Справа № 165/260/14а.2а/165/14/14
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року Справа №
876/5869/14

Львівський апеляційний
адміністративного суду в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.,

суддів:
Кухтея Р.В., Клюби В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційні
скарги управління Пенсійного фонду
України в м. Нововолинську Волинської
області та ОСОБА_1 на постанову
Нововолинського міського суду
Волинської області від 23 травня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
м. Нововолинську Волинської області
про визнання неправомірними дій та
зобов'язання до вчинення дій,

В С Т А Н
О В И В :

22.01.2014 (здано на пошту (а.с.27) ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
управління Пенсійного фонду України в
м. Нововолинську Волинської області
(далі - УПФ) в якому просила визнати дії
відповідача щодо відмови у поновленні
їй виплати раніше призначеної пенсії
неправомірними та зобов'язати поновити
таку з 07.10.2009 року з урахуванням усіх
перерахунків та індексації пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
рішенням Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 (далі -
Рішення №25-рп/2009) невиплату громадянам
України, які виїхали з неї, пенсій
визнано неконституційним, а тому УПФ
повинно було поновити із вказаної дати
належну їй виплату пенсії та таким
чином відновити її конституційне право
на отримання такої. Проте, навіть
незважаючи на відповідне звернення із
заявою про поновлення пенсії
відповідачем було протиправно
відмовлено у такому.

Постановою Нововолинського міського
суду Волинської області від 23 травня 2014
року в справі №165/260/14-а заявлений позов
задоволено частково. Позовні вимоги за
період з 07.10.2009 року по 27.07.2013 року
залишено без розгляду. Визнано дії УПФ
щодо відмови в поновленні виплати
пенсії ОСОБА_1 протиправними та
зобов'язано поновити таку з 28.07.2013 року.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржило УПФ, яке покликаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції і прийняти нову постанову,
якою відмовити у задоволенні позовних
вимог. У поданій апеляційній скарзі
вказує на те, що ним правомірно
відмовлено у поновленні виплати пенсії
позивачу, оскільки такий у
встановленому порядку особисто за
поновленням такої не звертався. Більше
того, поновлення виплати пенсії
можливе, лише не більше ніж за три роки
до дня звернення за отриманням пенсії,
але не раніше дати реєстрації за
постійним місцем проживання в Україні.

Позивачкою також подано апеляційну
скаргу на рішення суду першої
інстанції, оскільки вона вважала, що
таке ухвалено судом без врахування
всіх обставин справи та є неповним, у
зв'язку із чим просила змінити таку, в
частині дати поновлення пенсії з 07.10.2009
року та з врахуванням перерахунків та
індексації. В обґрунтування
апеляційної скарги, апелянт покликався
на те, що судом першої інстанції
безпідставно застосовано строк
звернення до адміністративного суду до
спірних відносин, оскільки їй зупинили
виплату належної пенсії на підставі
норм, які визнані неконституційними.
Більше того, вказує, що вона, незважаючи
на те, що проживає за межами України,
має конституційне право користуватися
такими ж правами як і інші громадяни
України, а обмеження права на
соціальний захист, зокрема на пенсію,
за ознакою місця проживання є
недопустимим та протиправним.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило, а тому, колегія суддів, у
відповідності до пп. 1,2, ч.1 ст. 197 КАС
України, вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними матеріалами
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційних скарг,
судова колегія приходить до висновку,
що апеляційні скарги необхідно
задовольнити частково, а оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову
постанову про часткове задоволення
позовних вимог. При цьому колегія
суддів виходить з наступних міркувань.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
дійсно у відповідності до Рішення
№25-рп/2009, позивач має право на
поновлення виплати призначеної йому
пенсії, проте, оскільки ним пропущено
строк звернення до адміністративного
суду, таке поновлення слід провести з
28.07.2013 року.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи проте є лише частково вірними з
таких міркувань.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що з 07.03.1997 року
ОСОБА_1 призначена пенсія за віком.

У 2008 році у зв'язку із виїздом до США, де
проживає по сьогоднішній день,
позивачці за її заявою було виплачено
пенсію за шість місяців наперед,
починаючи з травня, та припинено
виплату пенсії.

15.12.2013 представник позивача звернувся
до УПФ із заявою про поновлення виплати
пенсії у зв'язку з прийняттям Рішення,
проте в задоволенні такої відповідач
відмовив, пославшись на подання такої
не особисто пенсіонером.

Не погодившись із такими діями УПФ,
позивач звернувся до суду із цим
адміністративним позовом.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації
прав людини, п.4 ч.1 Європейської
Соціальної хартії та ч.3 ст.46
Конституції України випливає, що кожна
особа похилого віку має право на
справедливу і задовільну винагороду,
соціальний захист, за роки важкої праці
та шкідливих робіт, - яка є основним
джерелом існування для них самих та
їхніх сімей.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.2 ст.3 Конституції
України права і свободи людини та їх
гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

За приписами ст.21 Основного закону усі
люди є вільні і рівні у своїй гідності
та правах. Права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними.

Таким чином, право особи на
забезпечення її у старості є
невідчужуваним і непорушним,
гарантується Конституцією України та
реалізовано, зокрема, через норми
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Пунктом 2 ч.1 ст.49 цього Закону (в
редакції до 07.10.2009) встановлювалось, що
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Реченням другим ст.51 цього Закону (в
редакції до 07.10.2009) передбачалось, що
під час перебування за кордоном пенсія
виплачується в тому разі, якщо це
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Рішенням №25-рп/2009 положення
вищезазначених правових норм Закону
№1058-ІV визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними).

Згідно ч.2 ст.152 Конституції України, ч.2
ст.73 Закону України «Про
Конституційний Суд України» (далі -
Закон №422/96-вр) та резолютивної частини
Рішення №25-рп/2009, у разі якщо акти або
їх окремі положення визнаються такими,
що не відповідають Конституції України
(неконституційними), вони оголошуються
нечинними і втрачають чинність від дня
прийняття Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Закони, інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Частинами 2 і 3 ст.67 Закону №422/96-вр
передбачено, що рішення і висновки
Конституційного Суду України разом з
окремою думкою суддів Конституційного
Суду України протягом наступного
робочого дня після їх підписання
оприлюднюються на офіційному веб-сайті
Конституційного Суду України і
направляються Президенту України,
Верховній Раді України та Кабінету
Міністрів України.

Рішення і висновки Конституційного
Суду України разом з окремою думкою
суддів Конституційного Суду України
публікуються у «Віснику
Конституційного Суду України» та в
інших офіційних виданнях України.

Крім того, за правилами ч.2 ст.49 Закону
№1058-ІV поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Виплата пенсії
поновлюється в порядку, передбаченому
ч.3 ст.35 та ст.46 цього Закону.

Таким чином, норма вказаної статті
пов'язує час поновлення пенсії з
настанням обставин для відновлення її
виплати, якими у даному випадку є
Рішення №25-рп/2009.

Відповідно до останнього,
конституційне право на соціальний
захист включає і право громадян на
забезпечення їх у старості. Пенсія за
віком, за вислугу років та інші її види,
що призначаються у зв'язку з трудовою
діяльністю, заслужені попередньою
працею і є однією з форм соціального
захисту. Цим визначається зміст і
характер обов'язку держави стосовно
тих громадян, які набули право на
одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення ст.24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування
та захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (ч.3 ст.25
Конституції України).

Виходячи із правової, соціальної
природи пенсій право громадянина на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні, а
держава відповідно до конституційних
принципів зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, - в
Україні чи за її межами.

Таким чином, проживаючи в США, як
громадянин України, позивачка має такі
ж самі конституційні права, як й інші
громадяни цієї держави, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання. Відсутність
механізму законодавчого врегулювання
порядку виплати пенсій громадянам, які
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору, не може бути підставою для
невиконання державною взятих на себе
зобов'язань щодо забезпечення права
особи на соціальний захист.

Посилання Пенсійного органу на подання
заяви про поновлення пенсії
представником позивача, а не ним
особисто як на підставу для відмови у
такому поновленні, апеляційний суд
вважає безпідставними, оскільки у
відповідності до положень ч.1 ст.44
Закону №1058-ІV та п.п.7, 15 «Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону №1058-ІV»,
затвердженим постановою Правління
Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1
(далі - Порядок №22-1) заява про
призначення (перерахунок) пенсії
подається заявником особисто або через
представника, який діє на підставі
виданої йому довіреності, посвідченої
нотаріально, що і було вчинено у даному
випадку ОСОБА_3 через представника
ОСОБА_4 відповідно до нотаріально
посвідченої довіреності.

Суд апеляційної інстанції також
критично оцінює доводи УПФ щодо
надання представником позивача до
своєї заяви копій документів
незасвідчених нотаріально, оскільки в
силу п.38 Порядку №22-1, орган, що
призначає пенсію, має право вимагати
від підприємств, установ та
організацій, фізичних осіб
дооформлення в трьохмісячний термін з
дня подання заяви прийнятих і подання
додаткових документів, а також
перевіряти в необхідних випадках
обґрунтованість їх видачі. Більше того,
згідно п.15 вказаного Порядку
поновлення виплати раніше призначеної
пенсії за матеріалами, що є в пенсійній
справі, із урахуванням додатково
наданих документів, а тому надання
представником відповідних документів
не є визначальним фактором для
поновлення пенсії та не може вважатися
підставою для відмови у такому.

Проте, слід зазначити, що оскільки
стосовно не нарахованих пенсій ніякими
нормативно-правовими актами, крім КАС
України, не визначено строк звернення
до суду, то під час вирішення спорів,
які виникають із вказаних
правовідносин слід застосовувати
шестимісячний строк звернення до суду
визначений ст.ст.99, 100 КАС України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин).

Судом першої інстанції вірно враховано
ті обставини, що позивач пропустив
строк звернення до суду без поважних
причин, проте помилково визначено дату
звернення до адміністративного суду,
оскільки такий звернувся з позовом
22.01.2014 року (здано на пошту а.с.27), а
позовні вимоги ним заявлені з 09.10.2009
року.

Позивач, не надав доказів того, що ним
був пропущений строк для звернення до
суду з поважних причин, тому, з огляду
на наведене, позовні вимоги за період з
09.10.2009 року по 21.07.2013 року включно слід
залишити без розгляду у відповідності
до положень ст.100 КАС України.

Також, щодо позовних вимог ОСОБА_3 про
врахування усіх перерахунків та
індексації пенсії при поновленні
такої, суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Так, правосуддя за своєю суттю
визнається таким лише за умови, що воно
відповідає вимогам справедливості і
забезпечує ефективне поновлення в
правах (абзац 10 п.9 Рішення
Конституційного Суду України від 30
січня 2003 року №3-рп/2003).

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із наведених положень убачається, що
суд захищає лише порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи та
інтереси учасників адміністративних
правовідносин.

Таким чином, обов'язковою умовою для
задоволення вимог позивача є порушення
відповідачем відповідними діями
(бездіяльністю) чи рішенням прав та
законних інтересів такого позивача.
Якщо за результатами розгляду справи
факту такого порушення не встановлено,
у адміністративного суду відсутні
підстави для задоволення позову.

Відтак, враховуючи, що УПФ не було
поновлено виплату пенсії позивачу без
врахування відповідних перерахунків
та індексації, підстав вважати, що його
право на такі порушене відповідачем у
апеляційного суду немає, а такі вимоги
ОСОБА_1 слід вважати передчасними, у
зв'язку із чим такі задоволенню не
підлягають.

Апеляційний суд також вважає за
необхідне звернути увагу на те, що
пенсія є періодичним платежем, виплата
якої, за загальним правилом, не
обмежена у часі. Отже, не можна
обмежувати орган, відповідальний за
здійснення її нарахування і виплату,
певним часовим проміжком. Тобто, органи
Пенсійного фонду України зобов'язані
проводити нарахування та виплату
пенсії відповідній особі до втрати нею
такого права.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких обставин, апеляційний суд
приходить до висновку про підставність
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
протиправними дій УПФ щодо відмови у
поновленні їй виплати раніше
призначеної пенсії за віком та
зобов'язання призначити таку з 22.07.2013
року.

З огляду на викладене, оскільки
постанова суду першої інстанції
прийнята з неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для справи
та порушенням норм процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, то апеляційні скарги
належить задовольнити частково, а
оскаржувану постанову слід скасувати
та прийняти нову постанову.

Керуючись ст.195, ст.197, п.3 ч.1 ст.198, ст.202,
ч.2 ст.205, ст.207, ст.254, ст.267 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С
Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги управління
Пенсійного фонду України в
м.Нововолинську Волинської області та
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Нововолинського міського
суду Волинської області від 23 травня 2014
року в справі №165/260/14а скасувати та
прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
м.Нововолинську Волинської області про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання до вчинення дій з 09 жовтня
2009 року по 21 липня 2013 року включно
залишити без розгляду.

Визнати протиправними дії управління
Пенсійного фонду України в м.
Нововолинську Волинської області щодо
відмови ОСОБА_1 у поновленні
нарахування та виплати раніше
призначеної пенсії за віком.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в м. Нововолинську
Волинської області поновити
нарахування та виплату ОСОБА_1 раніше
призначену пенсію за віком з 22 липня 2013
року.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий
І.О.
Яворський

Судді
Р.В. Кухтей

В.В. Клюба