Справа № 2а-5526/11/2670
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/44152/12

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівДонця О. Є.,
Єрьоміна А. В.,секретаря судового
засідання Левіної А. А.,

за участю: представника позивача -
Радченко А. М.,

представників відповідача - Луценко Л.
І., Левочко І. Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "ВТБ Банк" на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04 квітня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27
червня 2012 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
"ВТБ Банк" до Національного банку
України про скасування рішення,

встановив:

Публічне акціонерне товариство "ВТБ
Банк" (яке є правонаступником
Відкритого акціонерного товариства
"ВТБ Банк") звернулося з позовом до
Національного банку України про
скасування рішення Комісії з питань
нагляду й регулювання діяльності
банків від 03 липня 2007 року № 166 про
накладення штрафу за порушення
законодавства України, яке регулює
відносини у сфері запобігання доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 грудня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 01 квітня 2010
року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 22 березня 2011 року постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 08 грудня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 01 квітня 2010
року скасовано, а справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи постановою
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 04 квітня 2012 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 27 червня 2012 року, в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
позивач звернувся з касаційною скаргою
на них, в якій, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, просив їх
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Судами встановлено, що в квітні 2007 року
Національним банком України здійснено
перевірку Відкритого акціонерного
товариства "ВТБ Банк" за період з 1
жовтня 2006 року по 1 січня 2007 року з
питань дотримання вимог законодавства,
яке регулює відносини у сфері
запобігання легалізації доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Перевіркою встановлено: 1) порушення
позивачем статті 64 Закону України «Про
банки та банківську діяльність» щодо
відкриття рахунків без проведення
належної ідентифікації фізичних осіб:
виявлені факти встановлення банком
місця тимчасового перебування
фізичних осіб - нерезидентів на
підставі власних заяв ОСОБА_7, ОСОБА_8; 2)
порушення частини 4, 6 статті 64 Закону:
клієнтам відкриті рахунки без належної
ідентифікації фізичних осіб, які є
власниками цих юридичних осіб, мають
прямий або опосередкований вплив на
них та отримують економічну вигоду від
їх діяльності; 3) порушення пункту 3
постанови Правління Національного
Банку України від 14 травня 2003 року № 189
в частині неприведення у відповідність
до вимог чинного законодавства України
ідентифікацію наявних клієнтів банку у
встановлені вказаним пунктом терміни;
4) порушення статті 5 Закону України
«Про запобігання та протидію
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом», а саме:
незабезпечення виявлення та
реєстрації фінансових операцій, що
підлягають фінансовому моніторингу.

Рішенням Комісії з питань нагляду й
регулювання діяльності банків від 03
липня 2007 року № 166 на позивача
накладено штраф в сумі 275 149 грн 08 коп.

Не погоджуючись з цим рішенням,
Публічне акціонерне товариство "ВТБ
Банк" звернулось з позовом до суду.

При попередньому розгляді справи,
відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку, з
яким погодився суд апеляційної
інстанції, щодо безпідставності
позовних вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів, в
касаційній скарзі позивач зазначив: 1)
щодо неідентифікації осіб, то суди не
звернули увагу на те, що в матеріалах
справи містяться копії паспортів цих
осіб, а тому їх ідентифікація здійснена
в передбаченому законом порядку; 2) щодо
ідентифікації фізичних осіб, які є
власниками цієї юридичної особи, мають
прямий або опосередкований вплив на
нього та отримують економічну вигоду
від його діяльності, суди не звернули
увагу на те, що власниками фінансових
установ, які є клієнтами позивача, є
юридичні особи, а тому нездійснення
ідентифікації фізичних осіб, які мають
прямий або опосередкований вплив на
них, не є порушенням частин 4, 6 статті 64
Закону України «Про банки та
банківську діяльність»; відповідно до
Інструкції про міжбанківський переказ
коштів в Україні в національній валюті
№ 320 від 16 серпня 2006 року обов'язок щодо
ідентифікації лежить на управлінні
НБУ; банк «Роспромбанк» за період з
моменту набрання чинності постанови
Правління НБУ від 14 травня 2003 року
№ 189 не звертався до банку та не
здійснював будь-яких операцій, а тому
строк ідентифікації позивачем не
порушений. 3) штрафні санкції до
позивача застосовані з порушенням
строків, встановлених ст. 250 ГК України.

Скасовуючи постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 грудня 2008 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від
01 квітня 2010 року, Вищий
адміністративний суд України виходив з
того, що позивачем порушені вимоги
законодавства щодо ідентифікації
клієнтів банку.

Разом із тим, направляючи справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
колегія Вищого адміністративного суду
України вказала на те, що до спірних
правовідносин застосовуються
положення статті 250 ГК України, у
зв'язку з чим у своїй ухвалі суд вищої
інстанції зазначив про необхідність
встановлення судами часу виникнення
правопорушення і в залежності від
пропуску позивачем строку,
встановленого цією статтею, вирішити
питання щодо законності накладення
штрафних санкцій.

Відповідно до частини п'ятої статті 227
КАС України висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення, є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при розгляді справи.

Відтак під час нового розгляду справи
суди повинні були розглянути справу та
надати оцінку спірним правовідносинам
в розрізі статті 250 ГК України з
урахуванням вказівок та мотивів суду
касаційної інстанції щодо порушення
позивачем вимог законодавства щодо
ідентифікації клієнтів банку.

При новому розгляді справи, вирішуючи
питання щодо пропуску строку
накладення
адміністративно-господарські санкції,
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що рахунки ОСОБА_7, ОСОБА_8
відкриті в грудні 2006 року, а тому штраф
щодо них заявлено в межах строку,
встановленого статтею 250 ГК України.
Щодо іншої частини порушень суд
зазначив, що частина їх допущена в
межах річного строку, а інша є
триваючою, а отже строк накладення
адміністративно-господарських санкцій
не порушено. Крім того, суд першої
інстанції не погодився з висновками
суду Вищого адміністративного суду, що
накладений на позивача штраф є
адміністративно-господарською
санкцією.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що вчинені позивачем
правопорушення є триваючими, а отже
строк накладення
адміністративно-господарських санкцій
не порушено. При цьому суд не погодився
з висновками суду першої інстанції
відносно того, що штрафні санкції не є
адміністративно-господарськими,
посилаючись на положення частини
п'ятої статті 227 КАС України, відповідно
до якої висновки та мотиви суду
касаційної інстанції, на підставі яких
скасовані рішення, є обов'язковими для
судів при новому розгляді справи.

Суд касаційної інстанції частково не
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції.

Частиною 5 ст. 227 КАС України
встановлено, що висновки і мотиви, з
яких скасовані рішення, є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при розгляді справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
правильно вказав на порушення судом
першої інстанції норм права щодо
відхилення висновків і мотивів суду
касаційної інстанції, з яких скасовано
рішення.

Окрім того, висновок касаційної
інстанції про застосування до спірних
правовідносин положень ст. 250 ГК
України узгоджується з правовою
позицією Верховного Суду України, що
викладена у постанові від 10 лютого 2009
року № 21-1938во08 у справі
за позовом Головного управління
Національного банку України по м. Києву
і Київської області до АКБ "Мрія", яка
відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України.

Щодо висновків судів про характер
правопорушення, колегія суддів
зазначає, що триваючими проступками є
проступки, пов'язані з тривалим,
неперервним невиконанням обов'язків,
передбачених правовою нормою
(наприклад, проживання без паспорта,
самовільне будівництво будинків або
споруд тощо), які припиняються або
виконанням регламентованих
обов'язків, або притягненням винної у
невиконанні особи до
відповідальності. Тобто триваючі
правопорушення характеризуються тим,
що особа, яка вчинила якісь певні дії
чи бездіяльність, перебуває надалі у
стані безперервного продовження цих
дій (бездіяльності). Ці дії безперервно
порушують закон протягом якогось часу.

Зміст ст. 64 Закону України «Про банки та
банківську діяльність», ст. 5 Закону
України «Про запобігання та протидію
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом» та пункту 3
постанови Правління НБ України від 14
травня 2003 року № 189 вказує на те, що
правопорушення, за які на позивача
накладено штраф (зокрема, порушення ч.ч.
4 і 6 ст. 64 Закону - клієнтам відкриті
рахунки без належної ідентифікації
фізичних осіб, які є власниками цих
юридичних осіб, мають прямий або
опосередкований вплив на них та
отримують економічну вигоду від їх
діяльності; порушення пункту 3
постанови Правління Національного
Банку України від 14 травня 2003 року № 189
в частині неприведення у відповідність
до вимог чинного законодавства України
ідентифікацію наявних клієнтів банку у
встановлені вказаним пунктом терміни;
незабезпечення виявлення та
реєстрації фінансових операцій, що
підлягають фінансовому моніторингу) не
є триваючими. Так, правопорушення щодо
відкриття рахунки без належної
ідентифікації фізичних осіб є
завершеним в момент відкриття такого
рахунку. Правопорушення щодо
неприведення у відповідність до вимог
чинного законодавства України
ідентифікацію наявних клієнтів банку у
встановлені вказаним пунктом терміни є
завершеним після закінчення вказаного
терміну. Незабезпечення виявлення та
реєстрації фінансових операцій, що
підлягають фінансовому моніторингу, - в
момент проведення такої операції.

Водночас, як вбачається з
оскаржуваного рішення відповідача,
правопорушення встановлені по ряду
епізодів.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Отже, судове рішення є законним, якщо
воно ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права з дотриманням норм
процесуального права, порушення яких є
підставою для скасування чи зміни
судового рішення судом вищої
інстанції. Це випливає з
конституційного принципу законності
(п. 1 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 9
КАС України). При цьому законність
необхідно трактувати не суто формально
- як дотримання вимог закону, а у
ширшому значенні - у світлі
верховенства права.

Обґрунтованим є судове рішення, якщо
воно ухвалене судом на підставі
обставин в адміністративній справі,
які повно і всебічно з'ясовані на
основі доказів, що були досліджені
судом.

Таким чином обґрунтованим визнається
судове рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для цієї справи чи для
вирішення певного процесуального
питання, висновки суду про встановлені
обставини є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються належними
і допустимими доказами.

При цьому, ухвалюючи рішення, судам
необхідно дотримуватися приписів ст.163
КАС України. Відповідно до цієї норми
постанова складається, зокрема, з
мотивувальної частини із зазначенням
встановлених судом обставин із
посиланням на докази, а також мотивів
неврахування окремих доказів.

Це означає, що судове рішення має
міститись пояснення (мотиви), чому суд
вважає ту чи іншу обставину доведеною
або недоведеною, чому суд врахував одні
докази, але не взяв до уваги інших
доказів, чому обрав ту чи іншу норму
права (закону), а також чому застосував
чи не застосував встановлений нею той
чи інший правовий наслідок. Кожен
доречний і важливий аргумент особи, яка
бере участь у справі, повинен бути
проаналізований і одержати відповідь
суду.

За таких обставин, керуючись нормою ст.
159 КАС України, суд при розгляді справи
повинен дати оцінку кожному з них.
Недопустимим є ідентифікація в рішенні
суду частини правопорушень шляхом
зазначення «порушення, які здійсненні
Позивачем, виявлені на протязі річного
терміну та деякі з порушень є
триваючими» (т. 3, а. с. 123).

Разом з цим колегія суддів вважає за
необхідне вказати на заперечення
позивача, які суди залишили поза
увагою, а саме про те, що не всі епізоди
входять в перевіряємий період - з 01
жовтня 2006 року по 01 липня 2007 року.

Так, відповідно до Положення про
планування та порядок проведення
інспекційних перевірок, затвердженого
Постановою Національним банком від 17
липня 2001 року № 276, останнє
регулює процес планування та
проведення інспектування службою
банківського нагляду Національного
банку України банків та інших осіб, які
охоплюються наглядовою діяльністю
Національного банку.

Такі порушення норм процесуального
права, на які наголошував позивач,
вказують на поверхове дослідження
судом апеляційної інстанції обставин у
справі.

Отже, вказані порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому судове рішення
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий судовий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати вказівки суду
касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "ВТБ Банк"
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04 квітня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 червня 2012
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: