Справа № 2а-22/12/1226 (2а/427/2/13)
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м.
Київ К/800/13738/14

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т.
С.,суддівВасильченко Н. В., Голяшкіна О.
В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 13 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Дар'їно-Єрмаківської
сільської ради м.
Свердловська Луганської області, треті
особи: ОСОБА_7, Управління Держкомзему у
м. Свердловську Луганської області про
визнання рішень незаконними та
зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до
Дар'їно-Єрмаківської сільської ради
м. Свердловська Луганської
області про визнання рішень
незаконними та зобов'язання вчинити
певні дії.

Постановою Свердловського міського
суду Луганської області від 27 грудня 2013
року позовні вимоги задоволено
частково, визнано незаконними:

пункт 1.2 рішення Дар'їно-Ермаківської
сільської ради міста Свердловська
Луганської області № 67 від 21 грудня 2007
року;

пункт 1.14 рішення Дар'їно-Ермаківської
сільської ради міста Свердловська
Луганської області № 92 від 18 квітня 2008
року;

пункт 1.1 рішення Дар'їно-Ермаківської
сільської ради міста Свердловська
Луганської області № 95 від 18 квітня 2008
року;

пункт 1.1 рішення Дар'їно-Ермаківської
сільської ради міста Свердловська
Луганської області № 79 від 25 січня 2008
року;

в задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 13 лютого 2014
року скасовано постанову
Свердловського міського суду
Луганської області від 27 грудня 2013 року
в частині задоволення позову та
прийнято нове рішення про відмову в
позові повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 подали касаційну скаргу, в якій
просять його скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях на скаргу третя особа
ОСОБА_7 просить залишити скаргу без
задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги в межах ст. 220
КАС України, матеріали справи, колегія
суддів вважає, що скарга підлягає
задоволенню частково.

Судами встановлено, 21 грудня 2007 року №
67 відповідачем прийнято рішення про
згоду місця розташування земельної
ділянки в районі АДРЕСА_1 для ведення
особистого селянського господарства,
зокрема, ОСОБА_7, площею 0,30 га.

Позивач звернувся до голови
Дар'їно-Єрмаківської сільської ради м.
Свердловська Луганської області із
заявою про надання йому у власність
земельної ділянки для ведення
селянського господарства, площею 0,60 га,
в районі АДРЕСА_1.

Рішенням № 79 від 25 січня 2008 року
відповідачем відмовлено позивачу в
наданні дозволу на згоду місця
розташування земельної ділянки у
власність для ведення селянського
господарства.

8 квітня 2008 року позивач звернувся до
відповідача із заявою, в якій просив
надати йому земельну ділянку, площею 0,25
га, в районі АДРЕСА_1 для обслуговування
житлового будинку.

Рішенням № 95 від 18 квітня 2008 року
відповідач відмовив позивачу у наданні
зазначеної земельної ділянки у
власність.

18 квітня 2008 року Дар'іно-Єрмаківська
селищна рада м. Свердловська прийняла
рішення № 92, яким надала згоду ОСОБА_7
на складання проекту відведення
земельної ділянки у власність для
ведення особистого підсобного
господарства, площею 0,40 га.

Не погоджуючись з рішеннями ради,
позивач заявив цей позов.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції дійшов висновку про
достатність підстав для задоволення
позову відповідно до ч. 8 ст. 171 КАС
України.

Суд апеляційної інстанції дійшов
протилежного висновку, тому в позові
відмовив. При цьому суд виходив з того,
що оскаржувані рішення прийняті на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законами
України.

Колегія суддів частково погоджується з
висновком суду апеляційної інстанцій
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Відповідно до приписів ст.ст. 116, 118 ЗК
України (в редакції на час виникнення
спірних правовідносин) громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування та
державних органів приватизації щодо
земельних ділянок, на яких розташовані
об'єкти, які підлягають приватизації, в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається у місячний строк на
підставі технічних матеріалів та
документів, що підтверджують розмір
земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
заяві зазначаються бажані розміри та
мета її використання.

Відповідна місцева державна
адміністрація або сільська, селищна,
міська рада розглядає заяву, а при
передачі земельної ділянки
фермерському господарству - також
висновки конкурсної комісії, і в разі
згоди на передачу земельної ділянки у
власність надає дозвіл на розробку
проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки
розробляється за замовленням громадян
організаціями, які мають відповідні
дозволи (ліцензії) на виконання цих
видів робіт, у строки, що обумовлюються
угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки
погоджується з органом по земельних
ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
місячний строк розглядає проект
відведення та приймає рішення про
передачу земельної ділянки у
власність.

У разі відмови органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення заяви без розгляду
питання вирішується в судовому
порядку.

Таким чином, ЗК України (на час
виникнення спірних правовідносин)
встановлював, що передача земельних
ділянок безоплатно у власність
передбачає проходження певної
процедури з виготовлення проекту
відведення земельної ділянки, його
погодження компетентними органами
тощо, що в подальшому є підставою для
прийняття відповідного рішення
органом місцевого самоврядування з
цього питання.

Способи захисту прав на земельні
ділянки визначені ст. 152 ЗК України.

Згідно із частиною 10 статті 59 Закону
України „Про місцеве самоврядування в
Україні" акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт.

При цьому ч. 1 ст. 6 КАС України вказує, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Таким чином, адміністративне
судочинство спрямоване на захист саме
порушених прав осіб у сфері
публічно-правових відносин. Тобто для
задоволення позову адміністративний
суд повинен встановити, що в зв'язку з
прийняттям рішення суб'єктом владних
повноважень порушуються права
позивача.

Із наведених норм випливає, що позивач
на власний розсуд визначає, чи порушені
його права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень. Проте ці рішення, дія або
бездіяльність повинні бути такими, які
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин, тобто у
іншої особи вже виникло право на оренду
чи власність на земельну ділянку. При
цьому захист прав позивача має бути
нерозривно пов'язаним з таким фактом,
що у особи існує правовий інтерес як
власника або як користувача на цю
земельну ділянку.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття судом
рішення про відмову в позові.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір,
суди повинні встановити, в чому полягає
порушення прав позивача оскаржуваним
актом.

Тобто, обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з його прийняттям прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

Системний аналіз наведених вище норм
права та ст. ст. 116, 118 ЗК України дає
підстави вважати, що отримання дозволу
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки не
означає позитивного рішення про
надання її у власність чи оренду, що
фактично вказує про відсутність
обтяжень земельної ділянки у такому
випадку.

Таке судження підтверджується і
приписами ч. 9 ст. 118 ЗК України, в якій
визначено, що проект відведення
земельної ділянки погоджується з
органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Окрім цього, статтею 186 цього Кодексу
визначено розгляд і затвердження
землевпорядної документації.

Наведені норми права дають підстави
вважати про відсутність
приорітетності того чи іншого заявника
на стадії надання дозволу на розробку
проекту відведення земельної ділянки,
а відтак - і порушеного права позивача.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції, що підстави для
скасування рішень Дар'іно-Єрмаківської
селищної ради м. Свердловська
Луганської області від 21 грудня 2007 року
№ 67 та від 18 квітня 2008 року № 92
відсутні, оскільки ці рішення не
порушують права позивача.

Також, колегія суддів не може не
погодитись з висновком суду
апеляційної інстанції, що прийняте
рішення Дар'іно-Єрмаківська селищної
ради м. Свердловська Луганської
області № 95 від 18 квітня 2008 року
узгоджується з приписами ЗК України.

Так, як вже зазначалось вище,
передумовою для отримання земельної
ділянки у власність зацікавленій особі
необхідно розробити проект відведеної
земельної ділянки та затвердити його
радою. Після чого Районна, Київська чи
Севастопольська міська державна
адміністрація або сільська, селищна,
міська рада у місячний строк розглядає
проект відведення та приймає рішення
про передачу земельної ділянки у
власність.

Тільки після вчинення таких дій рада
уповноважена розглядати питання про
передачу земельної ділянки у власність
відповідно до ч.ч. 6, 7, 10 ст. 118 ЗК.

Таким чином передача земельної ділянки
у власність без розроблення проекту
відведення та його затвердження є
порушення порядку передачі земельних
ділянок у власність.

Утім, касаційна інстанція не може
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції, що рішенням
ради № 79 від 25 січня 2008 року прийняте на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законами
України.

Такий висновок ґрунтується на не
правильному застосуванні норм
матеріального право, оскільки
положеннями ЗК не передбачалось, що
рада може виносити рішення про відмову
у наданні згоди на погодженні місця
розташування земельної ділянки
фізичній особі, яка бажає отримати
земельну ділянку у власність, тоді як
норми ЗК щодо погодження місця
розташування регулювали відносини у
наданні в постійне користування
земельних ділянок юридичним особам та
погодження питань, пов'язаних із
вилученням (викупом) земельних ділянок
відповідно до ст. ст. 123, 151 ЗК України.

Між тим, ст. ст. 116, 118 ЗК України
врегульовано підстави, порядок, строки
передачі земельної ділянки у власність
громадян та органи, уповноважені
розглядати ці питання. Вони
передбачають, зокрема, що для передачі
земельної ділянки у власність
зацікавлена особа звертається до
відповідних органів із заявами для
отримання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки та для надання її у
власність, за результатами розгляду
яких визначені в статті 118 ЗК органи
приймають одне з відповідних рішень.

Посилання суду на рішення
погоджувальної комісії від 03 грудня 2007
року та рекомендацією постійної
комісії з питань сільського
господарства, земельних відносин та
охорони навколишнього природного
середовища від 19 грудня 2007 року, як на
підставу у відмові відповідачем у
наданні позивачу дозволу на
погодження, є невірним, оскільки
висновки погоджувальної комісії
передбачені у випадках передачі
земельної ділянки фермерського
господарства, тоді як у оскаржуваному
рішенні ради мова йде про особисте
селянське господарство.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
відповідна рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування та
їх посадови особи зобов'язані діяти
лише на підставі та у межах повноважень
та засобами, передбаченими
Конституцією та законами України.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення ради № 79
від 25 січня 2008 року прийняте
не на підставі, не у межах повноважень
та не у спосіб, що передбачені законами
України, а відтак - вбачає достатньо
підстав для його скасування.

Щодо іншої частини позовних вимог, то
колегія суддів вважає, що вони прийняті
з дотримання норм матеріального та
процесуального права, в відтак судові
рішення в цій частині підлягають
залишення без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 13 лютого 2014
року в частині відмови в скасуванні
рішення Дар'іно-Єрмаківської селищної
ради м. Свердловська
Луганської області № 79 від 25 січня 2008
року скасувати, в цій частині залишити
в силі постанову Свердловського
міського суду Луганської області від 27
грудня 2013 року.

В іншій частині позову постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 13 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: