Справа № 9101/3229/2011
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2011-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2011 р. справа № 2а-898/10

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого
судді: Сафронової
С.В.

суддів:
Чепурнова Д.В. Поплавського В.Ю.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.Марганці
Дніпропетровської області на
постанову Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 30
листопада 2010 року

у адміністративній справі № 2а-898/10 за
позовом Прокурора м. Марганця
Дніпропетровської області в інтересах
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в м.Марганці Дніпропетровської
області про зобов'язання здійснити
перерахунок щомісячної державної
соціальної допомоги "Дітям війни",-

в с т
а н о в и л а :

Постановою Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 30
листопада 2010 року вимоги позивача
задоволено частково; зобов’язано
відповідача здійснити перерахунок та
виплатити позивачу підвищення до
пенсії відповідно до ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування ” за період з 29
липня 2009 року по 30 червня 2010 року, в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,
з урахуванням різниці, яка була
виплачена за цей період. В іншій
частині відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права,
просить його скасувати і прийняти нове
рішення яким відмовити позивачу у
задоволені його вимог.

Апеляційна скарга відповідача
мотивована відсутністю у
територіального органу пенсійного
фонду правових та фінансових підстав
для призначення і виплати підвищення
до пенсії у розмірах, які зазначаються
позивачем в позові. Вказує, що
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій здійснюється не з
коштів Пенсійного фонду України, а за
рахунок коштів державного бюджету, які
повинні використовуватися за цільовим
призначенням. Посилаючись на не
визначеність механізму розрахунку
підвищення пенсії, передбаченого ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни»відповідач вказує на те, що
у суду були відсутні правові підстави
зобов’язувати відповідача нарахувати
та виплатити позивачу недоплачену
пенсію в розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Дослідивши доводи апеляційної скарги
за матеріалами справи та перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для часткового задоволення
апеляційної скарги територіального
органу ПФУ виходячи з нижченаведених
підстав

Судом першої інстанції з’ясовано, що
позивач по справі має статус «дитини
війни», що відповідно надає йому право
на отримання пільг та державної
соціальної підтримки, встановлених
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни» № 2195-IV від 18.11.2004 р., який
набрав чинності з 01.01.2006 року.

При перегляді справи в апеляційному
порядку колегією суддів встановлено,
що предметом спору по цій справі є
бездіяльність територіального органу
ПФУ щодо нарахування та виплати
позивачу підвищення до пенсії у
розмірах визначених ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»№
2195-IV від 18.11.2004 р. (далі –Закон № 2195-IV
від 18.11.2004 р.).

Тобто, відповідачем у справі не
оспорюється статус позивача як «дитини
війни»та його право на отримання
підвищення до пенсії, що передбачене у
статті 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.,
спірним є розмір виплати позивачу
підвищення до пенсі, встановленої
статтею 6 Закону

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про неможливість звуження змісту права
особи зі статусом «дитина війни»на
гарантований державою соціальний
захист та про обов’язок держави в
особі відповідача по справі
забезпечити належний її матеріальний
рівень.

Наведені висновки суду першої
інстанції є правильними, оскільки суди
при вирішенні справ даної категорії
повинні дотримуватися положень
Конституції Укра їни та інших правових
актів, за якими визначено юридичну силу
нормативно-правових актів, приписів
частини чет вертої статті 9 КАС України,
згідно якої, у разі невідповід ності
нормативно-правового акта Кон ституції
України, закону України, …або іншому
правовому акту, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу, а також зобов’язанні виходити із
загаль них засад пріоритетності
законів над підзаконними нормативними
актами.

Отже, у даних спірних правовідносинах
основною нормативною базою, що регулює
питання соціального захисту дітей
війни, є Конституція України, Закон
України від 18.11.2004 № 2195-IV «Про
соціальний захист дітей війни»(далі по
тексту –Закон від 18.11.2004 № 2195-IV), і інші
акти міжнародного та національного
законодавства, якими передбачено ряд
пільг, допомоги та гарантій особам, на
яких поширюється їх дія, зокрема,
визначено розміри виплати щомісячного
підвищення до пенсії. За принципом
превалювання спеціальної норми над
загальною, положення Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»є
спеціальною нормою у галузі
законодавства соціального захисту
дітей війни, і відповідно саме цей
Закон має у зазначеній справі
пріоритет застосування

Також колегія суддів вважає правильним
застосування до спірних правовідносин
негативних наслідків пропуску
позивачем строку звернення до суду за
захистом своїх прав.

Правильним є застосування судом першої
інстанції до спірних правовідносин
також норм матеріального права, якими у
спірний період часу регулювалися
правовідносини між позивачем та УПФУ, а
усі наведені апелянтом доводи, колегія
суддів вважає безпідставними та
такими, що суперечать загальному
принципу дії нормативного акту у часі і
пріоритетності тієї норми, яка стала
діяти пізніше.

Так, дійсно Законами про Державний
бюджет України протягом 2006 - 2008 років до
Закону від 18.11.2004 № 2195-IV вносилися
зміни, якими зупинялася дія статті щодо
цієї виплати та встановлювалися інші,
менші від визначених указаною нормою,
розміри. Проте, відповідно до рішень
Конституційного Суду України від 09.07.2007
р. № 6-рп/2007 у справі про соціальні
гарантії громадян та 22.05.2008 р. № 10-рп/2008
у справі щодо предмета та змісту закону
про Державний бюджет України окремі
зміни, внесені законами про Державний
бюджет на відповідні роки, визнано
такими, що не відповідають Конституції
України.

У період 2009 року та у 2010 році визначений
статтею 6 Законом України «Про
соціальний захист дітей війни»розмір
підвищення до пенсії дітей війни не
змінювався, отже, нарахування та
виплата позивачу щомісячного
підвищення до пенсії, повинно було
здійснюватися відповідачем згідно до
приписів статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», тобто у
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком встановленого законом на час
виплати.

Та обставина, статтею 71 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2009
рік»Кабінету Міністрів України було
надано право у 2009 році встановлювати
розміри соціальних виплат, які
відповідно до законодавства
визначаються залежно від розміру
мінімальної заробітної плати, в
абсолютних сумах у межах асигнувань,
передбачених за відповідними
бюджетними програмами –не може
слугувати підставою для виплати
позивачу щомісячного підвищення до
пенсії у розмірах менших ніж 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
оскільки названа норма передбачає
встановлення в абсолютних сумах
розмірів лише тих виплат, вихідним
критерієм розрахунку яких є розмір
мінімальної заробітної плати.
Відповідно її дія не поширюється на
спірні відносини, оскільки розмір
зазначених соціальних виплат згідно із
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни»залежить від розміру
мінімальної пенсії за віком.

Виходячи із змісту статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»у якій йдеться саме про
«мінімальний розмір пенсії за віком»,
який встановлюється лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», та відсутність іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, колегія суддів не бере до
уваги, як підставу для скасування
рішення суду –доводи апелянта про
неможливість застосування до спірних
правовідносин положень ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»з
огляду на частину третю цієї статті.
Наявність вказаної норми та
відсутність іншого мінімального
розміру пенсії за віком не можу бути
підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на підвищення пенсії виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»

Відповідно до Положення про Пенсійний
фонд України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 р
№ 1261, основними завданнями Пенсійного
фонду є керівництво та управління
солідарною системою
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення
(перерахунок) пенсій, забезпечення
своєчасного і в повному обсязі
фінансування та виплати пенсій,
допомоги на поховання, інших виплат,
які згідно із законодавством
здійснюються за рахунок коштів
Пенсійного фонду України та інших
джерел, визначених законодавством.
Відповідно до зазначених завдань
Пенсійний фонд України, організовує,
координує та контролює роботу головних
управлінь Фонду в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, управлінь у районах,
містах і районах у містах щодо
призначення (перерахунку) і виплати
пенсій; забезпечення своєчасного і в
повному обсязі фінансування та виплати
пенсій, допомоги на поховання та інших
виплат, які згідно із законодавством
здійснюються за рахунок Пенсійного
фонду України та інших джерел,
визначених законодавством; проведення
правильності призначення (перерахунку)
і виплати пенсій та інших виплат;
здійснює в межах своїх повноважень
контроль за цільовим використанням
коштів Пенсійного фонду України, інших
коштів, призначених для виплати пенсій.

Згідно з пунктом 15 зазначеного
Положення Пенсійний фонд України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку головні
управління Фонду в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, управління в районах,
містах і районах у містах.

Відповідно до Положення про управління
Пенсійного фонду України в районах,
містах і районах у містах, затвердженим
постановою правління Пенсійного фонду
України від 30.04.2002 р. № 8-2, управління
Пенсійного фонду в районах, містах,
районах у містах забезпечує своєчасне
і в повному обсязі фінансування та
виплату пенсій, безпосередньо
призначає (здійснює перерахунок) і
виплачує пенсії та інші виплати
відповідно до чинного законодавства,
отже, є відповідачем у справах щодо
здійснення перерахунку підвищення до
пенсій за позовами дітей війни.

З аналізу вищезазначених положень
вбачається, що своєчасне і в повному
обсязі фінансування та виплату пенсій,
призначення (здійснення перерахунку) і
виплату пенсії та інших виплат
відповідно до чинного законодавства
забезпечують управління Пенсійного
фонду в районах, містах, районах у
містах, що відповідно свідчить про
помилковість доводів апелянта про те,
що на нього не можуть бути покладені
обов’язки по виплаті позивачу
підвищення до пенсії у розмірі,
визначеному статтею 6 Закону від 18.11.2004
№ 2195-IV

Відсутність коштів для забезпечення
виплат зазначеного підвищення до
пенсії позивачу, також не є підставою
для невиконання Пенсійним фондом
України своїх зобов'язань,
встановлених статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
відповідно доводи апелянта в наведеній
частині скарги є безпідставними.

З огляду на вищевикладене, суд
апеляційної інстанції погоджується із
обґрунтуванням суду першої інстанції
щодо протиправності бездіяльності
відповідача, яке свідчать про
ігнорування територіальним органом
пенсійного фонду рішення
Конституційного Суду України № 10-рп/2008,
а також не виконання вимог ст.6 Закону №
2195-IV від 18.11.2004 р., що призвело до
порушення прав позивача у період
починаючи з 22.05.2008 р., які повинні бути
відновленні в межах річного строку
звернення до суду, шляхом зобов’язання
відповідача вчинити певні дії.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції у вищенаведеній частині
викладене достатньо повно,
обґрунтоване та мотивоване з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, тому підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів звертає
увагу на наявність підстав для зміни
постанови суду першої інстанції у цій
справі відповідно до п.2 ст.201 КАСУ, за
змістом якої: у разі вирішення судом не
всіх позовних, що належало вирішити,
суд апеляційної інстанції змінює
постанову, доповнюючи її мотивами та
висновками щодо раніше вирішених
позовних вимог

Відповідно до ч.1 ст.2 КАСУ завданням
адміністративного судочинства,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

При зверненні до суду позивач заявляв
вимогу про визнання протиправною
бездіяльності відповідача, від
зазначеної вимоги позивач під час
судового розгляду справи не
відмовлявся.

Отже, предметом позову у цій справі є
бездіяльність суб’єкта владних
повноважень, яка пов’язана з
щомісячними соціальними виплатами
позивачу, як дитині війни. Відповідно,
від вирішення питання про
протиправність дій або бездіяльності
відповідача у цій справі, залежить
вирішення інших вимог щодо відновлення
порушених прав позивача.

Проте, суд першої інстанції
обґрунтувавши в мотивувальній частині
протиправність бездіяльності
відповідача, у той же час не навів
висновків стосовно протиправності
бездіяльності відповідача у
резолютивній частині постанови.

Оскільки висновки суду в резолютивній
частині постанови - є приписами, що
підлягають безумовному виконанню
сторонами та третіми особами, а судове
рішення має бути категоричним, тобто
повинне давати відповідь на позовні
вимоги таким чином, щоб зняти
невизначеність у взаємовідносинах між
сторонами спору, колегія суддів
звертає увагу на те, що у резолютивній
частині постанови повинен бути
наведений ясний і однозначний за своїм
формулюванням висновок про
протиправність дій або бездіяльності
відповідача та про спосіб відновлення
порушених прав позивача.

Враховуючи термін часу, що сплинув
після постановлення судом першої
інстанції рішення у справі (майже рік),
але цим же судом не була самостійно
усунута неповнота рішення через
ухвалення додаткового судового
рішення відповідно до ст.168 КАСУ,
колегія суддів вважає за доцільне у
цьому випадку застосувати
повноваження апеляційного суду та
змінити постанову суду першої
інстанції в частині, шляхом її
доповнення.

Окрім того, з урахуванням того, що на
момент розгляду справи, відносини між
позивачем та відповідачем ще не
завершилися, і відповідач у цій справі
подавши апеляційну скаргу на рішення
суду першої інстанції, продовжує
наполягати до теперішнього часу на
правомірності своїх дій з підстав
недофінансування вказаних виплат з
державного бюджету і на прийняття
урядом відповідних постанов, згідно
яких і виплачується позивачу
підвищення до пенсії як «дитині війни»,
- колегія суддів вважає за необхідне
звернути увагу на те, що: позивач не
позбавлений статусу «дитина війни»,
тобто не змінилися обставини з
урахуванням яких позивачу призначене,
нараховується та виплачується
підвищення до пенсії; а на
законодавчому рівні до теперішнього
часу не вносилося змін до редакції ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни»щодо розміру підвищення до
пенсії, і за змістом якої встановлено
підвищення пенсії «дітям війни»на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

З огляду на тривалість часу, який
сплинув з дати постановлення судом
першої інстанції рішення у цій справі,
та до дати надходження
адміністративної справи разом з
апеляційною скаргою відповідача до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду, колегія суддів
позбавлена можливості самостійно на
підставі статті 11 КАСУ вирішити
питання захисту прав позивача
починаючи з листопада 2009 року а у
період 2010-2011 р.р., тому наголошує на
тому, що незалежно від змісту судового
рішення, відповідач, як суб’єкт
владних повноважень зобов’язаний
діяти на підставі та відповідно до
положень статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Керуючись ст. 195, ст. 197, п. 2 ч. 1 ст. 198, п. 1
ч. 1 ст. 201, ст. 207 КАС України колегія
суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.Марганці
Дніпропетровської області - залишити
без задоволення, постанову
Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 30
листопада 2010 року –змінити, доповнивши
резолютивну частину постанови
наступним.

Визнати протиправною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
м.Марганці Дніпропетровської області
щодо не нарахування та не виплати
ОСОБА_1 у період починаючи з 29 липня 2009
року по 30 червня 2010 року р. пенсії,
підвищеної на 30 відсотків мінімальної
пенсії за віком відповідно до ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р.,
розрахованої з урахуванням вимог ч.1
ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»і законодавчо визначеного
розміру мінімальної пенсії за віком,
встановленого на час виплати у
зазначений період часу

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
порядку та строки передбачені ст.212 КАС
України

Головуючий:
С
.В. Сафронова

Суддя:

Д.В. Чепурнов

Суддя:

В.Ю. Поплавський