Справа № 815/4347/14
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4347/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Завальнюка І.В., суддів - Токмілової Л.М.,
Цховребової М.Г. розглянувши в порядку
письмового провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної виконавчої служби України,
Державної казначейської служби
України про визнання бездіяльності
неправомірною, стягнення матеріальної
та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вказаним
адміністративним позовом, в якому
просить визнати неправомірною
бездіяльність відповідача-1 щодо
неналежного виконання судового
рішення від 06.06.2007 року; відшкодувати
матеріальну шкоду в сумі 7828 гривень та
моральну шкоду в сумі 3000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що рішенням апеляційного
суду Одеської області від 06.06.2007 р. по
справі № 2-а-73/06 на її користь з
Державного бюджету України стягнуто
8622,03 грн. В подальшому по справі виданий
виконавчий лист, який наданий
позивачем на примусове виконання до
виконавчої служби. 23 січня 2013 року
державний виконавець повернула
виконавчий документ без виконання, що
було оскаржено позивачем до суду, в
результаті чого постановою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 20.03.2014 р. № 915/952/13-а дії державного
виконавця визнані неправомірними,
постанова про повернення виконавчого
документа визнана незаконною та
скасована, а ДВС України зобов'язано
вчинити дії по виконанню судового
рішення від 06.06.2007 р. На виконання
зазначеної постанови 25.04.2014 р. виданий
виконавчий лист № 915/952/13-а, який
фактично виконаний 26.06.2014 р. (боржник
перерахував на користь позивача кошти).
У позовній заяви ОСОБА_2 зазначає, що в
результаті тривалого невиконання
судового рішення від 06.06.2007 р.,
обумовленого бездіяльністю ДВС
України, їй нанесена матеріальна шкода
у вигляді інфляції за 7 років та 3
процентів річних від простроченої суми
заборгованості, а також моральна шкода,
обумовлена депресивним станом, втратою
здорового сну, моральних та фізичних
страждань тощо, що зумовило її
звернутись за судовим захистом.

До суду з'явився представник позивача,
який позовні вимоги із викладених вище
підстав підтримав у повному обсязі та
просив задовольнити позов, додатково
пояснивши, що ним надано всі докази в
обґрунтування заявлених позовних
вимог, потреби в заслуховуванні свідка
чи експерта немає.

До суду також з'явився представник
Державної виконавчої служби України,
який позовні вимоги не визнав у повному
обсязі, в задоволенні позову просив
відмовити з підстав, наведених у
письмових запереченнях на
адміністративний позов, додатково
пояснивши, що ним надано всі докази в
обґрунтування заперечення позовних
вимог, потреби в заслуховуванні свідка
чи експерта немає.

Представник Державної казначейської
служби України до суду не з'явився, про
час та місце судового розгляду справи
повідомлений належним чином. Згідно
наданих до суду письмових заперечень,
відповідач позовні вимоги не визнав у
повному обсязі, в задоволенні позову
просив відмовити через його
необґрунтованість. Зокрема зазначив,
що заявлені до стягнення суми не можуть
бути стягнутими з Державного бюджету
України в особі ДКС України, оскільки
відповідний механізм передбачений
Порядком, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р.
№ 845, у вигляді безспірного списання
коштів державного бюджету для
відшкодування. Крім того, заявлена до
стягнення сума індексації та 3
процентів річних за періоді з 06.06.2007 р.
по 26.06.2014 р. не є по суті матеріальною
шкодою та не може бути відшкодована на
підставі ст.625 ЦК України. Також
послався на недоведеність нанесення
позивачу моральної шкоди.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

При викладених вище обставинах, суд в
судовому засіданні ухвалив рішення про
подальший розгляд справи в порядку
письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про часткову
обґрунтованість адміністративного
позову та наявність підстав для його
часткового задоволення.

Судом встановлено, що постановою
апеляційного суду Одеської області від
06.06.2007 р. по справі № 2-а-73/2006 (22а-127/07)
позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного
казначейства України, державного
виконавця Першої ДВС у Суворовському
районі м. Одеси Боржемського С.І., третя
особа - Перша ДВС у Суворовському
районі м. Одеси, про визнання дій
неправомірними та відшкодування
матеріальної і моральної шкоди
задоволено частково, та серед іншого, з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду у
розмірі 7622,03 грн., моральну шкоду в
розмірі 1000 грн.

Зі змісту вищевказаного рішення
вбачається, що підставами для
стягнення з Державного бюджету
матеріальної та моральної шкоди
слугували неправомірні дії державного
виконавця, які призвели до невиконання
судового рішення щодо стягнення на
користь ОСОБА_1 заборгованості по
заробітній платі, чим завдано останній
матеріальну і моральну шкоду.

10 жовтня 2007 року Суворовським районним
судом м. Одеси видано виконавчий лист
по справі № 2-А-73/06 про стягнення з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі
7622,03 грн., моральної шкоди у розмірі 1000
грн., а всього 8622,03 грн.

На підставі вищезазначеного
виконавчого листа 25.03.2008 року відділом
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
було відкрито виконавче провадження
(постанова від 25.03.2008 року).

Листами від 26.03.2008 року № М-10431/25/1, від
28.05.2008 року № 25-50-141-405/1 Державному
казначейству України направлені для
виконання копія постанови про
відкриття виконавчого провадження від
25.03.2008 року № 6859773 по примусовому
виконанню виконавчого листа
Суворовського районного суду м. Одеси
№2-А-73/06 від 10.10.2007 року, та платіжні
вимоги №№ 141/1, 166/1, 307/1, 311/1, 321/1, 340/1, 342/1,
343/1, 344/1, 345/1, 347/1, 348/1, 349/1, 365/1, 369/1, 379/1, 383/1,
405/1 .

Листом від 11.06.2008 року № 18-04/6595-9455
Державне казначейство України
повернуло вимогу державного виконавця
без виконання, оскільки бюджетне
призначення на відшкодування шкоди,
завданої державною виконавчою службою
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
не передбачені, відповідні рахунки
відсутні, що унеможливлює виконання
судового рішення. У зв'язку із цим 27.06.2008
року державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
Борейком В.С. складено акт, відповідно
до якого встановлено, що у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернено стягнення, здійснені
державним виконавцем заходи щодо
розшуку такого майна виявилися
безрезультатними.

Постановою про повернення виконавчого
документа стягувачеві від 27.06.2008 року
виконавчий лист №2-А-73/06, виданий
Суворовським районним судом м. Одеси
10.10.2007 року, повернений стягувачу -
ОСОБА_1, останній роз'яснено, що
виконавчий документ може бути повторно
пред'явлений для виконання в строк до
27.06.2011 року. Зазначена постанова разом
із виконавчим листом №2-А-73/06 від 10.10.2007
року направлена на адресу ОСОБА_1
листом від 01.07.2008 року № М-10431/25/1.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 04.03.2010 року
вищезазначена постанова про
повернення виконавчого документа від
27.06.2008 року скасована; відділ
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
зобов'язано відновити виконавче
провадження по виконанню виконавчого
листа №2-А-73/06, виданого 10.10.2007 року
Суворовським районним судом м. Одеси.

Поряд із тим, судом встановлено, що
позивач 30.09.2009 року повторно подала
виконавчий лист до виконання, в
результаті чого постановою відділу
примусового виконання рішень
Департаменту Державної виконавчої
служби від 01.10.2009 року № ВН 15038366
відкрито виконавче провадження з
виконання виконавчого листа № 2-А-73/06,
виданого 10.10.2007 року Суворовським
районним судом м. Одеси.

Відповідно до постанови відділу
примусового виконання рішень
Департаменту ДВС від 18 грудня 2009 року №
ВП1503836 виконавчий документ був
повернутий стягувачеві, оскільки
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2009 рік» бюджетні
призначення на відшкодування шкоди,
завданої неправомірними діями органів
державної виконавчої служби не
передбачені, а відповідно рахунки, з
яких би здійснювалось таке
відшкодування в Державному
казначействі України відсутні.

19 вересня 2012 року на підставі постанови
Одеського окружного адміністративного
суду від 19.10.2011 року по справі №
2а/1570/1125/2011, відновлено виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа № 2-А-73/06 виданого Суворовським
районним судом м. Одеси 10.10.2007 року про
стягнення з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у
розмірі 7622,03 грн., моральної шкоди у
розмірі 1000 грн., а всього 8622,03 грн.

23 січня 2013 року на підставі п.9 ч.1 ст.47
Закону України «Про виконавче
провадження» державним виконавцем
винесена постанова про повернення
виконавчого листа, в обґрунтування
якої покладено те, що рішення про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів виконуються
виключно органами Державного
казначейства України в порядку,
встановленому постановою Кабінету
Міністрів України від 03.08.2011 року № 845,
та не підлягають виконанню органами
Державної виконавчої служби України в
порядку, встановленому Законом України
«Про виконавче провадження».

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 20.03.2014 р. по
справі № 815/952/13-а за позовом ОСОБА_1 до
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
про визнання дій державного виконавця
неправомірними, визнання постанови про
повернення виконавчого документу
незаконною та зобов'язання вчинити
певні дії, задоволено: визнано дії
державного виконавця Державної
виконавчої служби України, пов'язані з
винесенням постанови про повернення
виконавчого документу від 23 січня 2013
року неправомірними; визнано постанову
державного виконавця Державної
виконавчої служби України про
повернення виконавчого документа від 23
січня 2013 року незаконною; зобов'язано
відділ примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
вчинити дії по виконанню постанови
Апеляційного суду Одеської області від
06 липня 2007 року за виконавчим листом №
2-а-73/0, виданого Суворовським районним
судом м. Одеси від 10 жовтня 2007 року.

На виконання вказаної постанови
Одеським окружним адміністративним
судом 25.04.2014 року виданий виконавчий
лист № 815/952/13-а, на підставі якого 26.06.2014
року боржник за ВП № 6859773 виконав
рішення апеляційного суду Одеської
області від 06.06.2007 року по справі №
2-а-73/06.

Крім того, судом встановлено, що на
підставі розпорядження № 41641946/11 від
10.10.2014 р. грошові кошти у розмірі 8622,03
грн. згідно виконавчого листа № 2-а-73/06
від 10.10.2007 р. та кошти в сумі 34838,06 грн.
згідно Рішення Європейського суду з
прав людини «Макара та інші проти
України» від 12.12.2013 р. № 40934/06
перераховано на рахунок ОСОБА_1
еквівалент 2000 євро - 34838,06 грн.,
заборгованість за виконавчим листом -
8622,06 грн., пеня - 685,31 грн.

Таким чином, судом встановлено, що
Держава Україна сплатила за Рішенням
Європейського суду з прав люди по
справі «Макара та інші проти України»
(Заява № 40934/06 та 249 інших заяв) законну
сатисфакцію за тривалість невиконання
рішення національного суду по справі №
2-а-73/06.

Так, п.2 зазначеного рішення Суд:
«Оголошує прийнятними скарги
заявників, наведених у Додатку 1, за
пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції
та за статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції щодо тривалого невиконання
рішень, ухвалених на їхню користь, та
щодо відсутності ефективних
національних засобів юридичного
захисту щодо цих скарг, а решту скарг у
заявах оголошує неприйнятними».

Таким чином, бездіяльність Держави
Україна в особі ДВС України при
виконанні рішення про стягнення коштів
з Державного бюджету України визнана
міжнародною судовою установою, у
зв'язку із чим додаткового
підтвердження національним судом не
потребує.

Так, в п.37 Рішення Європейського суду з
прав людини у справі «Шмалько проти
України» від 20.07.2004 р. Суд зазначив, що
вичерпанню підлягають лише ті засоби
внутрішнього правового захисту, які є
ефективними. В даному випадку, чергове
визнання протиправною бездіяльності
виконавчої служби щодо тривалого
невиконання рішення суду в аспекті
ефективного поновлення порушеного
права позивача не матиме будь-якого
ефективного правозахисного змісту.

При цьому суд критично оцінює
заперечення відповідачів про те, що
невиконання судового рішення було
обумовлено відсутністю правового
механізму, відсутністю відповідних
коштів тощо, оскільки виходячи з
прецедентної практики Європейського
суду з прав людини, за певних обставин
затримка з виконанням судового рішення
може бути виправданою, але затримка не
може бути такою, що зводить нанівець
сутність гарантованого пунктом 1
статті 6 права (див. рішення у справі
«Іммобільяре Саффі проти Італії» [GC],
заява N 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Крім того, за прецедентною практикою
(справа «Шмалько проти України»)
Європейський суд з прав людини вважає,
що, не виконанням рішенням державні
органи позбавляють заявника на
визначений період часу можливості
отримати всю належну йому суму боргу.
Нестача бюджетних асигнувань не може
слугувати виправданням за його
вчинення.

Не виконуючи рішення суду протягом
семи років, органи державної влади тим
самим позбавили положення пункту 1
статті 6 Конвенції усякого сенсу. Проте
цим обставинами вже було надано
правову оцінку міжнародною судовою
установою, більш того, Держава Україна
сплатила відповідну сатисфакцію, тому
адміністративний позов в цій частині
до задоволення не підлягає, адже не
направлений на ефективний захист
порушеного права.

При цьому суд враховує, що відсутність
бюджетного фінансування не є підставою
для звільнення держави Україна від
виконання зобов'язань перед
відповідальними зберігачами
матеріальних цінностей державного
резерву, оскільки відповідно до
приписів статті 617 ЦК України та
частини другої статті 218 ГК України
особа, яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. Не вважається випадком, зокрема,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Така правова позиція відповідає статті
1 Протоколу N 1 до Конвенції про захист
прав людини та основних свобод та
рішенням Європейського суду з прав
людини зі справи «Терем ЛТД, Чечеткін
та Оліус проти України» від 18.10.2005 та зі
справи «Бакалов проти України» від
30.11.2004.

З урахуванням викладеного, суд не
приймає до уваги доводи ДВС України про
те, що відсутність бюджетних
асигнувань нівелює відповідальність
виконавчої служби при виконанні рішень
про стягнення коштів з бюджетної
установи.

Поряд із тим, позовні вимоги щодо
стягнення матеріальної шкоди в сумі 7828
гривень, яка розрахована з урахуванням
встановленого індексу інфляції - 169,8%
((8622,03 грн. х 169,8% + (8622,03 грн. + 3 процента
річних х 7 років))-8622,03 грн.), з
урахуванням трьох процентів річних від
простроченої суми заборгованості на
підставі ст.625 ЦК України, у заявленому
представником позивача обсязі
задоволенню не підлягають, з огляду на
наступне.

Відповідно до частини другої статті 625
ЦК боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Усуваючи розбіжності у застосуванні
зазначеної норми матеріального права
Верховний Суд України у постанові від
01.10.2014 р. (електронний ресурс:
http://reyestr.court.gov.ua/Review/40821961) виходив з
такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з
підстав виникнення зобов'язання
встановлює завдання майнової та
моральної шкоди іншій особі.

За змістом частини другої статті 625 ЦК
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Таким чином, суд відхиляє посилання ДКС
України на правову позицію Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
статті 625 ЦК України» № 10-74/0/4-13 від
16.01.2013 р., як на підставу для відмови у
задоволенні позову, оскільки Верховним
Судом України на теперішній час
вирішено відповідне спірне питання
правозастосування, а в силу ч.2 ст.161 КАС
України при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 237 цього Кодексу.

Складовою верховенства права є принцип
правової визначеності, основу якого
утворює ідея передбачуваності
(очікуваності) суб'єктом відносин
визначених правових наслідків
(правового результату) своєї поведінки,
яка відповідає наявним у суспільстві
нормативним приписам. Про те, що
принцип правової визначеності є
складовою верховенства права, йдеться
в рішенні ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року
«Брумареску проти Румунії» (пункт 61).

Принцип правової визначеності вимагає
ясності й однозначності правової норми
та забезпечення того, щоб ситуації та
правовідносини залишалися
передбачуваними (правові позиції
Конституційного Суду України в
рішеннях від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005,
від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, від 22
грудня 2010 року N 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011
року N 10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою
ЄСПЛ. Так, у рішенні від 13 грудня 2001 року
у справі «Церква Бесарабської
Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ
зазначив, що закон має бути доступним
та передбачуваним, тобто вираженим з
достатньою точністю, щоб дати змогу
особі в разі необхідності регулювати
його положеннями свою поведінку (пункт
109).

За прецедентною практикою
Європейського суду з прав людини
відсутність у заявника можливості
домогтися виконання судового рішення,
винесеного на його/її користь,
становить втручання у гарантоване йому
статтею 1 Протоколу N 1 право на мирне
володіння своїм майном (див., серед
іншого, рішення у справі «Бурдов проти
Росії», заява N 59498/00, п. 40, ECHR 2002-III;
«Ясіунєнє проти Литви» від 6 березня 2003
р., заява N 41510/98, п. 45).

Отже зобов'язання за виконавчим листом,
виданим 10 жовтня 2007 року Суворовським
районним судом м. Одеси по справі №
2-А-73/06 про стягнення з Державного
бюджету України на користь ОСОБА_1
матеріальної шкоди у розмірі 7622,03 грн.,
моральної шкоди у розмірі 1000 грн., а
всього 8622,03 грн., - зводиться до сплати
грошей, відтак, є грошовим
зобов'язанням.

Поряд із тим, вирішуючи спір, суд
враховує, що із позовом до ДВС України,
ДКС України про відшкодування на її
користь шкоди в сумі 7320,04 грн.
(інфляційні збитки та 3 процентів
річних) ОСОБА_1 звернулась до
Шевченківського районного суду м.
Києва. В обґрунтування позовної заяви
було покладено ідентичні обставини, як
і в даному адміністративному позові.
Зокрема, позивач послалась на те, що
неправомірні дії державного виконавця
спричинили їй матеріальну шкоду в
розмірі 73220,04 грн., які є інфляційними
збитками та 3 процентів річних за
період з червня 2007 р. по серпень 2012 р.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 15.10.2012 р. (справа №
2610/19765/2012), залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 22.01.2013 р.
(22-ц-796/1338/2013), в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ДВС України, ДКС
України про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
відмовлено.

Вищезазначені рішення залишені без
змін ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справи від 26.04.2013 р.
(справа № 6-7691св13). Так, суд касаційної
інстанції погодився із висновками
судів першої та апеляційної інстанцій
про те, що індексації підлягають
грошові доходи громадян, одержані ними
в гривнях на території України і які не
мають разового характеру: пенсії,
стипендії, оплата праці (грошове
забезпечення); суми виплат, що
здійснюються відповідно до
законодавства про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування; суми
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, а також суми, що
виплачуються особам, які мають право на
відшкодування шкоди в разі втрати
годувальника, відповідно до приписів
ст.2 Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення».
Інфляційна складова боргу захищає
грошові кошти від знецінення, проте не
є збитком у розумінні ст.22 ЦК України, у
зв'язку із чим зазначена позивачем сума
в якості матеріальної шкоди не є шкодою
у розумінні положень ст.22 ЦК України.

Крім того, в грудні 2013 року представник
ОСОБА_1 звернувся із аналогічним
позовом до Приморського районного суду
м. Одеси, в якому просив стягнути з
ГУДКС України в Одеській області, ДКС
України матеріальну шкоду в розмірі 7293
грн. (індекс інфляції та 3 проценти
річних) та моральну шкоду в розмірі 2000
грн. (справа № 522/30399/13ц).

За результатами судового розгляду
вищезазначеної справи апеляційним
судом Одеської області рішенням від
11.06.2014 р. (22-ц/785/5786/14) позов ОСОБА_1
задоволено: з Держави за рахунок коштів
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 стягнено інфляційні втрати в
розмірі 5742 грн. та три процент річних в
сумі 1551 грн., відшкодування моральної
шкоди в розмірі 2000 грн., а всього 9293 грн.,
шляхом списання коштів зі спеціального
рахунку ДКС України для відшкодування
шкоди, завданої фізичний чи юридичній
особі незаконними діями чи
бездіяльністю органів державної влади,
їх посадових і службових осіб.

На даний час справа № 522/30399/13ц
перебуває в провадженні суду
касаційної інстанції, який ухвалою від
01.09.2014 р. зупинив виконання рішення
апеляційного суду Одеської області від
11.06.2014 р. та рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 03.04.2014 р.

Таким чином, різними судовими
інстанціями вирішено питання щодо
відшкодування ОСОБА_1 інфляційних
втрат та трьох процентів річних за
тривале невиконання у т.ч., але не
виключно, ДВС України, ДКС України
рішення апеляційного суду Одеської
області від 06.06.2007 р. по справі № 2-а-73/2006
в розмірі 7293 грн. (за період з червня 2007
р. по листопад 2013 р.) та 7320,04 грн. (за
період з червня 2007 р. по серпень 2012 р.), а
також моральної шкоди в сумах 2000 грн. та
3000 грн. (в ці ж періоди).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» від 03.07.91 р. № 1282-XII, п.1.1
Порядку проведення індексації
грошових доходів населення,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078,
підвищення грошових доходів громадян у
зв'язку з індексацією здійснюється з
першого числа місяця, що настає за
місяцем, в якому офіційно опубліковано
індекс споживчих цін, якщо його
величина перевищила поріг індексації
(101 %).

З урахуванням викладеного, заявлена
позивачем сума до стягнення
матеріальної шкоди у розмірі 7828 грн. за
період з 06.06.2007 р. по 26.06.2014 р. на
теперішній час не охоплена
вищевказаними судовими рішеннями у
періоді з 01.12.2013 р. по 26.06.2014 р., оскільки
відповідні вимоги розглянуті у
періодах: з червня 2007 р. по серпень 2012 р.
та з червня 2007 р. по листопад 2013 р. При
цьому суд не вбачає підстав для
закриття провадження в цій частині,
оскільки не зважаючи на ідентичний
спосіб захисту порушеного права,
тотожність сторін та виклад підстав
для цього, фактичне обґрунтування
позивачем обрано інше - бездіяльність
органу державної влади, на відміну від
покладених в основу вищезазначених
справ - неправомірність певних дій та
рішень.

Таким чином, за період з 01.12.2013 р. по
26.06.2014 р., в якому сукупний індекс
інфляції склав 1,121, інфляційне
збільшення суми боргу становить 1045,40
грн., а розмір трьох процентів річних за
208 днів прострочення складає 147,40 грн., у
зв'язку із чим суд дійшов висновку про
задоволення позову в частині стягнення
матеріальної шкоди в розмірі 1192,8 грн.

При цьому суд враховує правову позицію
щодо можливості обрання самим судом
іншого способу захисту порушеного
права позивача, у разі, якщо позивачем
обрано неправильний спосіб захисту
порушених прав, яку підтримано Судовою
палатою в адміністративних справах
Верховного Суду України і у постанові
від 20 квітня 2010 року за результатами
перегляду за винятковими обставинами
справи за позовом спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові до відкритого акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк», приватної фірми
«Орнатус» про зобов'язання вчинити
певні дії. Зокрема, в зазначеній
постанові Судова палата в
адміністративних справах Верховного
Суду України вказала, що суд,
пославшись на обрання позивачем
неправильного способу захисту
публічних інтересів держави, не
врахував, що правила частини 3 статті 105
КАС України, стосовно зазначення
позивачем у позовній заяві способу
захисту судом порушених прав, не
виключають можливості обрання іншого
способу захисту самим судом. Зміст
принципу офіційного з'ясування всіх
обставин у справі зобов'язує
адміністративний суд до активної ролі
у судовому засіданні, в тому числі і до
уточнення змісту позовних вимог, з
наступним обранням відповідного
способу захисту порушеного права.

Так, суд враховує, що стягнення не може
бути здійснено безпосередньо з ДКС
України, як юридичної особи державної
форми власності, оскільки згідно
Порядку № 845, безспірне списання коштів
державного бюджету здійснюється
Казначейством за рахунок і в межах
бюджетних призначень, передбачених у
державному бюджеті на зазначену мету.
Для забезпечення безспірного списання
коштів державного бюджету згідно з
пунктом 35 цього Порядку в Казначействі
відкривається в установленому порядку
відповідний рахунок.

Враховуючи положення ст. 1173 ЦК України,
а також ст. 86 Закону України «Про
виконавче провадження» відшкодування
шкоди, заподіяної діями державного
виконавця при здійсненні виконавчого
провадження, здійснюється в порядку,
передбаченому законом, за рахунок
держави.

Отже сума інфляційних втрат та трьох
процентів річних підлягає стягненню з
відповідного рахунку, відкритого у
Казначейській службі України.

Вирішуючи позовні вимоги щодо
стягнення суми моральної шкоди, суд
виходить з наступного.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення
моральної шкоди у розмірі 3000 гривень з
позивач послався на завдання діями
відповідачів моральної шкоди, яка
полягала в перенесених душевних і
моральних стражданнях, нервових
стресах та погіршенні самопочуття.

Частиною другою статті 1167 ЦК України
визначено перелік випадків
відшкодування моральної шкоди органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим, органом
місцевого самоврядування, фізичною або
юридичною особою, яка її завдала.
Зазначений перелік не є вичерпним,
оскільки пункт 3 статті передбачає
наявність інших випадків передбачених
законом.

Статтею 23 ЦК України встановлено право
особи на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав та законних інтересів. Відповідно
до частини другої цієї статті моральна
шкода полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

З урахуванням суб'єктного складу
спірних правовідносин, до застосування
підлягають положення загального
законодавства про моральну шкоду, а
саме: стаття 56 Конституції України,
статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11
Закону № 202/98-ВР.

Аналізуючи обставини справи та доводи
позивача, суд не знаходить підстав для
задоволення позовних вимог про
стягнення моральної шкоди, оскільки
зазнання нею такої шкоди не
підтверджено жодним чином. При цьому
аналогічні обґрунтування позивачем
були надані при вирішенні інших справ,
в яких судами також була також надана
критична оцінка бездоказовості таких
доводів.

Відповідно до пункту «d» Декларації про
майбутнє Європейського суду з прав
людини від 26.04.2011 р.: «Установити і
зробити передбачуваними для всіх
сторін публічні правила стосовно
застосування статті 41 Конвенції,
включаючи рівень справедливого
відшкодування, котрого слід очікувати
за різних обставин».

Стаття 41 Конвенції проголошує: «Якщо
Суд визнає факт порушення Конвенції
або протоколів до неї і якщо внутрішнє
законодавство відповідної Високої
Договірної Сторони передбачає лише
часткову сатисфакцію, Суд, у разі
необхідності, надає потерпілій стороні
справедливу сатисфакцію».

Суд враховує, що ОСОБА_1 вже отримала
справедливу сатисфакцію від Держави
Україна за рішенням Європейського суду
з прав людини саме за тривале
невиконання судового рішення. При
цьому за прецедентною практикою
Європейського суду з прав людини щодо
моральної шкоди, Суд вважає, що саме
визнання порушення пункту 1 статті 6
Конвенції становить достатню
сатисфакцію (Справа «Бушемі проти
Італії», рішення від 16.09.1999 р.).

Таким чином, у задоволенні позовних
вимог про стягнення моральної шкоди
слід відмовити, адже відповідна шкода
відшкодована в ході виконання рішення
«Макара проти України» в межах
справедливої сатисфакції. Також суд
враховує, що внаслідок попереднього
звернення позивача за судовим захистом
з цього ж приводу, моральна шкода
стягнута рішенням апеляційного суду
Одеської області від 11.06.2014 р.
(22-ц/785/5786/14).

Верховенство права, будучи одним з
основних принципів демократичного
суспільства, передбачає судовий
контроль над втручанням у право кожної
людини на свободу. Суд, здійснюючи
правосуддя на засадах верховенства
права, забезпечує захист гарантованих
Конституцією та законами України прав
і свобод людини і громадянина, прав і
законних інтересів юридичних осіб,
інтересів суспільства і держави (п. 4.1
Рішення КС України від 02.11.2004 р. N
15-рп/2004).

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
пункту 9 мотивувальної частини Рішення
КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).

Одним із головних принципів
адміністративного судочинства,
відповідно до ст. 7 КАС України є
принцип верховенства права. Відповідно
до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС
України суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права.

В адміністративному судочинстві
принцип верховенства права зобов'язує
суд надавати законам та іншим
нормативно-правовим актам тлумачення у
спосіб, який забезпечує пріоритет прав
людини при вирішенні справи.
Тлумачення законів та
нормативно-правових актів не може
спричиняти несправедливих обмежень
прав людини.

З урахуванням вищевикладеного, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_1 частково обґрунтовані, у
зв'язку із чим підлягають до часткового
задоволення.

На підставі положень ч.2,3 ст.162 КАС
України суд вважає за необхідне
винести постанову, яка б гарантувала
дотримання та захист прав, свобод,
інтересів особи, яка звернулась за
судовим захистом.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної виконавчої служби України,
Державної казначейської служби
України про визнання бездіяльності
неправомірною, стягнення матеріальної
та моральної шкоди задовольнити
частково.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 інфляційне
збільшення суми боргу в розмірі 1045,40
грн. (одна тисяча сорок п'ять грн. 40 коп.),
та розмір трьох процентів річних за 208
днів в сумі 147,40 грн. (сто сорок сім грн. 40
коп.), а всього 1192,80 грн. (одна тисяча сто
дев'яносто дві грн. 80 коп.), шляхом
списання коштів зі спеціального
рахунку Державної казначейської
служби України для відшкодування
шкоди, завданої фізичній чи юридичній
особі незаконними діями чи
бездіяльністю органів державної влади,
їх посадових і службових осіб.

В задоволенні іншої частини
адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня отримання копії
постанови апеляційної скарги.

Головуючий суддя
__________________ І.В. Завальнюк

Суддя
__________________ Л.М. Токмілова

Суддя
__________________ М.Г. Цховребова