Справа № 813/5629/14
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2014-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 листопада 2014 року
№ 813/5629/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого - судді Сидор Н.Т.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Козака В.Г.,
представника відповідача Кіндратів
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом Державного
підприємства "Львівський державний
авіаційно-ремонтний завод" до
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області,
головного державного інспектора праці
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області
Похонського Віктора Івановича про
визнання протиправним та скасування
рішення суб'єкта владних повноважень,

в с т а н
о в и в:

ДП "Львівський державний
авіаційно-ремонтний завод" звернулось
до Львівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області,
головного державного інспектора праці
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області
Похонського Віктора Івановича, в
котрому просить суд про наступне, а
саме:

- визнати протиправним та скасувати акт
перевірки додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкове державне
страхування від 14.07.2014 року №13-01-047/0774;

- визнати протиправним та скасувати
припис Територіальної державної
інспекції з питань праці у Львівській
області № 13-01-049/0774-0568 від 18.07.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що Територіальною державною
інспекцією з питань праці у Львівській
області було проведено позапланову
перевірку позивача, за результатами
якої був складений акт перевірки. На
підставі вказаного акту відповідачем
був винесений припис про усунення
виявлених порушень законодавства про
працю. Даним приписом зобов'язано
привести у відповідність відповідно до
вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України збереження
місця роботи та середнього заробітку
за працівниками призваними на
військову службу за призовом під час
мобілізації, на особливий період. Крім
того, позивач зазначив, що дані вимоги
інспектора, які виписані в приписі,
суперечать чинному законодавству та є
такими, що виставлені без урахування
об'єктивних обставин і з перевищенням
повноважень інспектора під час видання
припису. Зазначає, що на виконання
вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України
керівництвом підприємства в червні 2014
року шляхом прийняття відповідних
наказів вжито заходів щодо збереження
місця роботи та середнього заробітку
за працівниками призваними на
військову службу за призовом під час
мобілізації. А відтак, виявлені
перевіркою начебто допущені позивачем
порушення вимог законодавства про
працю, на переконання позивача, не
відповідають фактичним обставинам. З
наведених причин просить позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги Державного
підприємства "Львівський державний
авіаційно-ремонтний завод" заперечив,
надав суду письмові заперечення, в яких
послався на те, що в ході проведення
перевірки діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.
Вважає, що акт перевірки та виданий на
підставі нього припис, складений у
відповідності до вимог чинного
законодавства. Зазначає, що ст. 119
Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП України) зі змінами, внесеними
Законом № 1275, передбачено, що за
працівниками, призваними на військову
службу за призовом під час мобілізації,
на особливий період, але не більше
одного року, зберігаються місце роботи,
посада і компенсується із бюджету
середній заробіток на підприємстві, в
установі, організації, в яких вони
працювали на час призову, незалежно від
підпорядкування та форми власності.
Наголошує, що дія даного закону
поширюється в часі й на тих осіб, котрі
звільнені до прийняття Закону № 1275,
котрим внесено зміни до ст. 119 КЗпП
України. А тому вважає, що працівники
звільнені з роботи на підставі ч. 3 ст. 36
КЗпП України у зв'язку з призовом на
військову службу повинні бути
поновлені на роботі, шляхом скасування
наказу про звільнення. З наведених
причин, просив суд в задоволені позову
відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення та доводи
представників сторін, розглянувши
подані документи і матеріали, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
висновку, що позов слід задовольнити
частково, виходячи з наступного.

14.07.2014 року головним державним
інспектором праці Похонським В.І.
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області було
проведено позапланову перевірку
Державного підприємства "Львівський
державний авіаційно- ремонтний завод"
на підставі доручення Держпраці
України №24/02/2740-14 від 08.07.2014 року та
наказу від 09.07.2014 року № 0915 згідно з
направленням на перевірку № 0915.

За результатами перевірки головним
державним інспектором праці
Похонським В.І. було складено акт
перевірки додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14.07.2014 року №
13-01- 047/0774.

Як вбачається з висновків акту
перевірки, то в ньому виявлені
порушення вимог законодавства, а саме:
ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а саме за
працівниками підприємства ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, котрі призвані на
військову службу за призовом під час
мобілізації, на особливий період, але
не більше одного року, не зберігається
місце роботи, посада і середній
заробіток на підприємстві, а за
працівником позивача ОСОБА_8 не
збережено середнього заробітку
відповідно до вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП
України.

На підставі акту перевірки, 18.07.2014 року
відповідачем було внесено припис № 13-01-
049/0774-0568. Приписом зобов'язано позивача
привести у відповідність до вимог ч. 3
ст. 119 КЗпП збереження місця роботи та
середнього заробітку за працівниками,
призваними на військову службу за
призовом під час мобілізації, на
особливий період, але не більше одного
року.

Статтею 259 КЗпП України визначено, що
нагляд і контроль за додержанням
законодавства про працю здійснюють
спеціально уповноважені на те органи
та інспекції, які не залежать у своїй
діяльності від власника або
уповноваженого ним органу.

Державна інспекція України з питань
праці (Держпраці України) відповідно до
Положення про Державну інспекцію
України з питань праці, затвердженого
Указом Президента України від 06.04.2011
року №386/2011 (далі - Положення) є
центральним органом виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики з питань нагляду та контролю
за додержанням законодавства про
працю, зайнятість населення,
законодавства про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності, у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та похованням,
на випадок безробіття (далі -
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування) в частині
призначення, нарахування та виплати
допомоги, компенсацій, надання
соціальних послуг та інших видів
матеріального забезпечення з метою
дотримання прав і гарантій
застрахованих осіб (пункт 1 Положення).

Згідно із п. 7 Положення про Державну
інспекцію України з питань праці,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 року № 386/2011
Держпраці України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
свої територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, зокрема, територіальну
державну інспекцію з питань праці у
Львівській області.

Відповідно до Порядку проведення
перевірок посадовими особами
Державної інспекції України з питань
праці та її територіальних органів,
затвердженого наказом Міністерства
соціальної політики України, від 02.07.2012
року № 390, планові перевірки
проводяться з періодичністю, яка
визначається відповідно до Критеріїв,
за якими оцінюється ступінь ризику від
провадження господарської діяльності
суб'єктами господарювання у частині
додержання вимог законодавства про
працю та визначається періодичність
здійснення планових заходів
державного нагляду (контролю),
наведених у додатку до постанови
Кабінету Міністрів України від 17.11.2010
року № 1059.

За результатами перевірки складається
акт перевірки. У разі виявлення
порушень законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування вносяться
приписи про усунення виявлених
порушень, вживаються заходи щодо
притягнення до відповідальності
винних осіб згідно із вимогами чинного
законодавства.

Згідно ст. 1 Закону України «Про основні
засади державного нагляду (контролю) у
сфері господарської діяльності» від
05.04.2007 року №877 (надалі - Закон №877)
державний нагляд (контроль) -
діяльність уповноважених законом
центральних органів виконавчої влади,
їх територіальних органів, державних
колегіальних органів, органів
виконавчої влади Автономної
Республіки Крим, органів місцевого
самоврядування (далі - органи
державного нагляду (контролю)) в межах
повноважень, передбачених законом,
щодо виявлення та запобігання
порушенням вимог законодавства
суб'єктами господарювання та
забезпечення інтересів суспільства,
зокрема належної якості продукції,
робіт та послуг, прийнятного рівня
небезпеки для населення, навколишнього
природного середовища; заходи
державного нагляду (контролю) - планові
та позапланові заходи, які
здійснюються шляхом проведення
перевірок, ревізій, оглядів, обстежень
та інших дій. Заходи державного нагляду
(контролю) - планові та позапланові
заходи, які здійснюються шляхом
проведення перевірок, ревізій, оглядів,
обстежень та інших дій.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону України
«Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» за результатами
здійснення планового або
позапланового заходу посадова особа
органу державного нагляду (контролю), у
разі виявлення порушень вимог
законодавства, складає акт, який
повинен містити такі відомості: дату
складення акта; тип заходу (плановий
або позаплановий); вид заходу
(перевірка, ревізія, обстеження, огляд
тощо); предмет державного нагляду
(контролю); найменування органу
державного нагляду (контролю), а також
посаду, прізвище, ім'я та по батькові
посадової особи, яка здійснила захід;
найменування юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи - підприємця, щодо діяльності
яких здійснювався захід.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України
«Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» на підставі акта,
складеного за результатами здійснення
заходу, в ході якого виявлено порушення
вимог законодавства, орган державного
нагляду (контролю) за наявності підстав
для повного або часткового зупинення
виробництва (виготовлення),
реалізації продукції, виконання
робіт, надання послуг звертається у
порядку та строки, встановлені законом,
з відповідним позовом до
адміністративного суду. У разі
необхідності вжиття інших заходів
реагування орган державного нагляду
(контролю) протягом п'яти робочих днів
з дня завершення здійснення заходу
державного нагляду (контролю) складає
припис, розпорядження, інший
розпорядчий документ щодо усунення
порушень, виявлених під час здійснення
заходу, а у випадках, передбачених
законом, також звертається у порядку та
строки, встановлені законом, до
адміністративного суду з позовом щодо
підтвердження обґрунтованості вжиття
до суб'єкта господарювання заходів
реагування, передбачених відповідним
розпорядчим документом.

Частина 8 ст. 7 Закону № 877 говорить, що
припис це обов'язкова для виконання у
визначені строки письмова вимога
посадової особи органу державного
нагляду (контролю) суб'єкту
господарювання щодо усунення порушень
вимог законодавства. Припис не
передбачає застосування санкцій щодо
суб'єкта господарювання. Припис
видається та підписується посадовою
особою органу державного нагляду
(контролю), яка здійснювала перевірку.

Розглядаючи спір щодо вимоги позивача
визнати протиправним та скасувати акт
перевірки додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкове державне
страхування від 14.07.2014 року №13-01-047/0774,
суд вважає, що в задоволені такої слід
відмовити зважаючи на наступне.

Із змісту позовної заяви вбачається, що
позивач фактично оскаржує висновки
акта перевірки щодо встановлених такою
перевіркою порушень.

Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Обов'язковою ознакою рішення, дії чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, як предмета
адміністративного спору, є прямий
(безпосередній) вплив рішення, дії чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень на правовий статус
фізичної чи юридичної особи, тобто
обмеження її прав, свобод, покладення
на неї обов'язків.

У свою чергу висновки акта перевірки та
власне сам акт перевірки не є рішенням
органу владних повноважень, оскільки
акт перевірки є службовим документом,
що підтверджує факт проведення
перевірки і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення, а
відтак не породжує для осіб, які
перевірялись, настання будь - яких
юридичних наслідків та не впливає на
його права, обов'язки та законні
інтереси у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС
України.

Дії суб'єкта владних повноважень є
такими, що порушують права і свободи
особи в тому разі, якщо відповідні дії
не повинні вчинюватися таким суб'єктом
стосовно цієї особи, виходячи з наданої
йому компетенції.

Бездіяльність суб'єкта владних
повноважень є такою, що порушує права і
свободи особи в тому разі, якщо певні
дії повинні, але не вчинюються
суб'єктом владних повноважень на
реалізацію покладеної на нього
компетенції.

При цьому, оспорюванні дії або
бездіяльність повинні бути юридично
значимими, тобто мати безпосередній
вплив на суб'єктивні права та обов'язки
особи шляхом або позбавлення
можливості повністю чи в частині
реалізувати належне цій особі право,
або шляхом безпідставного покладення
на цю особу будь-якого обов'язку.

Таким чином, в порядку
адміністративного судочинства можуть
розглядатися спори щодо будь-яких дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень без обмежень, але
відповідні вимоги особи можуть бути
задоволені за умови, що такі дії
(бездіяльність) є юридично значимими
для позивача, тобто порушують права та
інтереси останнього шляхом обмежень у
реалізації його прав чи покладення на
нього необґрунтованих обов'язків.

Виходячи з наведеного, не порушують
права чи інтереси ті дії або
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень, які не впливають на
суб'єктивні права та обов'язки особи,
зокрема ті, вчинення яких особа не
вправі вимагати від суб'єкта владних
повноважень.

Тобто, особа не вправі вимагати
визнання протиправними тих дій або
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, які не є юридично
значимими для позивача.

Отже, акт перевірки є виключно носієм
доказової інформації про виявлені
контролюючим органом порушення особою,
діяльність якої перевіряли, вимог
законодавства, обов'язковим
документом, на підставі якого
приймається відповідне рішення
контролюючого органу. Викладені у
ньому контролюючим органом факти та
висновки не можна розглядати як
рішення суб'єкта владних повноважень,
що породжує для суб'єкта
господарювання певні правові наслідки,
регулює ті чи інші відносини і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Контролюючий орган не позбавлений
права викладати в акті перевірки
власні висновки щодо зафіксованих
обставин, та в подальшому, у разі
виникнення спору з приводу рішень щодо
усунення порушень, виявлених під час
перевірки, що приймаються на підставі
такого акту, обґрунтовувати ними
власну позицію щодо наявності певних
допущених суб'єктом господарювання
порушень.

Оцінка акту перевірки, в тому числі і
оцінка дій посадових осіб
контролюючого органу щодо викладення у
ньому висновків перевірки, а також щодо
самих висновків перевірки, надається
уповноваженими законом органами влади
при вирішенні спору щодо оскарження
рішення, прийнятого на підставі такого
акту.

Зазначена позиція суду також викладена
в постанові ВСУ від 24.09.2013 року в справі
№ 21-255а13 за позовом відкритого
акціонерного товариства
Енергопостачальна компанія
«Миколаївобленерго».

Відповідно до ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Дана позовна вимога Державного
підприємства «Львівський державний
авіаційно-ремонтний завод» за своєю
суттю є вимогою про спростування
висновків контролюючого органу,
викладених в акті перевірки від 08.09.2014
року №1242/23-04/38958383, з метою створення
правових передумов для оскарження
винесення за результатами такої
перевірки рішення, тобто є вимогами
про оскарження акту перевірки, у
зв'язку з чим у задоволені даної вимоги
слід відмовити за безпідставністю.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання
протиправним та скасування припису
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області №
13-01-049/0774-0568 від 18.07.2014 року, суд
приходить до наступного висновку.

Щодо висновків відповідача про не
збереження позивачем на строк не
більше одного року, місць роботи, посад
на підприємстві за працівниками
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, котрі
призвані на військову службу за
призовом під час мобілізації, на
особливий період, суд встановив таке.

Указами Президента України "Про
часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року №
303/2014 та від 06.05.2014 року № 454/2014,
затвердженими Законами України від
17.03.2014 року № 1126-VII та від 06.05.2014 року №
1240-VII, оголошена та проводиться
часткова мобілізація.

Так судом встановлено, що наказом від
24.03.2014 року № 45-к на підставі п. 3 ст. 36
КЗпП України, керівника польотів
льотно-випробувальної станції ОСОБА_7 з
23.03.2014 року було звільнено з посади у
зв'язку з призовом на військову службу.

Також, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП
України, у зв'язку з призовом на
військову службу, наказами позивача
від 27.03.2014 року за №№ 47-к було звільнено
працівників ОСОБА_6, та ОСОБА_5

Звільнення зазначених вище
працівників, відбулось на підставі
Кодексу законів про працю України в
редакції від 11.08.2013 року, норми котрого,
зокрема передбачали насупне.

Відповідно п. 3 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є призов або вступ працівника
на військову службу, направлення на
альтернативну (невійськову) службу.

Стаття 119 КЗпП України в редакції
чинній на момент звільнення ОСОБА_7,
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 складалась з двох
частин, та про гарантії працівників на
час виконання державних або
громадських обов'язків, зазначала про
таке, що на час виконання державних або
громадських обов'язків, якщо за чинним
законодавством України ці обов'язки
можуть здійснюватись у робочий час,
працівникам гарантується збереження
місця роботи (посади) і середнього
заробітку.

Працівникам ж, які залучаються до
виконання обов'язків, передбачених
Законами України "Про військовий
обов'язок і військову службу" і "Про
альтернативну (невійськову) службу",
надаються гарантії та пільги
відповідно до цих законів.

08.06.2014 року набрав чинності Закон
України "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
удосконалення оборонно-мобілізаційних
питань під час проведення мобілізації"
від 20.05.2014 року № 1275-VII (далі - Закон №
1275), опублікований в газеті "Голос
України" від 07.06.2014 року № 109.

Зазначеним Законом № 1275 внесені зміни
до ряду діючих законодавчих актів
України, в тому числі Кодексу законів
про працю України.

Пункт 3 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з
набранням чинності Закону № 1275
викладений у наступній редакції, а саме
підставою припинення трудового
договору серед іншого, є призов або
вступ працівника або власника -
фізичної особи на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу, крім призову
працівника на військову службу за
призовом під час мобілізації, на
особливий період, але не більше одного
року.

Статтею 119 КЗпП України зі змінами,
внесеними Законом № 1275, передбачено, що
за працівниками, призваними на
військову службу за призовом під час
мобілізації, на особливий період, але
не більше одного року, зберігаються
місце роботи, посада і компенсується із
бюджету середній заробіток на
підприємстві, в установі, організації,
в яких вони працювали на час призову,
незалежно від підпорядкування та форми
власності. Виплата таких компенсацій
із бюджету в межах середнього
заробітку проводиться за рахунок
коштів Державного бюджету України в
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України.

Крім того, пунктом 2 Прикінцевих
положень Закону № 1275 поширено дію
частин другої і третьої статті 39 Закону
України "Про військовий обов'язок і
військову службу", частини третьої
статті 2 Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" та частини третьої статті 119
Кодексу законів про працю України в
редакції цього Закону на громадян
України, які починаючи з 18 березня 2014
року були призвані на військову службу
на підставі Указу Президента України
від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову
мобілізацію", затвердженого Законом
України "Про затвердження Указу
Президента України "Про часткову
мобілізацію".

З матеріалів справи судом встановлено,
що на підставі Закону України "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо удосконалення
оборонно-мобілізаційних питань під час
проведення мобілізації" від 20.05.2014 року
№ 1275-VII, ч. 3 ст. 119 КЗпП України, наказом
від 25.06.2014 року № 97-к, доповнено накази
від 24.03.2014 року № 45-к та накази від 27.03.2014
року за №№ 47-к про звільнення
працівників.

Як вбачається з наказу від 25.06.2014 року №
97-к, то за працівниками ОСОБА_7, ОСОБА_6
та ОСОБА_5 на час їхнього проходження
військової служби за призовом під час
мобілізації, на особливий період, але
не більше одного року, постановлено
зберігати займані ними раніше посади.

Таким чином, суд констатує, що
позивачем накази про звільнення
ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, від 24.03.2014 року
№ 45-к та від 27.03.2014 року за №№ 47-к були
приведені у відповідність до вимог
чинного законодавства, а саме шляхом
винесення позивачем на виконання ст. 119
КЗпП України, наказу від 25.06.2014 року №
97-к, котрим за звільненими працівниками
на час їхнього проходження військової
служби за призовом під час мобілізації,
на особливий період, але не більше
одного року, прийнято рішення про
збереження займаних ними раніше посад,
а відтак суд не вбачає допущених
позивачем порушень вимог ст. 119 КЗпП
України.

Щодо висновків акту перевірки стосовно
не збереження середнього заробітку за
працівником позивача ОСОБА_8
відповідно до вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП
України, то суд зазначає про наступні
встановлені судом обставини.

Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин, підставою
припинення трудового договору, зокрема
серед іншого є призов або вступ
працівника або власника - фізичної
особи на військову службу, направлення
на альтернативну (невійськову) службу,
крім призову працівника на військову
службу за призовом під час мобілізації,
на особливий період, але не більше
одного року.

Тобто, у зв'язку із змінами внесеними
Законом № 1275, призов працівника на
військову службу за призовом під час
мобілізації, на особливий період, але
не більше одного року, не є підставою
для припинення трудового договору з
таким працівником.

А тому, наказом директора підприємства
від 25.06.2014 року № 97-к, на підставі Указу
Президента України "Про часткову
мобілізацію" від 06.05.2014 року № 454/2014
року, Закону України "Про внесення змін
до деяких законодавчих актів України
щодо удосконалення
оборонно-мобілізаційних питань під час
проведення мобілізації" від 20.05.2014 року
№ 1275-VII, ч. 3 ст. 119 КЗпП України,
працівник позивача ОСОБА_8 звільнений
від виконання обов'язків, так як був
призваний для проходження військової
служби за призовом під час мобілізації,
на особливий період.

І як вбачається з даного наказу, то за
ОСОБА_8 на час проходження ним
військової служби за призовом під час
мобілізації, на особливий період, але
не більше одного року, за ним збережено
раніше займану посаду.

За працівниками, згідно ст. 119 КЗпП
України, що призвані на військову
службу за призовом під час мобілізації,
на особливий період, але не більше
одного року зберігаються місце роботи,
посада і компенсується із бюджету
середній заробіток на підприємстві, в
установі, організації, в яких вони
працювали на час призову, незалежно від
підпорядкування та форми власності.
Виплата таких компенсацій із бюджету в
межах середнього заробітку
проводиться за рахунок коштів
Державного бюджету України в порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Отже, як вбачається з наведеної норми ч.
3 ст. 119 КЗпП України, то законодавцем на
роботодавця покладено лише обов'язок
по збереженню за працівником призваним
на військову службу за призовом під час
мобілізації, на особливий період, але
не більше одного року, місця роботи,
посади, в той час як на державу
законодавець поклав обов'язок виплати
компенсації середнього заробітку за
рахунок коштів Державного бюджету
України в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України.

Позивач в силу свого статусу не
являється ні отримувачем, а тим більше
ні розпорядником бюджетних коштів на
зазначені цілі, а що основне, то в силу
ч. 3 ст. 119 КЗпП України у позивача
відсутній обов'язок щодо гарантування
збереження призваним на військову
службу працівникам за призовом під час
мобілізації, на особливий період,
середнього заробітку, оскільки виплата
таких компенсацій із бюджету в межах
середнього заробітку проводиться за
рахунок коштів Державного бюджету
України, а відтак суд дійшов до
висновку, про відсутність факту
порушень з боку позивача вимог ч. 3 ст. 119
КЗпП України щодо гарантування
збереження середнього заробітку.

Окрім цього, судом встановлено, що
також не заперечувалось відповідачем,
що станом на момент перевірки, так і
станом на час розгляду справи в суді,
порядок виплати компенсації
середнього заробітку за рахунок коштів
Державного бюджету працівникам
призваним на військову службу за
призовом під час мобілізації, на
особливий період, але не більше одного
року нормативно не врегульований.

В той же час, судом встановлено, що
попри встановлену законом відсутність
у позивача обов'язку гарантування
збереження призваним на військову
службу працівникам за призовом під час
мобілізації, на особливий період,
середнього заробітку, ним як це
вбачається з матеріалів справи, на
власний матеріальний ризик, змінами №30
до колективного договору, взято на себе
зобов'язання по здійсненню виплат
працівникам підприємства, призваним на
військову службу за призовом під час
мобілізації, на особливий період, в
розмірі їх середнього заробітку, до
моменту затвердження Кабінетом
Міністрів України, порядку виплати
компенсації середнього заробітку за
рахунок коштів Державного бюджету, але
не більше одного року з індивідуальної
дати призову кожного працівника.

Суд, задовольняючи позовні вимоги
частково, а саме визнаючи припис
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області №
13-01-049/0774-0568 від 18.07.2014 року протиправним
та скасовуючи його, та водночас
відмовляючи в задоволені решти
позовних вимог, взяв до уваги положення
ч. 3 ст. 2 КАС України та при вирішенні
спору виходив з наступних міркувань.

Стаття 119 КЗпП України, врегульовує
гарантії працівників на час виконання
ними державних або ж громадських
обов'язків. Зокрема, зобов'язує
роботодавця забезпечити протягом
одного року за працівником призваним
на військову службу за призовом під час
мобілізації, на особливий період,
збереження робочого місця, посади.
Позивач ж дану вимогу виконав, шляхом
винесення 25.06.2014 року наказу №97-к,
котрим за раніше, суд наголошує,
законно звільненими ним працівниками,
було збережено займані такими
працівниками посади. Суд не розділяє
позиції, котру відстоює відповідач, а
саме позиції про негайне скасування
наказів про звільнення та поновлення
таких працівників на посаді незалежно
від триваючого виконання звільненими
працівниками свого військового
обов'язку, адже суд повторно наголошує,
що звільнення відбулось в рамках
чинного на той час законодавства,
позивач зберіг за такими працівниками
займані ними посади, що є наслідком
майбутнього поновлення на ці посади, а
саме ж поновлення, на переконання суду,
реально можливе лише за умови
демобілізації та повернення
зазначених працівників на
підприємство. Як Закон України "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо удосконалення
оборонно-мобілізаційних питань під час
проведення мобілізації" від 20.05.2014 року
№ 1275-VII так і доповнена ним стаття 119
КЗпП України не встановлює для
позивача прямого обов'язку по
негайному скасуванні наказів про
звільнення у зв'язку з набуттям
чинності даного Закону та поновлення
звільнених працівників на займаних
ними посадах. Згаданим Законом
забезпечується право працівника на
його поновлення протягом року на
раніше займаній ним посаді та
кореспондується таке право працівника
з обов'язком роботодавця по збереженню
робочих місць, посад, що суд вкотре
зазначає було забезпечено позивачем.
Факт того, що позивач не заперечує
проти поновлення на посадах звільнених
працівників у випадку їх повернення
протягом року з дня їх звільнення,
підтверджується тим же наказом №97 від
25.06.2014 року, котрий і передбачає
збереження за цими працівниками їхніх
посад, і як було з'ясовано судовим
розглядом, то про факт збереження
позивачем протягом року за звільненими
працівниками їхніх робочих місць та
посад, працівники були повідомлені про
це. Звернень до роботодавця із заявою
щодо поновлення на роботі їх матеріали
справи не містять. Закріплення ж
законодавцем в ч. 3 ст. 119 КЗпП України,
гарантій працівника по збереженню за
ним робочого місця на час мобілізації,
на переконання суду є тим важелем
впливу на роботодавця та водночас
гарантією для працівника, що протягом
року працівник буде поновлений
роботодавцем на посаді після виконання
ним державного обов'язку, адже за ним як
і роботодавцем так і в силу самого
закону збережено його робоче місце.
Правовий зміст гарантії по збереженню
робочого місця за
військовозобов'язаними працівниками і
полягає в майбутньому протягом року
поновленню працівників на займані ними
посадами, так як ці посади і були
збережені з цією метою, а саме з метою
майбутнього поновлення на роботі. Сам
факт прийняття наказу №97 від 25.06.2014
року про збереження позивачем робочих
місць та посад за звільненими ним
працівниками у зв'язку з мобілізацією
свідчить про бажання позивача поновити
їх на цих посадах у випадку їх
повернення протягом року на
підприємство. Закон № 1275 встановлює
обов'язок роботодавцю по забезпеченню
збереженню працівнику призваним на
військову службу за призовом під час
мобілізації, на особливий період,
робочого місця, посади, що і було
зроблено позивачем шляхом винесенням
наказу, котрим такі місця збережені, а
поновлення таких працівників на
посадах залежатиме від склавшись
протягом одного року обставин, а що
головне залежатиме від проявленого
звільненим працівником власного
бажання про таке його поновлення на
раніше займаній ним посаді.

Посилання відповідача на
лист-роз'яснення Державної інспекції
України з питань праці про поновлення
на роботі працівників, звільнених у
зв'язку з мобілізацією, від 17.06.2014 року
судом відхиляються, оскільки дані
роз'яснення не наділені ознаками
нормативно правового акту та носять
лише роз'яснювальний та
рекомендаційний характер, що виключає
можливість їх застосування судом,
оскільки суд в процесі розгляду даної
справи керувався виключно нормами
Закону, котрий має вищу юридичну силу
над іншими нормативно-правовими
актами, зокрема й над вказаними
роз'ясненнями. Окрім цього, суд вважає
зазначити, що рекомендації, на котрі
посилається відповідач, не
встановлюють часових рамок щодо
поновлення звільнених на підставі ч. 3
ст. 36 КЗпП України, працівників, а на
переконання суду логічним буде їх
поновлення на збережені за ними посади
після їх мобілізації та повернення на
підприємство.

Щодо висновків відповідача про не
виконання позивачем обов'язку по
збереженню середнього заробітку за
працівником позивача ОСОБА_8, то суд
зазначає, що такий обов'язок згідно ч. 3
ст. 119 КЗпП України на позивачу не
лежить, а покладений законодавцем на
державу.

Вирішуючи питання щодо правомірності
оскаржуваних рішень, суд керується
чинним законодавством, що регулює
специфіку спірних правовідносин, а
також ч. 1 ст. 9 КАС України, якою
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України

Відповідно до ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, суд приходить до переконання, що
висновки встановлені відповідачем в
акті, є необґрунтованими та
незаконними, а припис складений на
підставі таких висновків перевірки,
прийнятий з порушенням норм чинного
законодавства, а відтак позов підлягає
частковому задоволенню, шляхом
визнання судом протиправним та
скасуванням припису Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Львівській області № 13-01-049/0774-0568 від
18.07.2014 року, адже висновки акту
спростовані допустимими та належними
наявними у матеріалах справи доказами.

Що стосується вимоги позивача визнати
протиправним та скасувати акт
перевірки додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкове державне
страхування від 14.07.2014 року №13-01-047/0774,
то суд не знаходить підстав для
задоволення такої вимоги, оскільки
висновки акту не мають обов'язкового
характеру та самі по собі не створюють
будь-яких правових наслідків для
позивача, у зв'язку з чим у задоволені
даної вимоги слід відмовити за
безпідставністю.

Суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

У відповідності до вимог ст. 94 КАС
України на користь позивача слід
присудити судовий збір у розмірі
пропорційно задоволеним позовним
вимогам.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н
о в и в:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
припис Територіальної державної
інспекції з питань праці у Львівській
області № 13-01-049/0774-0568 від 18.07.2014 року.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Державного підприємства
"Львівський державний
авіаційно-ремонтний завод" (79040, м.
Львів, вул. Авіаційна, 3, )
судовий збір в сумі 36,54 грн (тридцять
шість грн. 54 коп.).

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.
Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання повного
тексту постанови.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано.

Повний текст постанови складено
та підписано 19.11.2014 року.

Суддя

Сидор Н.Т.