Справа № 9101/11948/2011
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2011-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2011 р. справа № 2а-2100/10

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого
судді: Сафронової
С.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Індустріальному районі міста
Дніпропетровська на постанову
Індустріального районного суду міста
Дніпропетровська від 30 листопада 2010
року

у адміністративній справі № 2а-2100/10 за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в
Індустріальному районі міста
Дніпропетровська про перерахунок та
виплату пенсії по інвалідності, -

в с т а н о в и л а:

Постановою Індустріального районного
суду міста Дніпропетровська від 30
листопада 2010 року вимоги позивача
задоволені частково, визнано
неправомірними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Індустріальному районі міста
Дніпропетровська та зобов’язано
відповідача здійснити перерахунок
ОСОБА_1 державної пенсії відповідно до
ч.4 ст.54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»за період з 29.04.2010 року по
29.10.2010 року. В іншій частині вимог
позивача судом відмовлено.

24 грудня 2010 року Індустріальним
районним судом міста Дніпропетровська
винесено додаткову постанову, якою
доповнено постанову Індустріального
районного суду міста Дніпропетровська
від 30 листопада 2010 року, з викладення її
резолютивної частини в іншій редакції,
а саме: позов ОСОБА_1 задоволено
частково, визнано неправомірними дії
відповідача, визнано право за
позивачем на отримання пенсії у
розмірі, визначеному ст.50 та ч.4 ст.54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», та зобов’язано
відповідача здійснити ОСОБА_1
перерахунок пенсії з 29.04.2010 року по
29.10.2010 року відповідно до вимог ст.50 та
ч.4 ст.54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». В іншій частині вимог
позивача судом відмовлено, а з
відповідача на користь позивача
стягнуто судові витрати по справі в
сумі 8,50 грн.

Відповідачем у справі оскаржена до
апеляційної інстанції постанова
Індустріального районного суду міста
Дніпропетровська від 30 листопада 2010
року з підстав порушення норма
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та постановити нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги
за матеріалами справи та перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
діючи у відповідності до вимог статті
195 КАС України, визнала за можливе вийти
за межі доводів апеляційної скарги у
зв’язку з встановленням під час
апеляційного провадження порушень,
допущених судом першої інстанції, які
призвели до помилкових висновків та
неповного захисту прав позивача.

Судом першої інстанції встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
позивач має статус особи, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи 1-ї категорії та є інвалідом
3 групи захворювання внаслідок
Чорнобильської катастрофи, у зв’язку з
чим перебуває на обліку в Управління
Пенсійного фонду України в
Індустріальному районі міста
Дніпропетровська і одержує державну
пенсію по інвалідності 3 групи,
призначену йому на підставі статті 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»№ 796-ХІІ (далі –Закон №
796-ХІІ) а також додаткову пенсію за
шкоду, заподіяну здоров'ю, призначену
на підставі статті 50 цього Закону як
інваліду 3 групи.

Встановленим також по справі є та
обставина, що розрахунок державної та
додаткової пенсій позивачці
територіальний орган УПФ проводить
виходячи із розміру, установленого
постановою Кабінету Міністрів України
від 3 січня 2002 року № 1 «Про підвищення
розмірів пенсій та інших соціальних
виплат окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету»
(далі - постанова КМУ від 3 січня 2002 року
№ 1) та постанови Кабінету Міністрів
України від 16.07.2008 року № 654 «Про
підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян»(далі
–постанова КМУ від 16.07.2008 року № 654).

Задовольняючи вимоги позивача, суд
першої інстанції виходив з того, що
вихідним критерієм розрахунку
позивачу державної та додаткової
пенсій, передбачених статтями 50, 54
Закону № 796-ХІІ, виступає мінімальна
пенсія за віком, розмір якої згідно зі
статтею 28 Закону України від 9 липня 2003
року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»(далі -
Закон № 1058-ІV) встановлюється в розмірі
визначеного законом прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Колегія суддів погоджується з
наведеними висновками суду, оскільки
відповідно до частини 4 статті 54 Закону
№ 796-ХІІ (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
розміри пенсій для інвалідів 3 групи,
щодо яких установлено зв'язок із
Чорнобильською катастрофою, не можуть
бути нижчими шести мінімальних пенсій
за віком, а згідно зі статтею 50
зазначеного Закону особам, віднесеним
до категорії 1, інвалідам 3 групи
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у
розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії
за віком.

Таким чином, вихідним критерієм
розрахунку державної та додаткової
пенсій виступає мінімальна пенсія за
віком, розмір якої згідно з ч.1 ст.28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»від 9 липня 2003 року № 1058-ІV
(далі - Закон № 1058-ІV) встановлюється у
розмірі визначеного законом
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Доводи апелянта щодо необхідності
застосування до спірних правовідносин
положень відповідних постанов КМУ,
колегією суддів до уваги не
приймаються, оскільки установлені в
урядових нормативних актах розміри
сум, з яких проводиться розрахунок
пенсій не відповідають розмірам
мінімальної пенсії за віком та
суперечать змісту статей 50, 54 Закону №
796-ХІІ.

Не вважає колегія суддів перешкодою
для розрахунку пенсій позивача з
застосуванням величини - мінімального
розміру пенсії за віком і положення
частини 3 статті 28 Закону № 1058-IV,
оскільки чинним законодавством не
встановлено іншого мінімального
розміру пенсії за віком, крім
передбаченого частиною 1 цієї статті.

Правильними є висновки суду першої
інстанції в частині визнання за
можливе застосування вищенаведеного
порядку обчислення позивачу державної
та додаткової пенсій, тобто їх
розрахунку виходячи із положень статей
50, 54 Закону № 796-ХІІ, за той період часу,
коли дія цих норм не була змінена.

Так, суд першої інстанції вірно звернув
увагу на період дії Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України»від 28.12.2007
р., яким змінювалася редакція статей 50,
54 Закону № 796-ХІІ та положеннями якого
відповідач зобов’язаний був
керуватися у період з 01.01.2008 року по
21.05.2008 року, тобто до визнання цих
положень державного бюджету
неконституційними Рішенням
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року № 10-р/2008

Враховуючи, що позивачу державна та
додаткова пенсії в розмірах,
визначених статтями 50, 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»не
нараховувалася, колегія суддів вважає
законним судове рішення в частині
покладення на відповідача обов’язку
вчинити певні дії з урахуванням змісту
права позивача, яке було підтверджено
рішенням суду.

Тобто, колегія суддів вважає
правильним визначений судом спосіб
захисту прав позивача шляхом
зобов’язання відповідача здійснити
нарахування та виплату позивачу
державної пенсії у розмірі,
визначеному для інвалідів 3 групи
частиною 4 статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»- не нижчому
ніж 6 мінімальних пенсій за віком, та
додаткової пенсії у розмірі,
визначеному для інвалідів 3 групи
статтею 50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»- не нижчому ніж 50 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до частини третьої статті 67
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», яка набрала чинності 31
жовтня 2006 року, у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4
категорій, та розмір щомісячної
компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

Із аналізу зазначеної норми, яка є
імперативною, вбачається, що підставою
для перерахунку пенсії є встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму,
і цей перерахунок здійснюється з дня
встановлення цього мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», мінімальний розмір
пенсій за віком встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом. Тобто, новий
мінімальний розмір пенсії за віком
залежить від нового розміру
прожиткового мінімуму.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про неправомірність дій
відповідача щодо виплати позивачу
пенсії у розмірах менших ніж, це
передбачено Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»є
обґрунтованим.

Доводи апелянта не спростовують
вищенаведених висновків суду першої
інстанції, та суперечать приписам
частини другої статті 19 Конституції
України за змістом якої: органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо періоду захисту права
позивача на отримання пенсії, з огляду
на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсія – щомісячна
пенсійна виплата в солідарній системі
загальнообов’язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом.

Тобто, законом не встановлюється ані
строковість, ані обмеженість у часі цих
видів виплат, окрім випадку, якщо певна
група інвалідності встановлена до
конкретно визначеного МСЕК часу. Із
визначення поняття пенсії випливає, що
ці виплати здійснюються на постійній
основі, один раз на місяць протягом
невизначеного періоду часу, або на
період встановлення конкретної групи
інвалідності.

Отже, виплату пенсії позивачу, як особі,
що має статус постраждалої внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1-ї
категорії та є інвалідом 3 групи
захворювання внаслідок Чорнобильської
катастрофи, може бути обмежено лише
визначеною МСЕК датою, до якої позивачу
встановлена 3 група інвалідності. У
даному випадку, дата інвалідності
позивача встановлена безстроково
(а.с.8), відповідно виплату пенсії
позивачу не може бути обмежено
кінцевим терміном або строком,
оскільки це обмежує його право на
отримання державної пенсії та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров’ю, яка повинна
виплачуватись постійно.

Колегія суддів зазначає про
відсутність у адміністративного суду
компетенції на визначення періоду
нарахування та виплати позивачу
державної пенсії та щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров’ю, оскільки це є виключно
повноваженнями органів пенсійного
фонду України.

Звертає увагу колегія суддів також на
те, що на спірні у цій справі
правовідносини, не розповсюджується
правило, за яким судова постанова не
може стосуватися дій, що ще не
розпочалися, оскільки існують усі
юридичні умови для їх вчинення
відповідачем.

Так, предметом позову у цій справі є
протиправні дії суб’єкта владних
повноважень, які пов’язані з
щомісячними пенсійними виплатами
позивачу, як особі зі статусом, що
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи 1-ї категорії та інваліда 3
групи по захворюванню внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
встановленої безстроково

На момент розгляду даної справи
відносини між позивачем та
відповідачем ще не завершилися, і
відповідач у цій справі продовжує до
теперішнього часу виплачувати
позивачу держану і додаткову пенсії у
розмірі меншому ніж це визначено
статтею 50 та 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» для
інвалідів 3 групи.

До теперішнього часу позивач не
позбавлений правового статусу
«постраждалого від аварії на ЧАЕС 1
категорії»і має 3 групу інвалідності.
Тобто не змінилися обставини з
урахуванням яких позивачу призначена,
нараховується та виплачується пенсія,
а на законодавчому рівні не вносилося
змін до ст.ст.50, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» щодо
розміру пенсії.

Крім того, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо стягнення з відповідача
на користь позивача судових витрат у
розмірі 8,50 грн., оскільки це суперечить
приписам ст.94 КАСУ, якою визначено
підстави та порядок розподілу судових
витрат, а також п.3 п.п.1,2 Розділу VII
Прикінцевих та Перехідних положень за
якими до набрання чинності законом,
який регулює порядок сплати і розміри
судового збору: судовий збір при
зверненні до адміністративного суду
сплачується у порядку, встановленому
законодавством для державного мита; а
розмір судового збору визначається
відповідно до підпункту "б" пункту 1
статті 3 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про державне мито», крім
випадків, встановлених підпунктом 3
цього пункту.

Відповідно ч.1 ст.94 КАСУ якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа). При цьому,
ч.3 вказаної статті передбачено, що якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Відповідно до підпункту «б»пункту 1
статті 3 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про державне мито», який слід
застосовувати до набрання чинності
законом, який регулює порядок сплати і
розміри судового збору, із скарг за
неправомірні дії органів державного
управління і службових осіб, що
ущемляють права громадян –сплачується
0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що складає

Наведені положення свідчать про те, що
при зверненні до суду сплаті підлягає
сума судового збору в сумі 3,40 грн., а не
8,50 грн., судові витрати повинні бути
присудженні не з відповідача
–суб’єкта владних повноважень, а з
державного бюджету, і лише частково,
відповідно до задоволених вимог.

Підстави та порядок повернення
судового збору визначені ст.89 КАСУ,
якою передбачається повернення
судового збору, сплаченого у більшому
розмірі, ніж встановлено законом,
ухвалою суду за клопотанням особи, яка
його сплатила.

За наведених обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що суд
правильно встановивши обставини у
справі, у той же час помилково
застосував до спірних правовідносин
норми матеріального права в частині
визначення періоду захисту прав
позивача, та норми процесуального
права –в частині розподілу судових
витрат.

Задля зрозумілості судового рішення,
що є суттєвим при забезпеченні його
виконання, колегія суддів вважає за
необхідне скасувати постанову суду
першої інстанції від 30 листопада 2010
року та додаткову постанову цього суду
від 24 грудня 2010 року, і прийняти нову
постанову.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ст.205,
ст.207 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Індустріальному районі міста
Дніпропетровська –залишити без
задоволення, постанову Михайлівського
районного суду Запорізької області від
20 жовтня 2010 року –скасувати та
прийняти нову постанову

Визнати протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Індустріальному районі міста
Дніпропетровська щодо нарахування та
виплати ОСОБА_1 державної та додаткової
пенсії у розмірі меншому ніж визначено
ст.50, ч.4 ст.54 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»у період починаючи з 29.04.2010
року

Зобов’язати Управління Пенсійного
фонду України в Індустріальному районі
міста Дніпропетровська забезпечити
нарахування та виплату ОСОБА_1
державної пенсії по інвалідності 3-ї
групи, захворювання якого пов’язане з
наслідками Чорнобильської катастрофи
в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком
та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров’ю в розмірі 50
відсотків мінімальної пенсії за віком,
розрахованих відповідно до вимог ст. 50,
ч.4 ст.54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», з урахуванням вимог ч.1
ст.28 Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування», та законодавчо
визначеного розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленого на час
виплати і ст.67 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а також з
відрахуванням раніше виплачених
ОСОБА_1 сум пенсії.

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
порядку та строки, визначені статтею 212
КАС України.

Головуючий:
С
.В. Сафронова

Суддя:

В.Ю. Поплавський

Суддя:

Д.В. Чепурнов