Справа № 806/81/13-а
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року м.
Київ К/800/61600/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І.,
Приходько І.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційні скарги Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області та
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області

на постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 11.09.2013 року

та постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2013 року

касаційну скаргу Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області

на постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 18.12.2013 року

за заявою товариства з обмеженою
відповідальністю «Еліт Нафта» про
винесення додаткового рішення щодо
стягнення судових витрат

касаційні скарги Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області та
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області

на постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 04.06.2014 року

за заявою товариства з обмеженою
відповідальністю «Еліт Нафта» про
винесення додаткового рішення щодо
стягнення судових витрат

у справі № 806/81/13-а

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Еліт Нафта» (далі -
позивач, ТОВ «Еліт Нафта»)

до Державної податкової інспекції у м.
Житомирі Житомирської області
Державної податкової служби (далі -
відповідач-2, ДПІ у м. Житомирі)

та Державної податкової служби у
Житомирській області (далі -
відповідач-2, ДПС у Житомирській
області)

про визнання дій протиправними та
скасування рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Еліт Нафта» звернулось у січні 2013
року до суду з адміністративним
позовом до відповідачів про визнання
протиправним і скасування рішення ДПІ
у м. Житомирі Житомирської області ДПС
від 02.01.2013 року № 2/0/66-13 року про
накладення адміністративного арешту
майна, про визнання протиправним і
скасування рішення ДПС у Житомирській
області про призначення експертизи,
про визнання протиправними дії ДПС у
Житомирській області щодо призначення
експертизи, про визнання протиправними
дії ДПІ у м. Житомирі Житомирської
області ДПС щодо накладення
адміністративного арешту на майно ТОВ
«Еліт Нафта».

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 11.09.2013 року
адміністративний позов задоволено
частково: визнані неправомірними дії
ДПС у Житомирській області щодо
призначення експертизи. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2013 року
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 11.09.2013 року
в частині відмови у задоволені позову
скасовано та прийнято в цій частині
нову постанову: визнано протиправним
та скасовано рішення ДПІ у м. Житомирі
Житомирської області від 02.01.2013 року №
2/0/66-13 про накладення адміністративного
арешту майна; визнано протиправними
дії ДПІ у м. Житомирі Житомирської
області ДПС щодо накладення
адміністративного арешту на майно ТОВ
«Еліт Нафта». В решті постанову
залишено без змін.

Додатковою постановою Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 18.12.2013 року стягнуто з Державного
бюджету України на користь ТОВ «Еліт
Нафта» 2294,00 гривні сплаченого судового
збору.

Додатковою постановою Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 04.06.2014 року стягнуто з Державного
бюджету України на користь ТОВ «Еліт
Нафта» сплачених судових витрат на
проведення судової експертизи в
розмірі 9399,04 гривень.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідачі
подали касаційну скаргу, в якій просять
скасувати постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від
11.09.2013 року та постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2013 року в частині задоволення
позовних вимог та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити. Крім того, відповідач-1
подав касаційну скаргу на постанову
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 18.12.2013 року,
в якій просить її скасувати. Також,
відповідачами подано касаційні скарги
на постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 04.06.2014 року, в яких вони просить її
скасувати та прийняти нову постанову
про відмову в задоволенні позову.
Відповідачі вважають, що рішення судів
першої та апеляційної інстанцій були
прийняті з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Позивач у своїх запереченнях на
касаційні скарги відповідачів
зазначає, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій є законними та
обґрунтованими, прийнятими з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, вважає касаційні
скарги відповідачів необґрунтованими,
а тому просить залишити касаційні
скарги без задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій в частині
задоволення позовних вимог - без змін.

Справу розглянуто у попередньому
судовому засіданні відповідно до
статті 220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційних скарг, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційні скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідачем-1
проведено фактичну перевірку АЗС № 6
ТОВ «Еліт Нафта» , що розташована за
адресою: м. Житомир, проспект Миру, 54,
строком на 10 днів, щодо дотримання норм
законодавства з питань регулювання
обігу готівки, порядку здійснення
платниками податків розрахункових
операцій, ведення касових операцій,
наявності ліцензій, патентів, свідоцтв,
у тому числі свідоцтв про державну
реєстрацію, виробництва та обігу
підакцизних товарів.

Під час проведення перевірки
працівниками податкового органу
встановлено, що ТОВ «Еліт Нафта»
порушила п. 12 ст. 3 та ст. 6 Закону України
«Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг». Дані порушення відображені в
акті перевірки від 29.12.2013 року № 06/30/22.
Зазначений акт перевірки вручений
29.12.2012 року директору ТОВ «Еліт Нафта»
Іванюку С.В.

В ході перевірки відповідачем-2 була
залучена Інспекція з захисту прав
споживачів для встановлення якості
нафтопродуктів. Залучення зазначених
спеціалістів для відібрання зразків
відбулося на підставі пп. 20.1.26, пп. 20.1.1 п.
20.1 ст. 20 Податкового кодексу України
(далі - ПК України). На підставі рішення
№ 02 від 21.12.2012 року представниками
Інспекції з захисту прав споживачів
були відібрані три комплекти зразків
нафтопродуктів, а саме бензину марок
А-92, АИ-95 Євро та А-95, про що складений
акт від 21.12.2012 року № 0038, а відібрані
зразки відправлено на експертизу до ВЦ
« 10 Хімотологічний центр». Одночасно, з
відібранням зразків, рішенням
Інспекції з захисту прав споживачів
від 21.12.2012 року № 04 було накладено
тимчасову заборону надання продукції
на ринок.

Один із комплектів зразків був
переданий представникам податкового
органу. В подальшому супровідним
листом від 25.12.2012 року за № 7532/0/51-12/19-6016
зазначені зразки паливно-мастильних
матеріалів (далі - ПММ) передані до
центрального митного управління
лабораторних досліджень та експертної
роботи для проведення досліджень ПММ.

За результатами досліджень вказаних
нафтопродуктів, переданих на перевірку
до митного управління лабораторних
досліджень та експертної роботи, був
складений висновок № 19/2-123/10068 від 28.12.2012
року, яким встановлено, що бензин
автомобільний А-92 ДСТУ-4063-2001 в
кількості 8226,00 л. не відповідає вимогам
ДСТУ-4063-2001 «Бензин автомобільний
технічні умови». Бензин автомобільний
А-95 ДСТУ-4063-2001 в кількості 9444,00 л. не
відповідає вимогам ДСТУ-4063-2001 «Бензин
автомобільний технічні умови». Бензин
автомобільний АН-95 Євро вид І клас В
ДСТУ-4838-2007 в кількості 5582,00 л. не
відповідає вимогам ДСТУ-4838-2007 «Бензин
автомобільний технічні умови».
Невідповідність ДСТУ встановлена за
показниками «Концентрація фактичних
смол».

29.12.2012 року відповідачем-1 було складено
Протокол про тимчасове затримання
майна № 1 від 29.12.2012 року та вручено його
копію директору ТОВ «Еліт Нафта»
Іванюку С.В..

На підставі відомостей, зазначених у
протоколі № 1 від 29.12.2012 року,
начальником ДПІ у м. Житомирі
Житомирської області ДПС прийнято
рішення про накладення
адміністративного арешту майна № 2/0/66-13
від 02.01.2013 року, в якому зазначено
накласти тимчасовий арешт майна ТОВ
«Еліт Нафта», що зареєстрований за
адресою, м. Житомир, проспект Миру, 54, а
саме: рідина невстановленого
походження із запахом бензину А-95
кількість 9444 літрів, А-92 кількість 8226
літрів, А-95 «Євро» кількість 5582 літрів,
що міститься у трьох ємностях на
загальну суму 248 928,20 гривень. Дане
рішення вручено директору ТОВ «Еліт
Нафта» Іванюку С.В. 02.01.2013 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги частково, виходив з
того, що будь-якого рішення щодо
призначення експертизи податковими
органами не виносилося. Доказів на
підтвердження наявності рішення про
призначення експертизи, передбаченого
ст. 84 ПК України та про ознайомлення
представників ТОВ «Еліт Нафта» з
вказаним рішенням надано не було, а
тому дії ДПС у Житомирській області
щодо призначення експертизи є
протиправними. В той же час, суд першої
інстанції зазначив, що відповідачем
доведено правомірність винесення
рішення про накладення
адміністративного арешту майна.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позову,
погодився з висновком суду першої
інстанції про те, що податковим органом
порушено вимоги ст. 84 ПК України та
Інструкції про призначення та
проведення судових експертиз та
експертних досліджень щодо
призначення експертизи,ознайомлення
представників ТОВ «Еліт Нафта» з
прийнятим рішенням, а тому дії
податкового органу є неправомірними. В
той же час, суд апеляційної інстанції
вважає, що відмовляючи у задоволені
позовних вимог щодо визнання
протиправним і скасування рішення про
накладення адміністративного арешту
майна, суд першої інстанції не звернув
уваги на те, що вжиті відповідачем
заходи щодо арешту майна позивача не є
такими, що направлені на виконання
податкових обов'язків позивача. Крім
того, судом апеляційної інстанції
зазначено, що органи державної
податкової служби України не наділені
законодавством повноваженнями
здійснювати контроль щодо належної або
неналежної якості будь-якої продукції,
відповідності такої продукції вимогам
діючих стандартів України. У зв'язку з
чим, суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що підстави перелічені в п. 94.2
ст. 94 ПК України для застосування
адміністративного арешту відсутні, а
відтак спірне рішення про накладення
адміністративного арешту на майно
прийнято відповідачем за відсутності
правових підстав.

Колегія суддів касаційної інстанції
повністю погоджується з висновками
суду апеляційної інстанції, вважає, що
суд апеляційної інстанції правильно
встановив обставини справи та прийняв
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, колегія суддів касаційної
інстанції вважає, що рішення суду
першої інстанції в частині задоволення
позову також прийнято з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 84.1 ст. 84 ПК України,
експертиза проводиться у разі, коли для
вирішення питань, що мають значення для
здійснення податкового контролю,
необхідні спеціальні знання у галузі
науки, мистецтва, техніки, економіки та
в інших галузях. Залучення експерта
здійснюється на договірних засадах та
за рахунок коштів сторони, що є
ініціатором залучення експерта.

Відповідно до п. 84.2 ст. 84 ПК України,
експертиза призначається за заявою
платника податків або за рішенням
керівника (або його заступника)
контролюючого органу.

Крім того, згідно п. 84.3 ст. 84 ПК України
передбачено, що контролюючий орган,
керівник (або заступник) якого
призначив проведення експертизи,
зобов'язаний ознайомити платника
податків (його представника) з рішенням
про проведення експертизи, а після
закінчення експертизи - з висновком
експерта.

Згідно п. 1.3 Інструкції про призначення
та проведення судових експертиз та
експертних досліджень, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
08.10.1998 року № 53/5 (у редакції наказу
Міністерства юстиції України від 26.12.2012
року № 1950/5), відповідно до чинного
законодавства за дорученням
правоохоронних органів, посадових осіб
Державної податкової адміністрації
України, Державної митної служби
України, Державної виконавчої служби,
на замовлення адвокатів, захисників та
осіб, які самостійно захищають свої
інтереси, та їх представників,
нотаріусів банківських установ,
страхових компаній, а також інших
юридичних і фізичних осіб виконуються
експертні дослідження, що потребують
спеціальних знань та використання
методів криміналістики і судової
експертизи. Результати експертних
досліджень викладаються в письмових
висновках експертних досліджень
згідно з чинним законодавством
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та вбачається з матеріалів
справи, що будь-якого рішення щодо
призначення експертизи податковими
органами не виносилося. В матеріалах
справи міститься лише лист ДПС у
Житомирській області № 20612/8/22-3106 від
21.12.2012 року адресований на адресу ДПС
України про надання практичної
допомоги.

Листом від 25.12.2012 року № 37532/0/51-12/19-6016
заступник Голови ДПС України просив
Центральне митне управлінню
лабораторних досліджень та експертної
роботи Державної митної служби України
провести експертизу наданих зразків
на відповідність ДСТУ та надання
відповідного висновку.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про те, що
податковим органом порушено вимоги ст.
84 ПК України та Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень
щодо призначення
експертизи,ознайомлення представників
ТОВ «Еліт Нафта» з прийнятим рішенням,
а тому дії податкового органу є
неправомірними.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправним і скасування рішення ДПІ
у м. Житомирі № 2/0/66-13 від 02.01.2013 року про
накладення адміністративного арешту
майна, то колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з судом
апеляційної інстанції, який вірно
зазначив наступне.

Відповідно до п. 94.1 ст. 94 ПК України,
адміністративний арешт майна платника
податків є винятковим способом
забезпечення виконання платником
податків його обов'язків, визначених
законом.

Відповідно до п. 94.7 ст. 94 ПК України,
арешт майна може бути застосований до
товарів, які виготовляються,
зберігаються, переміщуються або
реалізуються з порушенням правил,
визначених митним законодавством
України чи законодавством з питань
оподаткування акцизним податком, та
товарів, у тому числі валютних
цінностей, які продаються з порушенням
порядку, визначеного законодавством,
якщо їх власника не встановлено.

Згідно п. 94.10. ст. 94 ПК України арешт на
майно може бути накладено рішенням
керівника органу державної податкової
служби (його заступника),
обґрунтованість якого протягом 96 годин
має бути перевірена судом.

Тобто, з аналізу даних положень
законодавства вбачається, що для
застосування арешту майна одночасно
повинні існувати такі три обов'язкові
обставини, як: продаж товарів з
порушенням порядку, визначеного
законодавством; не встановлення
власника такого товару; винятковість
способу забезпечення виконання
платником податків його обов'язків,
визначених законом.

Щодо такої підстави, як - не
встановлення власника нафтопродуктів,
то з наявних у справі доказів судом
апеляційної інстанції встановлено, що
позивачем в ході перевірки були надані
ревізорам податкового органу всі
запитувані первинні документи на
нафтопродукти, які знаходилися в
резервуарах на АЗС № 6: прибуткові
документи, товарно-транспортні
накладні, паспорта якості та
сертифікати відповідності. Також
додатково було надано податковому
органу угоди з постачання
нафтопродуктів, додаткові угоди,
податкові та видаткові накладні,
платіжні доручення, витяг із журналу
обліку надходження нафтопродуктів,
змінні звіти тощо.

При досліджені вищезазначених
первинних документів судом
апеляційної інстанції було
встановлено, що власником залишків
нафтопродуктів, які знаходилися в
резервуарах на АЗС № 6 є позивач. Копії
первинних документів, що підтверджують
право власності позивача на ревізовані
залишки нафтопродуктів містяться
також і у матеріалах даної справи.

Крім того, судом апеляційної інстанції
вірно зазначено, що паспорти якості та
сертифікати відповідності не є в
розумінні положень чинного
законодавства документами, що
підтверджують право власності на
товар. Крім того, ні паспорт якості, ні
сертифікат відповідності не
посвідчують перехід права власності та
не закріплюють його за певною особою, а
сумніви в їх неналежному оформленні чи
невідповідності певних показників, не
можуть бути доказом, який однозначно
спростовує право власності на
паливно-мастильні матеріали.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з судом апеляційної
інстанції про те, що можлива
невідповідність якісних характеристик
ПММ якісним показникам, що були
відображені у сертифікатах та
паспортах якості не може свідчити про
відсутність права власності на них у
ТОВ «Еліт Нафта».

Щодо обов'язкової підстави, як - продаж
товарів з порушенням порядку,
визначеного законодавством, то судом
апеляційної інстанції вірно зазначено,
що порядок приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку нафти і
нафтопродуктів на підприємствах і
організаціях України встановлений
Інструкцією, затвердженої спільним
наказом Міністерства палива і
енергетики, Міністерства економіки,
Міністерства транспорту та зв'язку,
Державного комітету з питань
технічного регулювання та споживчої
політики від 20.05.2008 року № 281/171/578/155,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції 02.09.2008 року № 8015496 (далі -
Інструкція № 281).

Підпунктом 5.1.1 Інструкції № 281 вказано,
що приймання нафти і нафтопродуктів
за кількістю здійснюється у
відповідності до цієї Інструкції та
договорів постачання, купівлі-продажу
тощо.

Підпункт 10.2.1 даної Інструкції
передбачає, що приймання
нафтопродуктів, що надійшли
автомобільним транспортом від
постачальників, здійснюється
працівниками автозаправної станції
за марками та видами (дизельне пальне
залежно від масової частки сірки) за
даними товарно-транспортних накладних
у разі наявності паспорта якості та
копії сертифіката відповідності.

Відповідно до п. 84.1, п. 84.3 ст. 84 ПК
України, експертиза проводиться у разі,
коли для вирішення питань, що мають
значення для здійснення податкового
контролю, необхідні спеціальні знання
у галузі науки, мистецтва, техніки,
економіки та в інших галузях.

Орган державної податкової служби,
керівник (або заступник) якого
призначив проведення експертизи,
ознайомити платника податків (його
представника) з рішенням про
проведення експертизи, а після
закінчення експертизи - з висновком
експерта.

Отже, для вирішення питань, що мають
значення для здійснення податкового
контролю, у яких необхідні спеціальні
знання мала б проводитися експертиза,
якій повинно передувати рішення
податкового органу про призначення
експертизи.

В той же час, судом апеляційної
інстанції встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що рішення про
призначення експертизи податковим
органом не приймалось, а експертиза в
установленому законом порядку не
проводилась.

Згідно п. 1.3 Інструкції про призначення
та проведення судових експертиз та
експертних досліджень, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
08.01.1998 року № 53/5 (у редакції наказу
Міністерства юстиції України 26.12.2012
року № 1950/5), результати експертних
досліджень викладаються в письмових
висновках експертних досліджень
згідно з чинним законодавством
України.

Однак, в матеріалах справи є лише копія
листа центрального митного управління
лабораторних досліджень та експертної
роботи № 19/2-12.3/10068 від 28.12.2012 року, що, в
свою чергу, не може прирівнюватися до
висновку експертних досліджень.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з судом
апеляційної інстанції про те, що
податковим органом порушено процедуру
призначення і проведення експертизи, а
відповідно порушено процедуру
встановлення обставин (щодо якісних
характеристик наявних у залишку
нафтопродуктів), які потребують
спеціальних знань, а як наслідок
рішення податкового органу про
накладення адміністративного арешту
на майно винесено на підставі
неналежного доказу.

Щодо обов'язкової підстави, як - спосіб
забезпечення виконання платником
податків його обов'язків, визначених
законом, то судом апеляційної
інстанції вірно зазначено, що обов'язки
платника податку визначені п. 16.1 ст. 16
ПК України.

Так, платник податків зобов'язаний:
стати на облік у контролюючих органах в
порядку, встановленому законодавством
України; вести в установленому порядку
облік доходів і витрат, складати
звітність, що стосується обчислення і
сплати податків та зборів; подавати до
контролюючих органів у порядку,
встановленому податковим та митним
законодавством, декларації, звітність
та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків та
зборів; сплачувати податки та збори в
строки та у розмірах, встановлених цим
Кодексом та законами з питань митної
справи; подавати на належним чином
оформлену письмову вимогу
контролюючих органів (у випадках,
визначених законодавством) документи з
обліку доходів, витрат; подавати
контролюючим органам інформацію,
відомості про суми коштів, не сплачених
до бюджету в зв'язку з отриманням
податкових пільг (суми отриманих
пільг); подавати контролюючим органам
інформацію в порядку, у строки та в
обсягах, встановлених податковим
законодавством; виконувати законні
вимоги контролюючих органів щодо
усунення виявлених порушень законів з
питань оподаткування та митної справи
і підписувати акти (довідки) про
проведення перевірки; не перешкоджати
законній діяльності посадової особи
контролюючого органу під час виконання
нею службових обов'язків та виконувати
законні вимоги такої посадової особи;
повідомляти контролюючим органам за
місцем обліку такого платника про його
ліквідацію або реорганізацію протягом
трьох робочих днів з дня прийняття
відповідного рішення (крім випадків,
коли обов'язок здійснювати таке
повідомлення покладено законом на
орган державної реєстрації);
повідомляти контролюючі органи про
зміну місцезнаходження юридичної
особи та зміну місця проживання
фізичної особи-підприємця;
забезпечувати збереження документів,
пов'язаних з виконанням податкового
обов'язку, протягом строків,
установлених цим Кодексом; допускати
посадових осіб контролюючого органу
під час проведення ними перевірок до
обстеження приміщень, територій (крім
житла громадян), що використовуються
для одержання доходів чи пов'язані з
утриманням об'єктів оподаткування, а
також для проведення перевірок з
питань обчислення і сплати податків і
зборів у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відтак застосування арешту майна
повинно бути направлене на виконання
платником податків перелічених
обов'язків у випадку якщо платник
податків їх не виконує або ухиляється
від їх виконання.

При цьому, судом апеляційної інстанції
зазначено, що відповідачем не надано
доказів та не доведено обставин щодо
неналежного виконання позивачем
обов'язків, передбачених нормами
податкового законодавства, або
ухилення від їх виконання.

Відтак, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновком
суду апеляційної інстанції про те, що
вжиті відповідачем заходи щодо арешту
майна позивача не є такими, що
направлені на виконання податкових
обов'язків позивача.

Щодо повноважень податкового органу
щодо контролю за якістю товарів та
вжиття заходів відповідальності, то
судом апеляційної інстанції вірно
зазначено наступне.

Відповідно до п. 61.1 ст. 61 ПК України,
податковий контроль - система заходів,
що вживаються контролюючими органами з
метою контролю правильності
нарахування, повноти і своєчасності
сплати податків і зборів, а також
дотримання законодавства з питань
регулювання обігу готівки, проведення
розрахункових та касових операцій,
патентування, ліцензування та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на контролюючі органи.

Згідно п. 61.2 ст. 61 ПК України, податковий
контроль здійснюється органами,
зазначеними у статті 41 цього Кодексу, в
межах їх повноважень, встановлених цим
Кодексом.

Підпунктом 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 ПК України
визначено, що контролюючими органами є,
зокрема, органи державної податкової
служби - щодо податків, які
справляються до бюджетів та державних
цільових фондів, крім зазначених у
підпункті 41.1.2 цього пункту, а також
стосовно законодавства, контроль за
дотриманням якого покладається на
органи державної податкової служби.

Статтею 191 ПК України визначено функції
державної податкової служби.

Статтею 20 ПК України встановлено
вичерпний перелік прав органів
державної податкової служби.

Виходячи з аналізу зазначених статей,
судом апеляційної інстанції вірно
зазначено, що органи державної
податкової служби України не наділені
законодавством повноваженнями
здійснювати контроль щодо належної або
неналежної якості будь-якої продукції,
відповідності такої продукції вимогам
діючих стандартів України.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності», державний нагляд
(контроль) - діяльність уповноважених
законом центральних органів
виконавчої влади, їх територіальних
органів, державних колегіальних
органів, органів виконавчої влади
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування (далі - органи
державного нагляду (контролю)) в межах
повноважень, передбачених законом,
щодо виявлення та запобігання
порушенням вимог законодавства
суб'єктами господарювання та
забезпечення інтересів суспільства,
зокрема належної якості продукції,
робіт та послуг, прийнятного рівня
небезпеки для населення, навколишнього
природного середовища.

Статтею 2 даного Закону чітко
визначено, що дія цього Закону
поширюється на відносини, пов'язані зі
здійсненням державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності. Дія цього Закону не
поширюється на відносини, що виникають
під час здійснення заходів валютного
контролю, митного контролю, державного
експортного контролю, контролю за
дотриманням бюджетного і податкового
законодавства та касових операцій,
контролю за дотриманням порядку
проведення розрахунків, за
виробництвом та обігом спирту,
алкогольних напоїв і тютюнових
виробів.

Частиною 4 пункту 1 статті 11 Закону
України «Про державний ринковий нагляд
і контроль нехарчової продукції»
зазначено, що з метою здійснення
ринкового нагляду органи ринкового
нагляду в межах сфер їх
відповідальності - проводять перевірки
характеристик продукції, в тому числі
відбирають зразки продукції та
забезпечують проведення їх експертизи
(випробування).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 01.06.2011 року № 573 затверджено Перелік
органів державного ринкового нагляду
та сфер їх відповідальності. Органи
Державної податкової служби України не
включено до складу зазначеного
переліку, а отже вони не є органами
ринкового нагляду і не мають
відповідних повноважень.

Тобто, питання щодо належної якості
продукції (в тому числі
нафтопродуктів), перевірки
характеристик продукції, відбирання у
суб'єктів господарювання зразків
товарів, сировини, матеріалів,
напівфабрикатів, комплектуючих
виробів для перевірки їх якості,
відносяться до завдань та повноважень
спеціально визначених законодавством
органів державного нагляду (контролю) у
сфері господарської діяльності
(зокрема, Державної інспекції України з
питань захисту прав споживачів), а не
органів податкового контролю (яким,
згідно пп. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 ПК України є
органи Державної податкової служби
України).

Органи державної податкової служби
України не наділені повноваженнями
здійснювати контроль щодо належної або
неналежної якості будь-якої продукції,
відповідності такої продукції вимогам
діючих стандартів України, а як
наслідок не наділені повноваженнями
щодо арешту майна, якісні
характеристики якого не відповідають
показникам паспорта якості та
сертифіката відповідності.

Враховуючи викладене, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції
про те, що спірне рішення про
накладення адміністративного арешту
на майно прийнято відповідачем за
відсутності правових підстав.

Крім того, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з судом
апеляційної інстанції про стягнення з
відповідача суми сплаченого ним
судового збору та витрат на проведення
судової експертизи, оскільки позовні
вимоги були задоволенні повністю і
позивач просив стягнути з відповідача
ці витрати.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
дійшов до обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ст. 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційних скарг порушень судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційні скарги слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення апеляційної інстанції
залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційні скарги Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області та
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області - відхилити.

Постанову Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2013 року,
постанову Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 18.12.2013 року
та постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 04.06.2014 року у справі № 806/81/13-а -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
переглянута з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
І.О. Бухтіярова

Судді:
М.І. Костенко

І.В. Приходько