Справа № 2а-2413/10/1370
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року м.
Київ К/800/37462/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І., Шипуліної
Т.М.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Пустомитівському районі
Львівської області Державної
податкової служби

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 12.10.2010

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23.05.2013

у справі № 2а-2413/10/1370 (34854/10/9104)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Західна Нафтова
Група - ЛП»

до Державної податкової інспекції у
Пустомитівському районі Львівської
області

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 12.10.2010,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 23.05.2013, задоволено позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Західна Нафтова
Група - ЛП» (надалі - позивач, ТОВ
«Західна Нафтова Група - ЛП») до
Державної податкової інспекції у
Пустомитівському районі Львівської
області (надалі - відповідач, ДПІ у
Пустомитівському районі Львівської
області) про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень №
/1 від 23 липня 2009 року та № /1
від 23 липня 2009 року.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийнято з порушенням норм
матеріального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, у
якій просить скасувати постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 12.10.2010 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23.05.2013 і
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

Позивач надав письмові заперечення на
касаційну скаргу, в яких обґрунтовує
законність винесення оскаржуваних
судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ у Пустомитівському
районі Львівської області 24 квітня 2009
року проведено планову виїзну
комплексну документальну перевірку
ТОВ «Західна нафтова група - ЛП» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 січня 2006
року по 31 грудня 2008 року.

За результатами перевірки складено акт
№ 438/232/32060207 від 24.04.2009, на підставі якого
прийнято: податкове
повідомлення-рішення № /0 від
12.05.2009, яким визначено суму податкового
зобов'язання зі сплати податку з
доходів фізичних осіб в розмірі 2 034,39
грн.; податкове повідомлення-рішення №
000063250/0 від 12.05.2009, яким визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 178 315,50 грн.

За результатами адміністративного
оскарження були прийняті нові
податкові повідомлення-рішення №
/1 від 23.07.2009 та № 000063250/1 від 23.07.2009
аналогічного змісту.

Перевіркою встановлено, що ТОВ
«Західна Нафтова Група - ЛП» продано
автозаправні станції без урахування
ціни земельних ділянок, на яких вони
розташовані, та за цінами, що не
відповідають рівню звичайних цін, що
призвело до заниження податку на
додану вартість. Крім того, податковий
орган дійшов висновку про те, що при
здійсненні продажу автомобіля за
ціною, визначеною договором, позивачем
занижено базу оподаткування на 4 623,00
грн. та не нараховано податок з доходів
фізичних осіб.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

8 жовтня 2008 року позивачем укладено
договір купівлі-продажу автомобіля з
фізичною особою ОСОБА_5 Відповідно до п.
3 вказаного договору, за домовленістю
сторін, враховуючи технічний стан,
позивачем продано автомобіль ЗІЛ-131 за
612,72 грн.

Відповідач в акті перевірки зазначає,
що вартість даного автомобіля занижено
на 4 520,88 грн. і порушено ст. 14 та п. 19.2
ст.19 Закону України від 22.05.2003 № 889-IV
«Про податок з доходів фізичних осіб».

Пунктом 1.2 ст. 1 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» в
редакції, що була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин,
визначено що дохід - це сума будь-яких
коштів, вартість матеріального і
нематеріального майна, інших активів,
що мають вартість.

В пп. 4.2.9 п. 4.2 ст. 4 цього Закону
зазначено, що до складу загального
місячного оподаткованого доходу
включається дохід, отриманий платником
податку від його працедавця як
додаткове благо. Якщо додаткові блага
надаються особою, що не є працедавцем
платнику податку, то такі доходи
прирівнюються з метою оподаткування до
подарунків з їх відповідним
оподаткуванням. Оподаткування доходу,
отриманого як подарунок, визначає ст. 14
цього Закону, якою передбачено, що у
випадку, коли дарувальник - юридична
особа, зокрема, у разі надання
подарунка платнику податку
підприємством- податковим агентом,
вартість такого подарунка згідно п. 1.2
ст. 1 цього Закону є доходом, одержаним
із джерел України, який з 1 січня 2007 року
підлягає оподаткуванню за ставкою 15 %
від об'єкта оподаткування.

Водночас, суди попередніх інстанцій
доречно зауважили, що ст.14
вищезазначеного Закону регулює
оподаткування доходу, отриманого
платником податку, як подарунок, а не
оподаткування операції з оплатного
придбання чи реалізації основних
фондів.

Згідно п. 19.2 ст. 19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» особи,
які відповідно до цього Закону мають
статус податкових агентів, зобов'язані
своєчасно та повністю нараховувати,
утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, який виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати та за її
рахунок.

З урахуванням наведеного, суди
обґрунтовано зазначили про те, що
позивач не може виступати в
господарській операції з продажу
автомобіля податковим агентом,
оскільки отримав грошові кошти в
оплату за реалізований товар, а не
виплачував грошові кошти чи інші
доходи зазначеній фізичній особі.

Щодо висновку податкового органу про
заниження позивачем податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість, слід зазначити наступне.

28.07.2008 ТОВ «Західна Нафтова Група - ЛП»
(продавець) укладено договір
купівлі-продажу приміщення АЗС-3 з ТОВ
«Нафтопродукт-Інвест-Ресурс»
(покупець). Згідно п. 1.1 договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупця приміщення АЗС-3
загальною площею 133,3 кв. м., яке
розташоване за адресою: Львівська
область, Пустомитівський район, с/ рада
Солонківська, автодорога Київ-Чоп,
539км+350 км.

28.07.2008 ТОВ «Західна Нафтова Група - ЛП»
(продавець) укладено договір
купівлі-продажу приміщення АЗС-4 з ТОВ
«Нафтопродукт-Інвест-Ресурс»
(покупець), загальною площею 47,8 кв.м.,
яке заходилось за адресою: Львівська
область, Камянка-Бузький район, с.
Великосілки, вул. Львівська, 2.

28.07.2008 ТОВ «Західна Нафтова Група - ЛП»
(продавець) укладено договір
купівлі-продажу з ТОВ
«Нафтопродукт-Інвест-Ресурс»
(покупець) цілісного майнового
комплексу АЗС № 6 загальною площею 350,8
кв.м., яке розташоване за адресою:
Львівська область, Пустомитівський
район, с/рада Солонківська, АЗС, траса
Київ-Чоп км. 553.

ДПІ у Пустомитівському районі
Львівської області в акті перевірки
зазначено, що позивачем при здійсненні
продажу автозаправних станцій не
включено в ціну продажу вартість
земельних ділянок, а самі земельні
ділянки залишено на балансі
підприємства.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, протягом періоду, що
підлягав перевірці, ТОВ «Західна
Нафтова Група - ЛП» не було платником
плати за вказані земельні ділянки. Крім
того, документів, які б засвідчувати
право власності або право користування
земельними ділянками, на яких
розташовані об'єкти продажу,
відповідачем до матеріалів справи не
представлено.

Власником вказаних земель є СП у формі
ТОВ «Львів-Петроліум», воно ж і є
платником земельного податку.

З урахуванням викладеного, суди
попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку про те, що
позивач не мав законних підстав
включати вартість земельних ділянок до
вартості об'єктів продажу, та,
внаслідок цього, збільшувати податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість внаслідок продажу
обладнання автозаправних станцій за
цінами нижчими, ніж звичайні, колегія
суддів зазначає наступне.

Позивачем здійснено реалізацію
обладнання автозаправних станцій ТОВ
«Завод Галичина» згідно податкових
накладних № НН-15 від 01.10.2008 в сумі 2 054
580,38 грн., в т.ч. ПДВ - 342 430,06 грн.
(обладнання АЗС-2), № НН-16 від 01.10.2008 в
сумі 2 341 999,84 грн., в т.ч. ПДВ - 390 333,30 грн.
(обладнання АЗС-6), № НН-17 від 01.10.2008 в
сумі 1 006 574,57 грн., в т.ч. ПДВ - 167 762,43 грн.
(обладнання АЗС-3), № НН-18 від 01.10.2008 в
сумі 2 420 835,82 грн., в т.ч. ПДВ - 403 472,66 грн.
(обладнання АЗС-4).

Приписами п.4.1 ст.4 Закону України від
03.04.1997 № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» в редакції, що була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин, передбачалося
визначення бази оподаткування
операції з поставки товарів (послуг),
виходячи з їх договірної (контрактної)
вартості, визначеної за вільними
цінами, але не нижче за звичайні ціни, з
урахуванням акцизного збору, ввізного
мита, інших загальнодержавних податків
та зборів (обов'язкових платежів),
згідно із законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг). У разі якщо звичайна
ціна на товари (послуги) перевищує
більше ніж на 20 відсотків, база
оподаткування операції з поставки
таких товарів (послуг) визначається за
звичайними цінами.

Згідно п.1.18 ст. 1 вказаного Закону
звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними пунктом 1.20 ст. 1 Закону
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Згідно пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп. 1.20.2 п. 1.20 ст.1 цього ж
Закону, для визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії"), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації"); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Положеннями пп. 1.20.8 п. 1.20 ст.1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачено, що обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладається на податковий орган у
порядку, встановленому законом. При
проведенні перевірки платника податку
податковий орган має право надати
запит, платник податку зобов'язаний
обґрунтувати рівень договірних цін або
послатися норми абзацу першого
підпункту 1.20.1 цього пункту.

Відповідно до пп. 1.20.10 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» донарахування податкових
зобов'язань платника податку
податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами, а для платників
податку, визнаних природними
монополістами згідно із законом, -
також відповідно до принципів
регулювання цін, встановлених таким
законом.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, із запитом про
обґрунтування ціни продажу податковий
орган до позивача не звертався, не
скеровував і інших запитів для
встановлення ринкової ціни об'єктів
продажу або співставних товарів.

Згідно пп. 4.3.1 п. 4.3 ст. 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» якщо
контролюючий орган не може самостійно
визначити суму податкового
зобов'язання платника податків згідно
з підпунктом "а" підпункту 4.2.2 статті 4
цього Закону у зв'язку з не
встановленням фактичного
місцезнаходження підприємства чи його
відокремлених підрозділів,
місцезнаходження фізичної особи або
ухиленням платника податків чи його
посадових осіб від надання відомостей,
передбачених законодавством, а також
якщо неможливо визначити суму
податкових зобов'язань у зв'язку з
неведенням платником податків
податкового обліку або відсутністю
визначених законодавством первинних
документів, сума податкових
зобов'язань платника податків може
бути визначена за непрямим методом. Цей
метод може застосовуватися також у
випадках, коли декларацію було подано,
але під час документальної перевірки,
що проводиться контролюючим органом,
платник податків не підтверджує
розрахунки, наведені у декларації,
наявними документами обліку у порядку,
передбаченому законодавством.

Таким чином, контролюючий орган був
вправі визначати податкові
зобов'язання із застосуванням
звичайних цін по операціях
купівлі-продажу, описаних в акті
перевірки, виключно з підстав,
встановлених пп. 4.3.1 п. 4.3 ст. 4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», пряма вказівка на що
міститься в пп. 4.3.4 зазначеної статті.
Однак наявність таких підстав
податковим органом не доведена.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли
вірного переконання, що, оскільки
відповідно до приписів пп. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладається на податковий орган у
порядку, встановленому законом,
відповідачем не надано належних та
допустимих доказів порушення ТОВ
«Західна Нафтова Група - ЛП» норм
податкового законодавства.

Таким чином, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що збільшення позивачеві
податкових зобов'язань податковими
повідомленнями-рішеннями № /1 та
№ 000632350/1 від 23 липня 2009 року є
необґрунтованими, а самі податкові
повідомлення-рішення є неправомірними.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає, що касаційну скаргу
слід залишити без задоволення,
оскільки рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, що доводами
касаційної скарги не спростовується.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Пустомитівському районі Львівської
області Державної податкової служби
залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 12.10.2010 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23.05.2013 у
справі № 2а-2413/10/1370 (34854/10/9104) залишити
без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис)
Т.М. Шипуліна