Справа № 821/3477/14
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/3477/14
Херсонський окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді
Бездрабка О.І., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Херсонській області про визнання
рішення протиправним та зобов'язання
вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з
позовом до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Херсонській області (далі - відповідач,
ГУ ДМС України в Херсонській області), в
якому просить визнати неправомірним та
скасувати наказ відповідача про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні, зобов'язати відповідача
повторно розглянути заяву про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Свої вимоги мотивує тим, що маючи
цілком обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідувань у країні
походження, залишив Російську
Федерацію та прибув до України, де
звернувся до ГУ ДМС України в
Херсонській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Однак
отримав від відповідача відмову, у якій
не зазначено жодних причин та
обґрунтувань. Вважає таку відмову
протиправною, оскільки вона суперечить
стандартам, закріпленим міжнародними
договорами, та прийнята без проведення
ретельного розгляду заяви і
документів, що були надані на
підтвердження вимог позивача.

Від позивача надійшла заява про
розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача надала до суду
заперечення на позов та заяву про
розгляд справи без її участі. У
запереченнях зазначено, що оскільки
при розгляді заяви позивача та
перевірці документів, які були надані
ним до заяви, не встановлено підстав
для надання ОСОБА_1 статусу біженця,
відповідачем законно прийнято
оскаржуване рішення. Просить відмовити
в задоволенні позову.

Положеннями ч.4 ст.122 КАС України
передбачено, що особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши наявні у справі докази, суд
приходить до висновку про
необґрунтованість позовних вимог
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
громадянином Російської Федерації.
06.07.2014 р. позивач нелегально прибув на
територію України.

11.07.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС
України в Херсонській області із
заявою-анкетою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки може зазнати у
Російській Федерації переслідувань за
ознакою політичних переконань. Також
зазначив, що 26.06.2014 р. за висловлювання
проти окупації Криму російськими
військами був засуджений до 5 місяців 6
днів колонії.

За результатами попереднього розгляду
заяви ОСОБА_1 13.07.2014 р. відповідачем
складено висновок про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Наказом від 30.07.2014 р. № 69-б ГУ ДМС
України в Херсонській області прийнято
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України № 3671-VІ
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
міжнародними актами, у тому числі
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року.

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього
Закону біженцем визнається особа, яка
не є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За приписами ч.1 та ч.5 ст.5 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" особа, яка з
наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка на законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, внаслідок яких вона не
може повернутися до країни свого
походження і має намір бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказування у
заявах біженців" (16.12.1998 р.) факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. За загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказування покладається на особу, яка
висловлює певне твердження. Таким
чином, у заяві про надання статусу
біженця заявник повинен довести
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

За змістом пункту 45 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців Управління Верхового
комісара ООН у справах біженців (1992 рік)
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування.

Відповідно до пункту 164 Керівництва
особи, які змушені залишити країну
походження в результаті внутрішніх та
міжнародних озброєних конфліктів,
зазвичай не розглядаються як біженці в
розумінні Конвенції 1951 року і
Протоколу 1967 року. Конвенція не
застосовується до конфліктів між
групами, що змагаються, чи за
відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Згідно пункту 195 Керівництва у кожному
окремому випадку всі необхідні факти
повинні бути надані в першу чергу самим
заявником, і тільки після цього особа,
уповноважена здійснювати процедуру
надання статусу біженця (перевіряючий),
повинна оцінити всі твердження і
достовірність переконань заявника.

Зважаючи на Закон України "Про
загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського союзу" від
18.03.2004 р., суд зазначає, що згідно п.5 ст.4
Директиви Ради Європейського союзу
"Щодо мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається" від 27.04.2004 р.,
заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови: заявник зробив
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву; усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших підстав
важливих фактів; твердження заявника є
зрозумілим та правдоподібним і не
суперечить конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Як вже зазначалося, підставою для
відмови позивачу в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, став
наказ ГУ ДМС України в Херсонській
області від 30.07.2014 р. № 69-Б з мотивів
відсутності умов, передбачених п.п.1, 13
ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Судом було досліджено особисту справу
ОСОБА_1, з якої встановлено наступне.
Так, у анкеті від 11.07.2014 р.,
реєстраційному листку від 11.07.2014 р., під
час співбесіди 15.07.2014 р. позивач
зазначив причину виїзду з країни
походження - засудження до 5 місяців 6
днів за публічні висловлювання проти
анексії території півострова Крим
російськими військами. Між тим, жодних
доказів на підтвердження цих доводів
ОСОБА_1 не надано.

Суд погоджується з твердженнями
відповідача про те, що ОСОБА_1 не надано
доказів, які свідчили про наявність
підстав для надання статусу біженця, а
ті документи, які характеризують
загальне положення в країні походження
позивача, не містять відомостей про
його утиски, переслідування за ознакою
політичних переконань.

Згідно абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Виходячи з викладеного, суд вважає
рішення ГУ ДМС України в Херсонській
області про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, від
30.07.2014 р. № 69-Б законним та
обґрунтованим.

З огляду на вказане, суд не вбачає
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.8, 9, 12, 19, 71, 158-163, 167 КАС
України, суд -

постановив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
до Головного управління Державної
міграційної служби України в
Херсонській області про визнання
рішення протиправним та зобов'язання
вчинити певні дії.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Суддя

Бездрабко О.І.

кат. 3.4