Справа № 806/4469/14
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року
Житомир справа № 806/4469/14

час прийняття: 11 год. 36 хв.
категорія 8.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Черноліхова С.В.,

за участі секретаря Павлюк В.О.,

за участі представника позивача Ціки
В.Г.,

за участі представника відповідача
Курдиляса Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства "Продцентр" до Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Публічне акціонерне товариство
"Продцентр" звернулося до суду з
позовом, у якому просило визнати
протиправними і скасувати податкові
повідомлення-рішення Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області від
29 вересня 2014 року № про
збільшення суми грошового зобов'язання
по податку на прибуток приватних
підприємств на 184772, 00 грн. основного
платежу і 46193, 00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, № про
збільшення суми грошового зобов'язання
по податку на додану вартість на 188113, 00
грн. основного платежу і 47028, 00 грн.
штрафних (фінансових) санкцій. В
обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що підставою для прийняття
оспорюваних рішень стали висновки
контролюючого органу про
безтоварність господарських операцій
позивача з фізичними
особами-підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4
по поставці масла вершкового,
складення первинної документації з
недоліками і перебування контрагентів
у стані "4" - порушено провадження у
справі про банкрутство. Товариство з
цим не погоджується, оскільки на
підтвердження факту отримання товарів
у вказаних контрагентів виписувалися
видаткові і податкові накладні,
надавалися декларації виробника,
посвідчення про якість. При наявності
всіх вище перелічених документів,
відсутність товарно-транспортних
накладних, актів приймання-передачі
товару та журналу реєстрації
довіреностей не може бути підставою
для невключення сум придбання масла
вершкового у підприємців до складу
витрат підприємства і податкового
кредиту. Впродовж 2012-2013 років ПАТ
«Продцентр» здійснювало постачання
бюджетним установам масла вершкового,
про що складалися реєстри накладних на
відпущені продукти харчування. Вказані
факти підтверджують використання
отриманого від ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4
масла в господарській діяльності
Товариства.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю і просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав і
просив у їх задоволенні відмовити.
Пояснив, що оспорювані
повідомлення-рішення скасуванню не
підлягають, оскільки прийняті на
підставі обґрунтованих висновків
перевірки про безтоварність і
відсутність належного документального
підтвердження господарських операцій
позивача з фізичними
особами-підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено, що під час проведеної
працівниками Житомирської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області позапланової
виїзної документальної перевірки
Публічного акціонерного товариства
"Продцентр" з питань своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати усіх передбачених законом
податків та зборів, а також дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства за період діяльності з 01
січня 2012 року по 30 квітня 2014 року
виявлено порушення:

- підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті
139 Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток в сумі 184772 грн. (в тому числі:
за ІІ квартал 2012 року - 30800 грн.; ІІІ
квартал 2012 року - 15951 грн.; ІV квартал 2012
року - 16939 грн.; 2013 рік - 121082 грн.);

- пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1,
201.10 статті 201 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість на суму 188113
грн. (в тому числі: за травень 2012 року -
на 7519 грн.; червень 2012 року - 21814 грн.;
липень 2012 року-6851 грн.; серпень 2012 року -
4700 грн.; вересень 2012 року - 3642 грн.;
жовтень 2012 року - 5 3 90 грн.; листопад 2012
року - 4321 грн.; грудень 2012 року - 6421 грн.;
січень 2013 року - 19110 грн.; лютий 2013 року -
65164 грн.; березень 2013 року - 15400 грн.;
квітень 2013 року -25851 грн.; травень 2013
року - 1930 грн.).

За результатами перевірки складено акт
№ 15/06-25-22-01/01549863 від 11 вересня 2014 року
(а.с. 12-44).

Не погоджуючись із викладеними в акті
висновками, Товариство подавало на
нього заперечення, які листом від 24
вересня 2014 року (а.с. 45-48) залишені без
задоволення.

На підставі вказаного акта перевірки
контролюючим органом 29 вересня 2014 року
прийняті податкові
повідомлення-рішення № про
збільшення Товариству суми грошового
зобов'язання по податку на прибуток
приватних підприємств на 184772, 00 грн.
основного платежу і 46193, 00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, № про
збільшення суми грошового зобов'язання
по податку на додану вартість на 188113, 00
грн. основного платежу і 47028, 00 грн.
штрафних (фінансових) санкцій.

Вставлено, що фактично підставою для
прийняття оспрюваних рішень стали
висновки перевірючих про
безтоварність господарських операцій
позивача з фізичними
особами-підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4
по поставці масла вершкового,
складення первинної документації з
недоліками і перебування контрагентів
у стані "4" - порушено провадження у
справі про банкрутство.

Щодо нарахування грошового
зобов'язання по податку на прибуток
приватних підприємств.

Як зазначено в акті перевірки (а.с. 19-23),
підприємством в порушення підпунктів
139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України до складу
витрат віднесено витрати, по яким в
ході перевірки підприємством не
доведено факт їх пов'язаності з
веденням господарської діяльності
підприємства та які на момент
закінчення перевірки не підтверджені
належно оформленими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
бухгалтерського та податкового обліку,
на загальну суму 940562 грн., в тому числі
по періодам:

II квартал 2012 року - 146668 грн.;

III квартал 2012 року - 75955 грн.;

IV квартал 2012 року - 80663 грн.;

2013 рік - 637276 грн. з контрагентами ФОП
ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_4

ФОП ОСОБА_3 має стан 4 "порушено
провадження у справі про банкрутство".
Згідно з договором поставки від 18
травня 2012 року № 39 було отримано масло
вершкове на загальну суму 845472 грн. (ІІ
квартал 2012 року - 51578 грн.; ІІІ квартал 2012
року - 75955 грн.; IV квартал 2012 року - 80663
грн.; 2013 рік - 637276 грн.).

ФОП ОСОБА_4 також перебуває у стані 4
"порушено провадження у справі про
банкрутство", відповідно до договору
поставки від 02 квітня 2012 року № 48/62 від
нього було отримано масло вершкове
вартістю 95090 грн. (у II кварталі 2012 року).

В прибуткових накладних відсутні
розшифровки підписів осіб, які
приймали участь у прийманні масла на
склад, відсутні ТТН, накладні на
внутрішнє переміщення товару.

Крім того, до перевірки не було надано
акти прийому-передачі товару, журнал
реєстрації довіреностей.

Підприємством не доведено факт
транспортування масла, а саме: не
надано до перевірки
товарно-транспортні накладні.

Також не надано підприємством договір -
заявку на транспортування ТМЦ.

Тобто, посадовими особами Товариства,
не доведено факт отримання масла
вершкового, що не дає можливості
встановити факт переходу права
власності.

Водночас, за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку, відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

За період з 01 січня 2012 року по 30 квітня
2014 року ПАТ «Продцентр» задекларовано
податок на прибуток у сумі 66802 грн.

Перевіркою повноти визначення податку
на прибуток за вказаний період
встановлено його заниження на 184772 грн.,
в тому числі: за II квартал 2012 року - на
30800 грн.; ІІІ квартал 2012 року - 46751 грн.; ІV
квартал 2012 року - 63690 грн.; 2013 рік - 121082
грн.

Такі висновки суд оцінює критично з
огляду на наступні підстави.

Відповідно до пункту 133.1 статті 133
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), платниками податку на
прибуток підприємств з числа
резидентів є суб'єкти господарювання -
юридичні особи, які провадять
господарську діяльність як на
території України, так і за її межами.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1
статті 134 вказаного Кодексу, об'єктом
оподаткування є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК
України, витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 ПК України, не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Із змісту норм статей 138, 139 ПК України
слідує, що безумовною підставою для
формування розміру витрат при
визначенні розміру податку на прибуток
є їх підтвердження відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами.

Встановлено, що 18 травня 2012 року між
позивачем (Покупець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3
(Постачальник) укладено договір
поставки № 39 (а.с. 106-107), за умовами якого
Постачальник передає у власність, а
Покупець приймає та оплачує масло
вершкове на умовах, визначених у цьому
договорі.

Ціна товару встановлюється у
прайс-листі, його доставка
здійснюється силами, засобами та за
рахунок Постачальника.

Виконання умов вказаного договору
підтверджується видатковими
накладними (а.с. 108-117), податковими
накладними (а.с. 118-135).

Також Товариством (Покупець) укладався
договір поставки № 48/62 від 02 квітня 2012
року (а.с. 191) масла вершкового з
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(Постачальник), згідно з яким останній
передає у власність, а Покупець приймає
та оплачує товар на умовах, визначених
у даному договорі.

Надані позивачем видаткові накладні,
ветеринарні свідоцтва, посвідчення про
якість, протоколи випробувань,
експертні висновки (а.с. 150-190), податкові
накладні (а.с. 198-206) свідчать про
виконання сторонами вказаних
договірних зобов'язань.

Одним із етапів встановлення судом
обґрунтованості права платника
податку на формування витрат є
встановлення факту здійснення
господарської операції шляхом
дослідження усіх первинних документів,
які належить складати залежно від
певного виду господарської операції -
договорів, актів виконаних робіт,
документів про перевезення, зберігання
товарів тощо. Відсутність належних
первинних документів може свідчити про
нездійснення самих господарських
операцій. Крім того, дослідженню
підлягає реальність господарських
операцій, що є підставою для виникнення
права на формування розміру витрат;
добросовісність цього платника
податку, яка полягає у відповідності
вчинених господарській операцій меті,
а також реальність усіх даних,
наведених у документах, що надають
право на віднесення сплачених коштів
до складу витрат.

Про використання придбаного масла у
власній господарській діяльності
Товариства свідчать реєстри накладних
на відпущені продукти харчування
дошкільним навчальним закладам (а.с.
50-51).

Також факт зберігання придбаного
масла, його належна якість і постачання
кінцевим споживачам встановлений
постановою слідчого управління УМВС
України в Житомирській області від 24
листопада 2014 року (а.с. 143-148).

Отже, з урахуванням вищевикладеного, у
відповідача були відсутні підстави для
зменшення розміру витрат за
вищезазначеними господарськими
операціями.

При цьому суд зазначає, що юридичним
фактом, який породжує право платника на
формування витрат, є реальність
господарської операції, а тому, при
визначенні права платника податків на
їх формування судом має бути
перевірено чи мали операції між
платником податків та його
контрагентами реальний товарний
характер, можливість здійснення таких
операцій з урахуванням оперативності
проведення операцій та віддаленості
контрагентів один від одного.

Договори, укладені між позивачем та
фізичними особами-підприємцями ОСОБА_3,
ОСОБА_4, спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними,
не містять положень, які б суперечили
вимогам чинного законодавства або
інтересам сторін, а волевиявлення
сторін правочинів є вільне і
відповідає їхній внутрішній волі, що
відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 Цивільного
кодексу України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Відповідачем як суб'єктом владних
повноважень не надано доказів щодо
умислу укладення угод з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства.

Усі господарські операції
підтверджені первинними документами,
відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16 липня 1999
року № 996-ХІV та Податкового кодексу
України, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від 16
липня 1999 року № 996-XIV (у редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин), бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Згідно з частиною 1 статті 9 вказаного
Закону, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Окремий недолік первинного документа
сам по собі не може бути безумовною
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце,
тобто позбавлення цього документа сили
звітного податкового документа, а
відтак платника податків права на
формування витрат.

Крім того, товарно-транспортні
накладні не відносяться до документів
суворої звітності та не є первинними
документами в розумінні Закону України
«Про бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Підстави та порядок формування
платником податків витрат
регламентується положеннями
Податкового кодексу України, яких
платник зобов'язаний дотримуватися і
виключно за умови недотримання них
формування витрат може бути визнано
неправомірним.

Таким чином, суд вважає, що висновки
відповідача щодо фіктивності
господарських операцій є помилковими
та такими, що не підтверджуються
обставинами справи.

Згідно із статтею 61 Конституції
України, норми якої є нормами прямої
дії, юридична відповідальність особи
має індивідуальний характер.

Відповідно до статті 67 Конституції
України, кожен зобов'язаний сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом. Правовий порядок
в Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством (частина 1 статті 19
Конституції України).

Також Податковий кодекс України не
ставить в залежність виникнення у
платника права на формування витрат
від дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання.

У разі наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретним платником,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку.

Податковим кодексом України або ж
іншим нормативно-правовим актом не
встановлено будь-яких обмежень, ніж
наявність належним чином оформлених
первинних документів, не встановлено
обов'язку для позивача здійснювати
контроль за веденням господарської
діяльності та зобов'язань сплати
податку до бюджету його контрагентами.

З врахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що позивачем правомірно
віднесено до складу витрат вартість
придбаного у фізичних осіб-підприємців
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 масла вершкового, тому
збільшення суми грошового зобов'язання
по податку на прибуток по таким
господарським операціям на 184772, 00 грн.
основного платежу і 46193, 00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій є необґрунтованим.

Стосовно збільшення грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість.

В акті перевірки (а.с. 29-30) перевіряючими
вказано, що в порушення пунктів 198.3, 198.6
статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201
Податкового кодексу України
підприємство віднесло до складу
податкового кредиту ПДВ з вартості
придбаних товарів від постачальників,
по яким не було доведено їх подальше
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності, а саме: у контрагентів ФОП
ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_4

ФОП ОСОБА_3 - має стан 4 "порушено
провадження у справі про банкрутство".
Згідно з договором поставки від 18
травня 2012 року № 39 було отримано масло
вершкове на загальну суму 845472 грн.

ФОП ОСОБА_4 - має стан 4 "порушено
провадження у справі про банкрутство",
відповідно до договору поставки від 02
квітня 2012 року № 48/62 було отримано
масло вершкове на загальну суму 95090 грн.

В прибуткових накладних відсутні
розшифровки підписів осіб, які
приймали участь у прийманні масла на
склад, відсутні ТТН, накладні на
внутрішнє переміщення товару
відповідно до податкових накладних,
наведених в додатку.

Враховуючи вищевикладене,
підприємством безпідставно завищено
податковий кредит в суму 188113 грн., в
тому числі: за травень 2012 року - на 7519
грн.; червень 2012 року - 21814 грн.; липень
2012 року - 6851 грн.; серпень 2012 року - 4700
грн.; вересень 2012 року - 3642 грн.; жовтень
2012 року - 5390 грн.; листопад 2012 року - 4321
грн.; грудень 2012 року - 6421 грн.; січень 2013
року - 19110 грн.; лютий 2013 року - 65164 грн.;
березень 2013 року - 15400 грн.; квітень 2013
року - 25851 грн.; травень 2013 року - 1930 грн.

З висновками контролюючого органу суд
не погоджується з таких підстав.

Податковий кодекс України регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства (пункт 1.1
статті 1 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є операції
платників податку, зокрема, з
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України (пункт 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 цього Кодексу
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
вказаного Кодексу, податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, відповідно до пункту 201.4
статті 201 ПК України, податкова
накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Із системного аналізу вказаних вище
норм вбачається, що для отримання права
на податковий кредит із сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
придбаного товару (робіт, послуг),
платник ПДВ повинен мати податкові
накладні, видані на реально отриманий
товар (роботи, послуги).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", господарською
операцією є дія або подія, яка
викликає зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Як вже було встановлено судом, 18 травня
2012 року між позивачем (Покупець) та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3
(Постачальник) укладено договір
поставки № 39 (а.с. 106-107), за умовами якого
Постачальник передає у власність, а
Покупець приймає та оплачує масло
вершкове на умовах, визначених у цьому
договорі.

Також Товариством (Покупець) укладався
договір поставки № 48/62 від 02 квітня 2012
року (а.с. 191) масла вершкового з
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(Постачальник), згідно з яким останній
передає у власність, а Покупець приймає
та оплачує товар на умовах, визначених
у даному договорі.

Виконання умов вказаних договорів
підтверджується видатковими
накладними, ветеринарними свідоцтвами,
посвідченнями про якість, протоколами
випробувань, експертними висновками
(а.с. 108-117, 150-190), податковими накладними
(а.с. 118-135, 198-206).

Всі документи складені належним чином,
відповідно до вимог статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні".

Разом з тим, окремий недолік первинного
документа сам по собі не може бути
безумовною підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце,
тобто позбавлення цього документа сили
звітного податкового документа, а
відтак платника податків права на
формування витрат.

Доказів щодо нікчемності договорів № 39
від 18 травня 2012 року і № 48/62 від 02 квітня
2012 року та рішень суду про визнання їх
такими відповідачем не надано. Не
надано також відповідачем як суб'єктом
владних повноважень і доказів щодо
умислу укладення угод з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, а також припинення
підприємницької діяльності
контрагентів.

Також Податковий кодекс України не
ставить в залежність виникнення у
платника права на формування
податкового кредиту від дотримання
вимог податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання.

Крім того, товарно-транспортні
накладні не відносяться до документів
суворої звітності та не є первинними
документами в розумінні Закону України
«Про бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

З врахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що позивачем правомірно
віднесено до складу податкового
кредиту 188113, 00 грн. ПДВ з вартості
придбаного у фізичних осіб-підприємців
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 масла вершкового, тому
збільшення суми грошового зобов'язання
по податку на додану вартість на 188113, 00
грн. основного платежу і 47028, 00 грн.
штрафних (фінансових) санкцій по таким
господарським операціям є
необґрунтованим.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи все викладене вище, суд
дійшов висновку, що податкові
повідомлення-рішення Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області від
29 вересня 2014 року № і №
прийняті з порушенням норм податкового
законодавства, а тому позовні вимоги
про їх скасування є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 94, 158-163, 167, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати
податкові повідомлення-рішення
Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області від 29 вересня 2014 року № і
№ .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Публічного акціонерного
товариства "Продцентр" 932, 21 грн.
сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії повного тексту
постанови.

Суддя
С.В.
Черноліхов

Повний текст постанови виготовлено: 08
грудня 2014 р.