Справа № 808/6215/14
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року о/об 12 год. 15
хв.Справа № 808/6215/14
м.ЗапоріжжяЗапорізький окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Татаринова Д.В., при
секретарі судового засідання Білоусі
А.О., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду адміністративну
справу за позовом Прокуратури міста
Запоріжжя до Відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті Запоріжжі,
третя особа ОСОБА_1, про визнання дій
незаконними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

за участю:

від прокуратури: Демиденко Д.А.
(посвідчення № 026966);

від відповідача: Золотько О.І.
(довіреність № 04/2 від 08.01.2014);

від третьої особи: ОСОБА_1 (паспорт
серії НОМЕР_1),-

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2014 року до Запорізького
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
Прокуратури м. Запоріжжя до Відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Запоріжжі,
третя особа ОСОБА_1, в якому позивач
просить суд визнати дії Відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Запоріжжя в
частині відмови у виплаті ОСОБА_1
соціальної виплати у зв'язку з втратою
годувальника незаконними, зобов'язати
відповідача призначити ОСОБА_1
соціальну виплату у зв'язку з втратою
годувальника та розпочати її виплату з
моменту набрання рішенням законної
сили.

Позов обґрунтовано тим, що у червні 2014
року до прокуратури Запорізької
області звернувся ОСОБА_1 з питань
захисту його права на соціальні
виплати у зв'язку з втратою
годувальника. Прокуратурою
встановлено, що батько третьої особи -
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року
внаслідок нещасного випадку на
виробництві на шахті «Совєтська» ПО
«Макіївуголь», що підтверджується
актом про нещасний випадок на
виробництві № 15 від 17 травня 1975 року.
Відповідно до висновку комісії шахти
встановлена повна вина підприємства.
На час смерті батька ОСОБА_1
виповнилось 6 років та йому призначено
щомісячну виплату у зв'язку з втратою
годувальника у розмірі 18,53 рублів до
досягнення ним 18 річного віку саме до 19
січня 1987 року. У віці 13 років, 27 серпня
1982 року ОСОБА_1 отримав залізничну
побутову травму у вигляді розтрощення
лівої стопи, в наслідок чого йому
присвоєно 2 групу інвалідності з
дитинства по 1990 рік, та з 1990 року 3 групу
інвалідності з дитинства безстроково.
На думку представника прокуратури
міста Запоріжжя ОСОБА_1 має право на
отримання відшкодування по втраті
годувальника, як неповнолітній до
досягнення ним 16 річного віку, а після
отримання інвалідності - безстроково.
Відмова ОСОБА_1 в отримані допомоги у
зв'язку з втратою годувальника є
безпідставною, оскільки не відповідає
вимогам Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» та постанови
Президіума ВЦРПС № 50/П-2 від 13 лютого 1985
року.

В судовому засіданні представник
прокуратури міста позовні вимоги
підтримала у повному обсязі та просила
суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечила з
підстав викладених у письмових
запереченнях та зазначила, що на час
смерті батька ОСОБА_1 були чинними
Правила відшкодування підприємствами,
установами, організаціями шкоди,
заподіяної робітникам і службовцям
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я пов'язаним з їх роботою,
затверджені постановою Держкомітету
Ради Міністрів СРСР з питань праці і
заробітної плати та Президії
Всесоюзної Центральної ради
профспілок № 483/25 від 22 грудня 1961 року.
Відповідно до пункту 10 зазначених
правил визначено коло осіб, які мають
право на відшкодування шкоди в разі
смерті потерпілого. Це непрацездатні
особи, які перебували на утриманні
померлого, але мали на час його смерті
право на отримання від нього утримання.
Отже, за нормативно правовим актом, що
мав чинність на час смерті батька , так
і за нині чинним законодавством право
на відшкодування шкоди потрібно мати
на час смерті годувальника.

За обставинами, що викладені в позовній
заяві, ОСОБА_1 на час нещасного випадку
з його батьком мав право на
відшкодування шкоди відповідно до
підпункту «а» пункту 10 Правил як
непрацездатна особа, яка перебувала на
утриманні померлого строком до
досягнення нею 16 річного віку, учням до
18 років. Якщо ОСОБА_1 на час смерті
батька у 1975 році не був інвалідом, а
став їм у 1982 році, то він не мав права на
відшкодування шкоди як непрацездатна
особа, яка перебувала на утриманні
померлого на строк інвалідності.

Право на страхові виплати які
передбачені пунктом 1 частини 2 статті 33
Закону «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності», а
саме діти, які не досягли 16 років; діти
з 16 до 18 років, які не працюють, або
старші за цей вік, але через вади
фізичного або розумового розвитку самі
не спроможні заробляти; діти, які є
учнями, студентами (курсантами,
слухачами, стажистами) денної форми
навчання - до закінчення навчання, але
не більш як до досягнення ними 23 років,
та пункту 6.1.7 Порядку призначення,
перерахування та проведення страхових
виплат, затвердженого постановою
правління Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України № 24 від 27 квітня 2007
року, а саме за дітьми право на
відшкодування шкоди зберігається і при
усиновленні їх у майбутньому або коли у
майбутньому до досягнення зазначеного
у законі віку вони стали інвалідами,
мають право тільки ті особи право на
виплати яких виникло після набрання
чинності Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» після 01 квітня 2001 року.

Третя особа - ОСОБА_1 висловив пояснення
стосовно обґрунтування позовних вимог
аналогічні наведеним прокурором.
Просив суд адміністративний позов
задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) сторонам
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови та оголошено про час
виготовлення постанови у повному
обсязі.

Відповідно до статті 41 КАС України, у
судовому засіданні здійснювалось
повне фіксування судового засідання за
допомогою технічних засобів, а саме:
комплексу «Камертон».

Вислухавши пояснення прокурора,
представника відповідача та третьої
особи, вивчивши наявні матеріали та
фактичні обставини справи, перевіривши
їх наявними у справі доказами, суд
з'ясував наступне.

10 липня 2014 року, заступником прокурора
міста Запоріжжя винесено постанову про
проведення перевірки у порядку нагляду
за додержанням та застосуванням
законів. Відповідно до вказаної
постанови, за дорученням прокуратури
Запорізької області, призначено
проведення перевірки у Відділені
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в місті Запоріжжі за
фактами викладеними у звернені ОСОБА_1

За результатами проведеної перевірки
заступником прокурора міста
начальнику відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті Запоріжжі
внесено подання про припинення
незаконних дій посадових осіб № 7741вих14
від 11 липня 2014 року.

За наведеним поданням прокурор вимагав
припинити незаконні дії, що порушують
вимоги Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», шляхом призначення
ОСОБА_1 соціальної виплати у зв'язку з
втратою годувальника та розпочати її
виплату.

10 вересня 2014 року керівництвом
відділення виконавчої дирекції надано
відповідь прокурору щодо результатів
розгляду подання стосовно соціальних
виплат ОСОБА_1 у зв'язку з втратою
годувальника.

Відповідачем відмовлено ОСОБА_1 у
призначені соціальної виплати,
оскільки на думку керівництва
відділення виконавчої дирекції третя
особа на час смерті батька не був
інвалідом, а став їм у 1982 році, то він не
мав права на відшкодування шкоди як не
працездатна особа, яка перебувала на
утриманні померлого на строк
інвалідності.

Прокурором до позовної заяви також
долучено копію акту № 15 про нещасний
випадок на виробництві від 17 травня 1975
року; копію трудової книжки ОСОБА_4;
копія довідки МСЕК № 001309 від 22 січня 2013
року; копія висновку про час настання
інвалідності від 19 березня 2012 року;
копія висновку про час настання
інвалідності від 25 квітня 2009 року;
копія витягу з акту освідування до
довідки Сер.ВТЕ-14 № 050287; копія
свідоцтва про смерть ОСОБА_4

Перевіривши наявні матеріали та
фактичні обставини справи, суд вважає
позовні вимоги, обґрунтованими та
такими, що підлягають частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Правову основу, економічний механізм
та організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
призвели до втрати працездатності або
загибелі застрахованих на виробництві
визначено Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» № 1105 - XIV від 23 вересня
1999 року (далі за текстом Закон № 1105).

Страхування від нещасного випадку є
самостійним видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, за допомогою
якого здійснюється соціальний захист,
охорона життя та здоров'я громадян у
процесі їх трудової діяльності.

Сфера дії зазначеного Закону
встановлено статтею 2.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону
№ 1105 передбачено, що особи, право яких
на отримання відшкодування шкоди
раніше було встановлено згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

На час смерті батька ОСОБА_1 були
чинними Правила відшкодування
підприємствами, установами,
організаціями шкоди, заподіяної
робітникам і службовцям каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з їх роботою, затверджені постановою
Держкомітету ради Міністрів СРСР з
питань праці і заробітної плати та
Президії Всесоюзної центральної ради
профспілок № 483/25 від 22 грудня 1961 року.

Пунктом 10 наведених правил визначено
коло осіб, які мають право на
відшкодування шкоди в разі смерті
потерпілого за виною підприємства, а
саме це непрацездатні особи, які
перебували на утримані померлого, а
також непрацездатні особи, що не
перебували на утримані померлого, але
мали на час його смерті право на
отримання від нього утримання.

Згідно з вказаним пунктом Правил третя
особа у 1975 році на час смерті батька мав
право на відшкодування шкоди, оскільки
йому виповнилось шість повних років та
він перебував на утриманні померлого.

У 1982 році, у віці 13 років ОСОБА_1 отримав
залізничну побутову травму, в наслідок
чого йому присвоєно другу групу
інвалідності з дитинства по 1990 рік та з
1990 року третю групі інвалідності з
дитинства безстроково.

Тобто, третя особа набув інвалідності
до досягнення йому 16 років.

Вказані обставини не заперечуються
представниками сторін та
підтверджуються наявними в матеріалах
справи та дослідженими в судовому
засіданні доказами (арк. 10-15).

Також, необхідно зазначити, що до
набуття ОСОБА_1 шістнадцяти років (з
наявною інвалідністю), з 01 січня 1985 року
набула чинності постанова Президії
Всесоюзної центральної ради
профспілок № 50/П-2 від 13 лютого 1985 року.

Пунктом 8 наведеної постанови
передбачено, що у випадку смерті
потерпілого право на відшкодування
шкоди мають непрацездатні особи, які
перебували на утримані померлого або
які мали на день його смерті право на
отримання від нього утримання, дитина
померлого, яка народилась після його
смерті, а також один з батьків, дружина
(чоловік) або інший член родини, якщо
він не працює та зайнятий піклуванням
за дітьми, братами, сестрами або
онуками померлого, які не досягли 8
років.

Непрацездатними вважаються:

Неповнолітні особи, які не досягли 16
років (учні - 18 років) або старше цього
віку, якщо вони стали інвалідами до
досягнення 16 років (учні - 18 років).

Пунктом «д» частини 1 статтею 21 Закону
№ 1105 передбачено, що у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачуючи йому або
особам, які перебували на його
утриманні пенсію у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Також, статтею 33 Закону № 1105
встановлено, що у разі смерті
потерпілого право на одержання
щомісячних страхових виплат (пенсій
згідно з підпунктом «д» пункту 1
частини першої статті 21 цього Закону)
мають непрацездатні особи, які
перебували на утриманні померлого або
мали на день його смерті право на
одержання від нього утримання, а також
дитина померлого, яка народилася
протягом не більш як десятимісячного
строку після його смерті.

Такими непрацездатними особами є діти,
які не досягли 16 років; діти з 16 до 18
років, які не працюють, або старші за
цей вік, але через вади фізичного або
розумового розвитку самі не спроможні
заробляти; діти, які є учнями,
студентами (курсантами, слухачами,
стажистами) денної форми навчання - до
закінчення навчання, але не більш як до
досягнення ними 23 років.

З метою вдосконалення порядку
призначення, перерахування та
проведення страхових виплат та
здійснення робочими органами
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України страхових виплат
застрахованим особам (членам їх сімей)
у разі настання нещасного випадку на
виробництві та/або професійного
захворювання постановою правління
Фонду № 24 від 27 квітня 2007 року,
затверджено Порядок призначення,
перерахування та проведення страхових
виплат, зареєстрований в Міністерстві
юстиції України 22 червня 2007 року за №
715/13982 (далі за текстом Порядок № 24).

Відповідно до пункту 1.1 дія цього
Порядку поширюється на потерпілих та
осіб, які мають на це право, а також на
осіб, право яких на отримання
відшкодування шкоди було встановлено
раніше згідно із законодавством СРСР
або законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам унаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків.

Згідно з пунктом 6.1.7 Порядку № 24
встановлено, що за дітьми право на
відшкодування шкоди зберігається і при
усиновленні їх у майбутньому або коли у
майбутньому до досягнення зазначеного
у Законі віку вони стали інвалідами.

Таким чином, з метою захисту прав
ОСОБА_1, суд прийшов до висновку, з
урахуванням наявної інвалідності за
наслідками травми отриманої до
досягнення 16 річного віку та дії
постанови № 50/П-0 від 13 лютого 1985 року з
01 січня 1985 року на час недосягнення
останнім 16 річного віку, що інвалід не
може бути позбавлений соціального
захисту держави по соціальній виплаті
у зв'язку з втратою годувальника.

Тому, враховуючи наведені вимоги
нормативно-правових актів суд вважає,
що дії відповідача стосовно відмови
ОСОБА_1 у соціальній виплаті у зв'язку з
втратою годувальника є протиправними.

Пунктом 1.6. Порядку № 24 справа про
страхові виплати потерпілого
формується за його бажанням в робочих
органах виконавчої дирекції Фонду за
місцезнаходженням роботодавця або за
місцем проживання потерпілого.

Перелік документів, які необхідні для
розгляду справи про страхові виплати
передбачений статтею 35 Закону № 1105.

Для розгляду справ про страхові
виплати до Фонду соціального
страхування від нещасних випадків
подаються: акт розслідування нещасного
випадку або акт розслідування
професійного захворювання за
встановленими формами та (або) висновок
МСЕК про ступінь втрати професійної
працездатності застрахованого чи
копія свідоцтва про його смерть;
документи про необхідність подання
додаткових видів допомоги.

Фонд соціального страхування від
нещасних випадків приймає рішення про
виплати у разі втрати годувальника за
умови подання таких документів, які
видаються відповідними організаціями
в триденний строк з моменту звернення
заявника:

1) копії свідоцтва органу державної
реєстрації актів цивільного стану про
смерть потерпілого;

2) довідки житлово-експлуатаційної
організації, а за її відсутності -
довідки виконавчого органу ради чи
інших документів про склад сім'ї
померлого, в тому числі про тих, хто
перебував на його утриманні, або копії
відповідного рішення суду;

3) довідки житлово-експлуатаційної
організації, а за її відсутності -
виконавчого органу ради про батьків
або іншого члена сім'ї померлого, який
не працює та доглядає дітей, братів,
сестер чи онуків померлого, які не
досягли 8-річного віку;

4) довідки навчального закладу про те,
що член сім'ї потерпілого віком від 18 до
23 років, який має право на
відшкодування шкоди, навчається за
денною формою навчання;

5) довідки навчального закладу
інтернатного типу про те, що член сім'ї
потерпілого, який має право на
відшкодування шкоди, перебуває на
утриманні цього закладу.

Факт перебування на утриманні
потерпілого у разі відсутності
відповідних документів і неможливості
їх відновлення встановлюється в
судовому порядку.

Тобто, для вирішення питання
призначення соціальної виплати ОСОБА_1
встановлений перелік документів, які
повинен розглянути відповідач. За
відсутності визначених законом
документів судом не може бути прийнято
рішення щодо зобов'язання відповідача
призначити ОСОБА_1 соціальної виплати у
зв'язку з втратою годувальника.

В даному випадку третій особі
необхідно звернутися до відповідача з
заявою і наведеним переліком
документів для вирішення питання щодо
призначення соціальної виплати у
зв'язку з втратою годувальника.

На підставі викладеного, суд прийшов до
висновку щодо необхідності
зобов'язання відповідача розглянути
заяву ОСОБА_1 стосовно призначення
соціальної виплати у зв'язку з втратою
годувальника.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частина перша статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначає, що завдання
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони: 1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
присудженню на користь позивача
підлягають понесені ним та
документально підтверджені судові
витрати відповідно до задоволених
позовних вимог.

Керуючись статтями 94, 158, 160, 162, 163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов прокуратури
міста Запоріжжя - задовольнити
частково.

Визнати дії Відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті Запоріжжі
в частині відмови у виплаті ОСОБА_1
соціальної виплати у зв'язку з втратою
годувальника протиправними.

Зобов'язати Відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті Запоріжжі
розглянути заяву ОСОБА_1 щодо
призначення соціальної виплати у
зв'язку з втратою годувальника.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини 1 статті 254 КАС
України та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами встановленими
статтями 185-186 КАС України.

Постанова буде складено у повному
обсязі відповідно до частини 3 статті 160
КАС України, протягом п'яти днів.

Суддя
Д.В. Татаринов