Справа № 2а/1770/889/12
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/58224/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Карася О.В.

Федорова М.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі Рівненської
області Державної податкової служби

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 09.04.2012

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 29.08.2012

у справі №2а/1770/889/12

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції
у Рівненському районі Рівненської
області Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2.)
звернувся в Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі Рівненської
області Державної податкової служби
(далі по тексту - відповідач, ДПІ у
Рівненському районі Рівненської
області ДПС) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
17.02.2012 №, №, №, №,
№, №.

Постановою Рівненського
окружного адміністративного суду від
09.04.2012, яка залишена без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 29.08.2012,
позов задоволено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення про відмову у позові,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
зазначено, що відповідачем було
проведену невиїзну планову
документальну перевірку позивача за
період з 01.10.2008 по 30.09.2011, за
результатами якої складено акт від
02.02.2012 №52/3/1751/НОМЕР_1.

В акті перевірки зазначено
порушення позивачем вимог: п. 1.15 ст. 1, п.
7.1 ст. 7, пп. 8.1.1, пп. 8.2.1 п. 8.1 ст. 8, абз. «а»
п. 19.2, п. 9 ст. 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» №889-IV
від 22.05.2003; пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2, п. 3.1 ст. 3, пп.
7.2.8 п. 7.2, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7, п. 9.3, п. 9.6 ст. 9
Закону України «Про податок на додану
вартість» №168/97-ВР 03.04.1997, абз. а) пп. 4.1.4
п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21.12.2000,
п. 181.1 ст. 181, п. 183.2, п. 183.4, п. 183.9 ст. 183, пп.
а) п. 185, п. 193.1 ст. 193, п. 203 ст. 203, п. 10, п. 18
підрозділу ХХ Податкового кодексу
України №2755-VІ від 02.12.2010; ст. 9 Закону
України «Про систему оподаткування»
№1251 від 25.06.1991, п. 6.2, п. 7 Інструкції про
порядок обчислення та сплати збору за
забруднення навколишнього природного
середовища, затвердженої Наказом
Мінекобезпеки України, ДПА України від
19.07.1999 №162/379; п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, ст. 43, п. 167.1
ст. 167, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу
України №2755-VІ від 02.12.2010; п. 1, п. 2, п. 5 ст.
3 Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг», ст. 13 абз. «б» п.1,
п. 4 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян».

На підставі висновків акту
перевірки відповідачем прийняті
податкові повідомлення-рішення від
17.02.2012: № від 17.02.2012, яким збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем - податок на додану вартість
по вітчизняних товарах, на суму 256525,00
грн.); №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем -
податок з доходів фізичних
осіб-суб'єктів підприємницької
діяльності, на суму 208595,44 грн.; №,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем -
адміністративні штрафи та інші
санкції, на суму 510,00 грн.; №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем - податок з доходів
фізичних осіб (найманих осіб), на суму
196,28 грн.; №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем -
збір за забруднення навколишнього
природного середовища, на суму 884,85 грн.;
№, яким застосовано суму штрафних
(фінансових) санкцій (штрафу), на суму 1
грн.

Задовольняючи позовні вимоги
суди попередніх інстанцій виходили з
наступного, з чим погоджується суд
касаційної інстанції.

Під час розгляду справи суди,
дослідивши акт перевірки та долучені
до матеріалів справи копії документів,
які використовувались податковим
органом під час податкової перевірки
позивача суди встановили, що
відповідачем не здійснювались заходи
щодо дослідження справедливих
ринкових цін на ідентичні або
однорідні товари. Відповідач у акті
перевірки прийняв за звичайну ціну
фактурну вартість товарів.

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведене зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

При цьому, відповідно до пп. 1.20.8 п. 1.20 ст.
1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладається на податковий орган у
порядку, встановленому законом.

За змістом положень Інструкції про
заповнення вантажної митної
декларації, затвердженої наказом
Державної митної служби України №307
від 09.07.1997, митна вартість - це вартість
товару, що визначається відповідно до
положень Закону України «Про Єдиний
митний тариф» і використовується
виключно для цілей митного
оподаткування товарів та ведення
митної статистики.

Відповідно до абз. 5 п. 1.7 вказаної
Інструкції фактурна вартість
(договірна, контрактна) - це вартість
товарів, яка фактично сплачена чи
підлягає сплаті або має компенсуватися
зустрічними поставками товарів та
зазначається в рахунку-фактурі
(рахунку-проформі - для договору міни)
відповідно до умов
зовнішньоторговельного договору
(контракту) купівлі-продажу або міни.

Відповідач, всупереч порядку
визначення звичайних цін, обумовлених
п. 1.20 ст. 1 Закону, прийняв за звичайну
ціну фактурну вартість товарів, однак
така вартість товару не є звичайною
ціною в розумінні зазначеної норми
Закону. Отже, правомірним є висновок
судів попередніх інстанцій що
відповідачем не доведено тієї
обставини, що позивачем у охопленому
перевіркою періоді отримано дохід за
відчужені транспортні засоби у
розмірі, що дорівнює їх фактурній
вартості.

Крім того, судами попередніх
інстанцій вірно зазначено, що ні Декрет
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» №13-92
від 26.12.1992, ні Закон України «Про
податок з доходів фізичних осіб» №889-IV
від 22.05.2003, взагалі не покладає
обов'язку по застосуванню «звичайної
ціни» при продажу рухомого майна. В
силу вимог п. 12.4 ст. 12 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
№889-IV від 22.05.2003, застосування ставки
податку до вартості рухомого майна,
розрахованої за звичайними цінами,
передбачено лише при обміні об'єктами
рухомого майна. В той же час позивач
операцій по обміну транспортними
засобами в охопленому перевіркою
періоді не здійснював.

Щодо порушення позивачем вимог
пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2, п. 3.1 ст. 3, пп. 7.2.8 п. 7.2,
пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7, п. 9.3, п. 9.6 ст. 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» №168/97-ВР 03.04.1997, абз. а) пп. 4.1.4
п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21.12.2000,
п. 181.1 ст. 181, п. 183.2, п. 183.4, п.183.9 ст. 183, пп. а)
п. 185, п. 193.1 ст. 193, п. 203 ст. 203, п. 10, п. 18
підрозділу ХХ Податкового кодексу
України №2755-VІ від 02.12.2010, то судами
зазначено наступне.

Так, відповідачем не доведено
існування обставин, з якими Закон
пов'язував виникнення у особи обов'язку
зареєструватися платником ПДВ у
періоді, охопленому перевіркою. Так,
відповідно до пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (який діяв на час виникнення
спірних правовідносин) особа підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку у разі, коли загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), у тому числі з використанням
локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, що підлягають оподаткуванню
згідно з цим Законом, нарахована
(сплачена, надана) такій особі або в
рахунок зобов'язань третім особам,
протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно перевищує
300000 гривень(без урахування податку на
додану вартість).

При цьому за правилами п. 6 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником таких видів
податків і зборів (обов'язкових
платежів), як-от - податку на додану
вартість, крім випадку, коли юридична
особа обрала спосіб оподаткування
доходів за єдиним податком за ставкою 6
відсотків.

Таким чином, сума виручки платника
єдиного податку, яка підлягає
оподаткуванню за правилами
зазначеного Указу, не впливає на
виникнення у особи обов'язку
зареєструвати платником ПДВ; такий
обов'язок виникає у суб'єкта малого
підприємництва у разі перевищення
протягом послідовних дванадцяти
календарних місяців суми його
оподатковуваних операцій 300000 гривень,
без урахування 500000 гривень, отриманих у
рамках провадження діяльності на
умовах сплати єдиного податку.

Так, відповідачем не доведено
існування обставин, з якими Закон
пов'язував виникнення у особи обов'язку
зареєструватися платником ПДВ у
періоді, охопленому перевіркою.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та надано їм
правильну юридичну оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли б призвести до зміни чи
скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 222, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Рівненському районі
Рівненської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 09.04.2012 та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 29.08.2012
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України у випадках, встановлених
Кодексом адміністративного
судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)О.В. Карась (підпис)М.О.
Федоров