Справа № 826/15612/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2014 року №
Суддя Окружного адміністративного
суду міста Києва Гарник К.Ю.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Державного центру
зайнятості-виконавча дирекція Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття про стягнення
ОСОБА_1 (надалі - позивач)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державного центру
зайнятості-виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття (надалі -
відповідач) про стягнення з Державного
центр зайнятості на користь ОСОБА_1
суму невиплаченого при звільненні
грошового забезпечення у розмірі 37 774
грн. 44 коп.; стягнути з Державного
центру зайнятості - виконавчої
дирекції Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час його затримки з 28.07.2014
по день набрання законної сили рішення
суду, згідно розрахунку
середньомісячної заробітної плати, що
становить 6839 грн. 63 коп.
В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що 08.07.2014 у своїй
заяві на ім'я директора Державного
центру зайнятості Харченка Ю.О. позивач
повідомив, що перебуваючи на державній
службі, не отримував заробітної плати з
15.04.2014 та просив забезпечити його право
на оплату праці. Своїм листом №
ДЦ-04-4523/0/6-14 від 14.07.2014 відповідач
відмовив у виплаті заробітної плати,
зазначивши що «станом на сьогоднішній
день, у Державного центру зайнятості
відсутні первинні документи на
підставі яких здійснюється оплата
праці працівнику» та повідомив
позивача про право звернення до суду за
захистом своїх прав. Наказом
Державного центру зайнятості №303-к від
28.07.2014 позивача було звільнено з посади
заступника директора
Севастопольського міського центру
зайнятості у зв'язку з переведенням до
Київського міського центру зайнятості
(п.5 ст. 36 КЗпП України) на посаду
директора Оболонського районного
центру зайнятості. Позивач зазначає, що
окрім невиплаченої заробітної плати за
період з 15.04.2014р. по 28.07.2014 р., має місце
також невиплачена компенсація за
невикористану щорічну основну
відпустку у розмірі 6165грн. 90 коп.,
матеріальної допомоги на оздоровлення
у розмірі 2211 грн. 00коп. та матеріальної
допомоги на вирішення соціально -
побутових питань у розмірі 6376 грн. 38
коп., загальна сума невиплаченого
грошового забезпечення з боку
Відповідача складає 37 774 грн. 44 коп.
Відповідач проти позовних вимог
заперечував в повному обсязі та
зазначає, що саме Севастопольський
міський центр зайнятості, у даному
випадку, відповідно до ч.2 ст. 30 Закону
України "Про оплату праці" був
зобов'язаний забезпечити достовірний
облік виконуваної Позивачем роботи і
бухгалтерський облік витрат на оплату
його праці у встановленому порядку. А
додані позивачем до позовної заяви
документи (копії трудової книжки,
довідки про доходи, табелю обліку
використовування робочого часу,
розрахункових листів) лише
підтверджують той факт, що позивач
перебував у трудових відносинах з
Севастопольським міським центром
зайнятості. Державний центр
зайнятості, у даному випадку, не є
належною стороною трудових відносин,
яка виплачувала Позивачу заробітну
плату, а тому не може вчиняти будь-які
дії щодо погашення заборгованості по
заробітній платі Позивачу.
Керуючись приписами частини 4 статті 122
та частини 6 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, надавши можливість присутнім
учасникам судового розгляду у повній
мірі реалізувати свої процесуальні
права, та враховуючи відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта,
суд завершив розгляд справи в порядку
письмового провадження.
Після розгляду адміністративного
позову та доданих до нього матеріалів,
всебічного і повного встановлення всіх
фактичних обставин, на яких
ґрунтується позов, об'єктивної оцінки
доказів, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд зазначає наступне.
Наказом за підписом Міністра
Міністерства праці та соціальної
політики України Л. Денісова №165-к від
09.04.2009 р. ОСОБА_1 призначено виконуючим
обов'язки директора Севастопольського
міського центру зайнятості з 09 квітня
Так, за підписом Директора Державного
центру зайнятості Міністерства праці
та соціальної політики України В.
Галицького Наказом №179-к від 24.09.2009 р.
ОСОБА_1 призначено на посаду першого
заступника директора
Севастопольського міського центру
зайнятості з 27 липня 2009 року, що пройшов
конкурсний відбір на дану посаду.
У зв'язку зі змінами в організації
праці, ОСОБА_1 було переведено на посаду
заступника директора
Севастопольського міського центру
зайнятості, згідно Наказу Державного
центру зайнятості №250-к від 07.09.2012 року.
Попередженням Державного центру
зайнятості від 01.07.2014 ОСОБА_1 було
повідомлено під підпис про наступне
ОСОБА_1 08.07.2014 було подано заяву на ім'я
директора Державного центру
зайнятості Харченка Ю.О. (вх. 08.07.2014 р.
№2840/0/4-14), в якій позивач повідомив, що
перебуваючи на державній службі, не
отримував заробітної плати з 15.04.2014
року та просив забезпечити його право
Листом № ДЦ-04-4523/0/6-14 від 14.07.2014 за
підписом Директора Державного центру
зайнятості Ю. Харченко повідомлено
позивача, що йому відмовлено у виплаті
заробітної плати, зазначивши, що на
сьогоднішній день у Державного центру
зайнятості відсутні первинні
документи на підставі яких
здійснюється оплата праці працівнику
та Державний центр зайнятості не може
здійснити виплату заробітної плати, за
захистом порушеного права ОСОБА_1 має
право звернутися до суду.
Наказом Державного центру зайнятості
№303-к від 28.07.2014 р. ОСОБА_1 було звільнено
з посади заступника директора
Севастопольського міського центру
зайнятості у зв'язку з переведенням до
Київського міського центру зайнятості
(п.5 ст. 36 КЗпП України) на посаду
директора Оболонського районного
Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, суд вважає позов таким, що
підлягає частковому задоволенню з
В частині позовних вимог щодо
стягнення з Державного центр
зайнятості на користь ОСОБА_1 суму
невиплаченого при звільненні
грошового забезпечення у розмірі 37 774
грн. 44 коп., суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 1 Кодексів
законів про працю України (надалі -
КЗпП), передбачено, що Кодекс законів
про працю України регулює трудові
відносини всіх працівників, сприяючи
зростанню продуктивності праці,
поліпшенню якості роботи, підвищенню
ефективності суспільного виробництва
і піднесенню на цій основі
матеріального і культурного рівня
життя трудящих, зміцненню трудової
дисципліни і поступовому перетворенню
праці на благо суспільства в першу
життєву потребу кожної працездатної
Стаття 4 КЗпП, визначає, що
законодавство про працю складається з
Кодексу законів про працю України та
інших актів законодавства України,
прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до п. 1.1 Положення про
Державний центр зайнятості
Міністерства праці України,
затверджено Першим заступником
міністра праці та соціальної політики
України від 04.09.1997 р. (надалі - Положення
від 04.09.1997 р.), Державний центр
зайнятості (далі Державний центр)
входить в систему органів по праці
України і працює під керівництвом
Міністерства праці України. Державний,
Кримський республіканський, обласні,
районні, міські і районні в місті
центри зайнятості, а також обласні
центри профорієнтації, підготовки і
перепідготовки складають державну
службу зайнятості, як систему
спеціальних державних виконавчих
органів, які забезпечують вирішення
питань, пов'язаних з регулюванням
зайнятості населення, професійною
орієнтацією, працевлаштуванням,
соціальною підтримкою тимчасово
непрацюючих громадян. Державний центр,
як головна керівна структура системи,
здійснює організаційне, методичне і
інформаційне забезпечення діяльності
територіальних центрів у вирішенні
ними питань зайнятості населення на
території республіки.
У відповідності до п. 1.4 Положення від
04.09.1997 р., діяльність Державного центру
фінансується за рахунок
централізованої частини коштів
державного фонду сприяння зайнятості,
а також асигнувань з державного
бюджету. Обсяг коштів на утримання
апарату Державного центру і
територіальних структур служби
зайнятості щорічно встановлюється
Кабінетом Міністрів України при
затвердженні Державної програми
зайнятості, а також при формуванні
Державного бюджету України.
Згідно пункту 2.1. Положення від 04.09.1997 р.,
основним завданням Державного центру є
організація і координація роботи,
здійснення методичного керівництва
Кримським республіканським, обласними,
Київським і Севастопольським міськими
центрами зайнятості по всіх напрямках
Пунктом 1, п. 2 Положення про
Севастопольський міський центр
зайнятості, затвердженого Наказом
Державного центру зайнятості від 09.03.2011
р. №30 (надалі - Положення №30),
Севастопольський міський центр
зайнятості (далі - центр) є органом
державної служби зайнятості, на який
покладаються функції робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття у місті. Центр
підпорядковується та підзвітний
Державному центру зайнятості -
виконавчій дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття. Діяльність центру
спрямована на реалізацію заходів
соціального захисту населення від
безробіття, сприяння громадянам у
підборі підходящої роботи, надання
матеріального забезпечення та
соціальних послуг, професійної
орієнтації, надання послуг
роботодавцям щодо добору працівників
та інформаційно-консультаційних
послуг, а також, реалізації інших
завдань, визначених законодавством у
сфері зайнятості населення та
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на випадок
безробіття, на території м.
Севастополя. Центр у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, постановами Верховної Ради
України, указами та розпорядженнями
Президента України, декретами,
постановами, розпорядженнями Кабінету
Міністрів України, наказами та
інструкціями Міністерства праці та
соціальної політики України, Статутом
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
рішеннями наглядової ради та правління
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
наказами, розпорядженнями та
інструкціями Державного центру
зайнятості - виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, голови
Севастопольської міської державної
адміністрації та рішеннями міської
ради, прийнятими у межах їх компетенції
та в частині, що не суперечить законам
України „Про зайнятість населення" та
„Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття", іншими
нормативно-правовими актами, а також
цим Положенням. Положення про центр
затверджується директором Державного
центру зайнятості.

У відповідності до пп.3, пп. 14 п. 3
Положення №30, основними завданнями
центру є здійснення оперативного
розпорядження фінансовими ресурсами
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття (далі -
Фонд) в межах затвердженого кошторису
видатків та контроль за їх цільовим
використанням; забезпечення цільового
використання коштів Фонду відповідно
до затвердженого кошторису видатків

Пунктом 11 Порядку №30 діяльність центру
фінансується за рахунок коштів Фонду.

Згідно п. 7 Порядку №30, Центр очолює
директор, який призначається на посаду
і звільняється з посади Міністерством
соціальної політики України за
погодженням з Севастопольською
міською державною адміністрацією.
Призначення та звільнення заступників
директора, начальника відділу
бухгалтерського обліку - головного
бухгалтера здійснюється директором
Державного центру зайнятості.

Як вже було встановлено судом та не
заперечується сторонами, що ОСОБА_1
08.07.2014 було подано заяву на ім'я
директора Державного центру
зайнятості Харченка Ю.О. (вх. 08.07.2014 р.
№2840/0/4-14), в якій позивач повідомив, що
перебуваючи на державній службі на
посаді заступника директора
Севастопольського міського центру
зайнятості (на тимчасово окупованій
території АР Крим) не отримував
заробітної плати з 15.04.2014 року та просив
забезпечити його право на оплату праці.

Проте, не враховуючи п. 7 та 11 Положення
№30, відповідачем відмовлено в виплаті
заробітної плати позивачу не зважаючи
на те, що позивач був призначений на
посаду заступника директора
Севастопольського міського центру
зайнятості, згідно наказу № 179-к від
24.07.2009 р., який підписано Голови
Державного центру зайнятості та
діяльність центру (Севастопольський
міський центр зайнятості) фінансування
за рахунок коштів саме фонду.

З аналізу матеріалів справи та норм
законів, суд приходить до висновку, що в
даному випадку в зв'язку з тим, що
території АР Крим є тимчасово
окуповані на відповідача покладено
обов'язок щодо виплати заробітної
плати заступникам директора
Севастопольського міського центру
зайнятості, оскільки відповідачем був
прийнятий наказ про призначення та
звільнення позивача з посади
заступника директора
Севастопольського міського центру
зайнятості.

Відповідно до ст. 21 КЗпП трудовий
договір є угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором та угодою сторін.

У відповідності до ст. 116 цього ж
Кодексу, при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Позивач зазначає, що сума невиплаченої
заробітної плати за період з 15.04.2014 р. по
28.07.2014 р. становить 23 021 грн. 16 коп. (333 грн.
64 коп. х 69 днів).

В матеріалах справи міститься Довідка
про доходи ОСОБА_1, з якої вбачається, що
середньомісячна заробітна плата
складає 6839 грн. 63 коп.; кількість
робочих днів за 2 місяці складає 41 день;
середньоденна заробітна плата складає
333 грн. 64 коп.

Позивач зазначає, що згідно з табелем
обліку використання робочого часу у
період з 15.04.2014 по 28.07.2014, кількість
робочих днів становить 69 днів, з яких: 10
робочих днів - у квітні (з 15.04.2014); 19
робочих днів - у травні; 20 робочих днів -
у червні; 20 робочих днів - у липні (до
28.07.2014).

У відповідності до 5 Додатку до Листа
«Про розрахунок норми тривалості
робочого часу на 2014 рік» Міністерства
соціальної політики України від 04.09.2013 N
9884/0/14-13/13, в розділі «Кількість робочих
днів» зазначено, що у квітні - 21; у
травні 19; червні - 19; у липні - 23.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу підлягає виплата заробітної
плати саме за 68 днів, оскільки в червні
місяці було робочих днів 19, а не 20 днів,
як зазначає позивач.

Таким чином стягнення на користь
позивача заробітна плата складає 333
грн. 64 коп. х 68 днів разом 22687,52 грн. за
період з 15.04.2014 р. по 28.07.2014 (включно).

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача в частині щодо
стягнення з Державного центру
зайнятості на користь ОСОБА_1 суми
невиплаченої заробітної плати у
розмірі 22687,52 грн. (за період з 15.04.2014 р.
по 28.07.2014 (включно)) підлягає
задоволенню.

В частині щодо невиплаченої
компенсації за невикористану щорічну
основну відпустку у розмірі 6165 грн. 90
коп., матеріальної допомоги на
оздоровлення у розмірі 2211 грн. 00коп. та
матеріальної допомоги на вирішення
соціально-побутових питань у розмірі
6376 грн. 38 коп., суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом, згідно
Наказу Державного центру зайнятості
№303-к від 28.07.2014 р. ОСОБА_1 було звільнено
з посади заступника директора
Севастопольського міського центру
зайнятості у зв'язку з переведенням до
Київського міського центру зайнятості
(п.5 ст. 36 КЗпП України) на посаду
директора Оболонського районного
центру зайнятості.

З копії трудової книжки, яка міститься
в матеріалах справи, вбачається, що
29.07.2014 р. ОСОБА_1 призначений на посаду
директора Оболонського РЦЗ в порядку
переведення із Севастопольського
міського центру зайнятості.

У відповідності до ст. 81 КЗпП, за
бажанням працівників, переведених на
роботу з одного підприємства, установи,
організації на інше підприємство, в
установу, організацію, які не
використали за попереднім місцем
роботи повністю або частково щорічну
основну відпустку і не одержали за неї
грошової компенсації, щорічна
відпустка повної тривалості надається
до настання шестимісячного терміну
безперервної роботи після переведення.
Якщо працівник, переведений на роботу
на інше підприємство, в установу,
організацію, повністю або частково не
використав щорічні основну та
додаткові відпустки і не одержав за них
грошову компенсацію, то до стажу
роботи, що дає право на щорічні основну
та додаткові відпустки, зараховується
час, за який він не використав ці
відпустки за попереднім місцем роботи.

Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України "Про
відпустки" у разі переведення
працівника на роботу на інше
підприємство грошова компенсація за
невикористані ним дні щорічних
відпусток за його бажанням повинна
бути перерахована на рахунок
підприємства, на яке перейшов
працівник.

Пунктом 8 частини сьомої статті 10
Закону України "Про відпустки"
передбачено працівникам, які не
використали за попереднім місцем
роботи повністю або частково щорічну
основну відпустку і не одержали за неї
грошову компенсацію, надаються за їх
бажанням щорічні відпустки повної
тривалості до настання шестимісячного
терміну безперервної роботи у перший
рік роботи на даному підприємстві.

Якщо працівник, переведений на роботу
на інше підприємство, повністю або
частково не використав щорічні основну
та додаткові відпустки і не одержав за
них грошову компенсацію, то до стажу
роботи, що дає право на щорічні основну
та додаткові відпустки, зараховується
час, за який він не використав ці
відпустки за попереднім місцем роботи
(частина третя статті 9 Закону України
"Про відпустки").

Враховуючи матеріали справи та норми
законів, суд приходить до висновку, що
позивач не позбавлений права отримати
компенсацію за невикористану щорічну
відпустку та матеріальну допомогу
перебуваючи в трудових відносинах з
Оболонським РЦЗ.

В постанові Верховного Суду України
від 10.04.2012р. (номер справи в Єдиному
державному реєстрі судових рішень
21-1115во10) роз'яснено наступне :

Відповідно до статті 17 КАС компетенція
адміністративних судів поширюється,
зокрема, на спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень. Згідно з
частиною першою статті 2 КАС завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із наведених положень убачається, що
суд захищає лише порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи та
інтереси учасників адміністративних
правовідносин.

Визнання протиправним рішення суб'єкта
владних повноважень можливе лише за
позовом особи, право або законний
інтерес якої порушені цим рішенням.

В постанові Верховного Суду України
від 26.03.2013р. (номер справи в Єдиному
державному реєстрі судових рішень
21-438а12) також наголошено, що відповідно
до частини першої статті 2, пунктів 6, 8
частини першої статті 3, частини першої
статті 6 КАС України предметом захисту
в адміністративному судочинстві є саме
порушені рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень, їхніх посадових чи
службових осіб права та інтереси.

Отже, при розгляді адміністративного
позову суди повинні встановити, які
саме законні права та інтереси
позивача порушують дії чи
бездіяльність суб'єкту владних
повноважень.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази того, що позивач звертався до
відповідача з заявою про виплату
невиплаченої компенсації за
невикористану щорічну основну
відпустку у розмірі 6165 грн. 90 коп.,
матеріальну допомогу на оздоровлення у
розмірі 2211 грн. 00коп. та матеріальної
допомоги на вирішення соціально -
побутових питань у розмірі 6376 грн. 38
коп., таким чином, дані позовні вимоги є
передчасним, а тому не підлягають
задоволенню.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, зважаючи на
взаємний та достатній зв'язок доказів у
їх сукупності, та враховуючи, що докази,
наведені відповідачем у запереченнях
на позов, не спростовують доводи
позивача, суд дійшов висновку, що
адміністративний підлягає
задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На думку Окружного адміністративного
суду міста Києва, відповідачем
доведена правомірність та
обґрунтованість дій з урахуванням
вимог встановлених частиною другою
статті 19 Конституції України та
частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а тому, виходячи за межі
позовних вимог та з системного аналізу
положень законодавства України та
доказів, наявних у матеріалах справи,
адміністративний позов ОСОБА_1
підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, керуючись
ст.ст. 69, 70, 71, 86, 158-163 КАС України,
Окружний адміністративний суд міста
Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

2.Стягнути з Державного центр
зайнятості на користь ОСОБА_1 суму
невиплаченого заробітної плати у
розмірі 22687,52 грн. (за період з 15 квітня
2014 року по 28 липня 2014 року (включно)).

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили в
строки та порядку, встановленому
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
К.Ю. Гарник