Справа № 2а-0770/1997/11
Суддя: Курилець А.Р.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
Справа №
876/10293/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді
Курильця А.Р.,

суддів
Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державного підприємства
«Агропромисловий комбінат
«Ужгородський» на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Державного підприємства
«Агропромисловий комбінат
«Ужгородський» про стягнення
адміністративно-господарської
санкції,-

в с т а н о
в и в:

Закарпатське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулося в суд з адміністративним
позовом до Державного підприємства
«Агропромисловий комбінат
«Ужгородський» про стягнення
адміністративно-господарської
санкції.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2014
року позов задоволено повністю.
Постановлено стягнути з Державного
підприємства Агропромисловий комплекс
"Ужгородський" на користь
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративного - господарські
санкції та пеню в розмірі 19545,60 грн.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, Державне
підприємство «Агропромисловий
комбінат «Ужгородський» оскаржило її,
подавши до Львівського апеляційного
адміністративного суду апеляційну
скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана
постанова є незаконна і необґрунтована
та прийнята з неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права, недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими, при невідповідності
висновків суду обставинам справи і
підлягає скасуванню з прийняттям нової
постанови про відмову в задоволенні
позову, оскільки Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
зокрема п. 4 ст. 12, передбачено, що
протягом дії мораторію на задоволення
вимог кредиторів не нараховуються
неустойка (штраф, пеня), не
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування та інші види
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів). Згідно
ч.1 ст.11, ч.4 ст.12 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
мораторій вводиться одночасно з
порушенням провадження у справі про
банкрутство. Відповідно до ч.7 ст.12
вказаного Закону, дія мораторію
припиняється з дня припинення
провадження у справі про банкрутство.
Відтак, немає законодавчих правових
підстав для стягнення з них штрафних
санкцій.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, хоча належним чином були
повідомленні про місце та час розгляду
справи, а тому колегія суддів вважає
можливим розглянути дану справу згідно
з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційна скарга
Державного підприємства
«Агропромисловий комбінат
«Ужгородський» не підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України від
21.03.1991 року № 875-XII ,,Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Судом встановлено, що ДП АПК
«Ужгородський» подано до Фонду
соціального захисту інвалідів звіт
форми №10-ПІ за 2010 рік, згідно якого
кількість інвалідів які повинні
працювати на підприємстві відповідно
до вимог ст.19 Закону становить 1 особа, в
той же час, згідно рядка 02 звіту, на
підприємстві протягом 2010 року
середньооблікова кількість інвалідів
становила 0 осіб.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону (в редакції,
чинній з 01.01.2006 року) забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Разом з тим, ч.3 ст.18 Закону чітко
визначені обов'язки підприємства, що
використовує найману працю: виділяти
та створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів; надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для
працевлаштування інвалідів; звітувати
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до частини 3 статті 18-1 цього
Закону державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

У статті 20 Закону № 875-XII встановлено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів (частина 1).

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII ,,Про систему оподаткування", а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Виходячи з положень ст.ст.19,20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
відповідач повинен був у відповідній
кількості створити на підприємстві
спеціально обладнані робочі місця для
інвалідів та надіслати у службу
зайнятості спеціальні повідомлення
про готовність працевлаштування
зазначених осіб.

Інформація про наявність чи
відсутність на підприємстві
відповідача атестованих робочих місць
для працевлаштування інвалідів
міститься у звітах, що надаються
підприємством за формою 3-ПН, а не у
звіті за формою 10-ПІ. Звіт за формою 3-ПН
є актом інформування органів
працевлаштування про створені робочі
місця і водночас запитом про
направлення на підприємство осіб з
обмеженими фізичними можливостями для
працевлаштування.

Як вбачається з листа Ужгородського
районного центру зайнятості № 673 від
15.07.2014 року, ДП АПК "Ужгородський" звітів
за формою 3-ПН "Про наявність вакансій",
із зазначенням інформації про
наявність вільних робочих місць для
осіб з обмеженими фізичними
можливостями протягом 2010 року не
подавалось.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскільки відповідач протягом 2010 року
не виконав обов'язку щодо
працевлаштування інвалідів, Фонд
обґрунтовано нарахував позивачу
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
та пеню.

Ухвалою Господарського суду
Закарпатської області від 09.11.2006 р.
розірвано мирову угоду від 03.03.2004 р.,
укладену між ДП АПК ,,Ужгородський",
комітету кредиторів боржника та ТОВ
,,Агро-Комплекс" та поновлено
провадження у справі про банкрутство
ДП АПК ,,Ужгородський" зі стадії
санації.

Відповідно до статей 1, 12 Закону України
,,Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ мораторій
на задоволення вимог кредиторів - це
зупинення виконання боржником
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, а також
припинення заходів, спрямованих на
забезпечення виконання цих зобов'язань
та зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення та
введення мораторію. Протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не нараховуються неустойка
(штраф, пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів).

В постанові від 09 березня 2013 року у
справі за позовом державної
судноплавної компанії ,,Чорноморське
морське пароплавство" до управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси про
визнання незаконними та скасування
рішень Верховний Суд України зазначив,
що наведені у статтях 1, 12 Закону № 2343-XII
норми регулюють правовідносини, які
виникли між боржником і кредиторами у
зв'язку з неспроможністю боржника
виконати після настання встановленого
строку існуючі зобов'язання, і
спрямовані на відновлення
платоспроможності боржника або його
ліквідацію з метою здійснення заходів
щодо задоволення визнаних судом вимог
кредиторів.

З порушенням провадження у справі про
банкрутство не пов'язується завершення
підприємницької діяльності боржника,
він має право укладати угоди, у нього
можуть виникати нові зобов'язання.

Виходячи з наведеного можна дійти
висновку, що дія мораторію поширюється
лише на задоволення вимог конкурсних
кредиторів, до яких позивач не входить,
що не заперечувалося сторонами у ході
розгляду даної адміністративної
справи.

Таким чином, що стосується зобов'язань
поточних кредиторів, то за цими
зобов'язаннями згідно із загальними
правилами нараховується неустойка
(штраф, пеня), застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів).

За своєю правовою природою фінансові
та економічні санкції є додатковими
зобов'язаннями, похідними від
основного зобов'язання.

Тож оскільки мораторій не зупиняє
виконання боржником грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), які виникли після введення
мораторію, то і не припиняє заходів,
спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов'язань є
правопорушенням. Отже, нарахування
санкцій, застосування заходів
забезпечення за невиконання
зазначених зобов'язань та примусове
стягнення на підставі виконавчих
документів коштів на виконання таких
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), а також штрафних санкцій
ґрунтується на законі.

Нарахування неустойки (штрафу, пені),
процентів та інших економічних санкцій
з усіх видів заборгованості за
зобов'язаннями, строк виконання яких
настав після порушення справи про
банкрутство та введення мораторію,
припиняється згідно з частиною першою
статті 23 Закону № 2343-XII лише з дня
прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури.

Згідно ч.1 ст. 244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
фактичні обставини справи та надав їм
належну правову оцінку, доводами
апеляційної скарги висновки, викладені
в судовому рішенні не спростовуються і
підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну
скаргу Державного підприємства
«Агропромисловий комбінат
«Ужгородський» слід залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС
України, суд, -

у х в а л
и в :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Агропромисловий
комбінат «Ужгородський» залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2014
року у справі № 2а-0770/1997/11 - без змін.

Стягнути з Державного підприємства
"Агропромисловий комбінат
"Ужгородський" судовий збір у сумі 913
грн. (дев'ятсот тринадцять гривень) 50
коп. (п'ятдесят копійок).

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий
А.Р.Курилець

Судді
М.П.Кушнерик

О.І.Мікула