Справа № 802/3486/14-а
Суддя: Жернаков Михайло Володимирович
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 листопада 2014 р.
Справа № 802/3486/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Жернакова М. В.,

секретаря судового засідання:
Щербацької О. С.,

представника позивача:
ОСОБА_1,

представника відповідача:
Янушкевича А. С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

до: Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про: визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернулася
фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі
- ФОП ОСОБА_3, позивач) з
адміністративним позовом до
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області (далі - Вінницька ОДПІ,
відповідач). В адміністративному
позові ФОП ОСОБА_3 просить скасувати
податкове повідомлення-рішення від
08.07.2014 № 1, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб на
суму 30694,05 грн. та нараховано штрафні
санкції в сумі 15347,09 грн., рішення від
29.05.2014 №18441701 про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску в сумі
2971,82 грн. та вимогу від 29.06.2014 про сплату
боргу (недоїмки) в сумі 73563,84 грн.,
визнати протиправними дії відповідача
щодо формування висновків акта про
завищення податкового кредиту на суму
податку на додану вартість 18549,96 грн. та
завищення податкового зобов'язання на
суму податку на додану вартість 30716,75
грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
висновки контролюючого органу,
зроблені в акті перевірки, не
відповідають дійсності, нормативне
обґрунтування застосовано за
відсутності юридичних фактів, на
підставі помилкового застосування
норм матеріального права до фактичних
правовідносин. За таких обставин
позивач вважає неправомірним
встановлення порушення вимог
податкового законодавства та
застосування фінансових санкцій до
платника податків.

У судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
у повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві,
та просили суд задовольнити
адміністративний позов.

Представники відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечили, зазначивши, що
перевірка проводилась згідно з
вимогами податкового законодавства,
висновки та рішення сформовані на
підставі виявлених порушень.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд установив такі фактичні обставини.

На підставі наказу № 1334 від 12.05.2014 та
направлення на перевірку від 25.06.2014 №
1363/14 головний державний
ревізор-інспектор Вінницької ОДПІ ГУ
Міндоходів у Вінницькій області Собчук
Т. М. провела документальну планову
виїзну перевірку позивача щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та плати податків і зборів
за період з 01.01.2014 по 31.12.2013, дотримання
законодавства щодо обчислення та
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складений
акт від 23.06.2014 № 164/1701.

Відповідно до висновків цього акта під
час перевірки встановлено порушення:

- п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188 Податкового
кодексу України (далі - ПК України), в
результаті чого позивач завищила
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 30716,75 грн.

- п. 187.1 ст. 187, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК
України, в результаті чого позивач
завищила податковий кредит з податку
на додану вартість в сумі 18549,96 грн.

- п. 138.4 ст. 138, п. 177.2 ст. 177, п. 177.4 ст. 177
ПК України, в результаті чого
донараховано податку з доходів
фізичних осіб в сумі 30694,05 грн.

- п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 3 ст. 9 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» і за наслідками
якої донараховано 73563,84 грн. єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Не погодившись з висновками
контролюючого органу, податковим
повідомленням-рішенням та вимогою про
сплату боргу, позивач звернулася до
суду з адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд
виходив з такого.

Згідно з п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України (далі - ПК України)
об'єктом оподаткування фізичних осіб -
підприємців є чистий оподатковуваний
дохід, тобто різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та не грошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно до п.177.4 ст. 177 ПК України до
переліку витрат фізичних осіб -
підприємців, безпосередньо пов'язаних
з отриманням доходів, належать
документально підтверджені витрати, що
включаються до витрат операційної
діяльності згідно з розділом III цього
Кодексу.

Згідно з п.177. 4 ст. 177 ПК України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу. Не належить до витрат
фізичної особи - підприємця вартість
придбаного рухомого і нерухомого
майна, що підлягає державній
реєстрації, у разі якщо таке майно
придбано до державної реєстрації
фізичної особи - суб'єктом
підприємницької діяльності та/або не
використовується в такій діяльності.

Склад витрат та порядок їх визначення
зазначено у статті 138 Податкового
Кодексу.

Отже, за своїм змістом наведені норми
передбачають як підставу для
невключення до витрат лише випадок
повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, що відповідають вимогам
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства Фінансів України
від 25.05.1995 року №88, а тому і
неможливість віднесення до складу
витрат нереальних сум, непідтверджених
будь-якими документами взагалі.

Відповідач в акті перевірки зазначає,
що до складу валових витрат за 2013 рік
позивач включила витрати, що
документально не підтверджені та
витрати, які безпосередньо не пов'язані
з одержанням доходу, по
взаємовідносинах з
контрагентами-постачальниками: ТОВ
"Агро-Легія", ТОВ "Взлет-Ера" (яке змінило
назву на ПП "Ватер-Шпак") (стан 28), що
знаходиться в стані припинення, ПП
"Полтава-Проект-Монтаж", що припинено,
але не знято з обліку (стан 11), ТОВ
"Т.І.Р.А.".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, проведення будь-якої
господарської операції підприємства
фіксується та підтверджується
первинними документами, на підставі
яких ведеться бухгалтерський облік.

Поняття "первинного документу"
визначено Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", зокрема це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Положення ч. 1 ст. 9
вказаного Закону передбачають, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 1 "Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні" затвердженого Наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 № 363, товарно-транспортна
накладна єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Замовник
(вантажовідправник) засвідчує всі
екземпляри товарно-транспортної
накладної підписом і при необхідності
печаткою (штампом). Після прийняття
вантажу згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри, що передбачає п.11.4 та
п.11.5 вказаних правил.

Як установив суд, ОСОБА_3 уклала такі
договори купівлі-продажу на поставку
деревини:

з TOB "Arpo-Легія" договір купівлі-продажу
№103-3 від 01.03.2013, з TOB "Взлет-Ера" договір
купівлі-продажу №11031 від 11.03.2013, з ПП
"Полтава-Проект-Монтаж" договір
купівлі-продажу №103 від 01.03.2013, з TOB
"Т.І.Р.А." договір купівлі-продажу №104
від 03.04.2013 та договір купівлі-продажу
№204 від 09.04.2013.

Кожна операція оформлялася: видатковою
накладною, податковою накладною,
товарно-транспортною накладною, що
містяться в матеріалах справи.

Наявні в матеріалах справи та
досліджені під час судового розгляду
первинні документи за змістом
відповідають вимогам законодавства, що
пред'являються до первинних
документів, доказів недостовірності
даних в цих документах відповідачем не
надані.

Усі здійснені банківські та
господарські операції між ФОП ОСОБА_3 з
однієї сторони та вказаними
контрагентами з іншої, знайшли своє
належне відображення на відповідних
рахунках бухгалтерського обліку.

Судові рішення, що встановили б
фіктивність угод, укладених між цими
підприємствами - відсутні.

Крім того, у період здійснення
господарських операцій контрагенти
позивача не знаходилися на стадії
ліквідації, тому позивач мала законне
право працювати з ними та включати їх у
валові витрати. Докази про скасування
чи припинення державної реєстрації
вище перелічених контрагентів та
анулювання їх свідоцтв про сплату
податку на додану вартість на момент
виконання договорів укладених між цими
юридичними особами та ФОП ОСОБА_3
відповідач не надав.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про наявність
документального підтвердження
виконання операцій між указаними
сторонами договорів наданими суду
первинними документами, внаслідок чого
позивач правомірно віднесла до складу
витрат - витрати на придбання товарів,
до складу валових витрат за 2013 рік суми
нарахованих (сплачених) витрат за
отримані від указаних контрагентів
товари.

Таким чином, у відповідача відсутні
правові підстави для збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб на суму 30694,05 грн.
та нараховано штрафні санкції в сумі
15347,09 грн.

В акті перевірки відповідач також
зазначає, що ФОП ОСОБА_3 завищила
податковий кредит на суму 18549,96 грн. та
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 30716,75 грн.

До указаного висновку відповідач,
зокрема, дійшов, посилаючись на акт
планової документальної перевірки ФОП
ОСОБА_3 № 389/1721/НОМЕР_1 від 21.02.2014. В цьому
акті йдеться про завищення податного
зобов'язання з ПДВ на суму 156153 грн. та
податкового кредиту на суму 26200,04 грн.
Податкове повідомлення-рішення,
прийняте на підставі вказаного акта
перевірки на суму ПДВ 26000,04 грн. з
штрафними санкціями в сумі 6550,01 грн.,
яке було оскаржене до суду. Постановою
від 10.06.2014 Вінницький окружний
адміністративний суд визнав
протиправним і скасував податкове
повідомлення-рішення № від
24.03.2014. Ухвалою від 30.07.2014 Вінницький
апеляційний суд залишив без змін
рішення суду першої інстанції.

Відтак, оскільки висновки акта
перевірки № 389/1721/НОМЕР_1 від 21.02.2014
спростовані судом, посилання
контролюючого органу на цей акт
перевірки є безпідставним.

Відповідно до пп. 14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку, зокрема, з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Аналіз наведеної норми дає підстави
вважати, що для віднесення платником
податку до податкового кредиту суми
податку на додану вартість необхідно,
зокрема, підтвердити відповідними
бухгалтерськими документами факти
отримання товару та його оплати, а
також наявність мети отримання товару,
пов'язаної із подальшим використанням
отриманих товарів в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

З аналізу п.198.6 ст.198 ПК України
випливає, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У
разі якщо платник податку не включив у
відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Пк України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктами 201.1, 201.4, 201.6 статті 201 ПК
України встановлено, що платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 201.8 статті 201 ПК України
передбачено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому ст.183 цього
Кодексу.

Отримані та видані позивачем податкові
накладні не мають недоліків, які згідно
зі ст. 201 ПК України, ч.ч.1 ст.9 Закону
№996-XIV.

Таким чином, враховуючи наведені норми
чинного законодавства України, суд
дійшов висновку, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій позивача з його контрагентами
є належні первинні документи, які
містять всі необхідні реквізити та
відповідають вимогам, встановленим
чинним законодавством для первинних
документів, які фіксують факт
здійснення господарської операції.

З аналізу наведених норм законодавства
та правовідносин позивача з
контрагентами також вбачається, що
позивачем дотримано всіх вимог закону,
пов'язаних з формуванням податкового
кредиту та виникненням податкового
зобов'язання, оскільки єдиною
підставою для цього являється
наявність у платника податку-покупця
належно оформленої податкової
накладної.

Крім того, суд враховує, що наявність
вищевказаних законодавчо визначених
обставин для формування податкового
кредиту є обов'язковою, але, не є
безумовною підставою для визнання
правомірності такого формування за
умови, якщо податковий орган доведе, що
відомості у документах, на підставі
яких вони сформовані, не відповідають
дійсності, в тому числі, коли
господарські операції з придбання
товару (робіт, послуг) не мали реального
характеру.

Відповідач також стверджує, що
фінансово-господарські угоди між
позивачем та ТОВ "Т.І.Р.А." є нікчемними,
посилаючись на акт ДПІ
Амур-Нижньодніпровському районі
м. Дніпропетровська №68/04-6122-22/30730482 від
16.10.2013 "Про неможливість проведення
зустрічної перевірки ТОВ "Т.І.Р.А" з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з травня по грудень 2012 року та з
січня по червень 2013 року.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Такий правочин визнається
судом недійсним.

Відповідно до вимог ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Нікчемні правочини характеризуються
таким ознаками як спрямованість на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина або знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами.

Акт перевірки не містить жодних
посилань на наявність ознак, які
передбачені ч.1 ст.228 ЦК України.
Відповідач не надав доказів на
підтвердження недотримання сторонами
в момент укладення договорів вимог,
встановлених частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, що є
підставою для визнання правочинів
недійсними.

Згідно зі ст. 216 ЦК України до моменту
визнання правочину недійсним або
нікчемним правові наслідки, а саме те,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю - не
настають.

До того ж, суд зазначає що відповідно до
ч.1 ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами перевірок, які б факти в цьому
акті не були відображені. Вказані ж в
акті перевірки висновки є суто
суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю за дотриманням податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Вказані висновки підтверджуються і ст.
20 Податкового кодексу України,
відповідно до якої органам державної
податкової служби України не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

Недійсність правочину між позивачем та
контрагентом не визнана в судовому
порядку, у зв'язку з чим, факти,
викладені в акті перевірки, не можуть
бути належними доказами наявності
порушень позивачем вимог ст.ст.203 215, 216
228 ЦК України відносно того, що
укладений ним правочин з зазначеним
контрагентом не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними, та є підставою для
визнання такого правочину недійсним.
Відповідач також не обґрунтовує
належним чином і доводить у
встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідач лише зазначає, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів, надання
послуг, які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентами -
є тільки припущенням.

Також відповідач не навів доказів, які
свідчили б, що договір, сторонами якого
є позивач та , укладено з метою, що
суперечить інтересам держави, в тому
числі, в частині ухилення від сплати
податків в передбаченому
законодавством обсязі та отримання
незаконної податкової вигоди.

У Рішенні Європейського суду з прав
людини у справі "Булвес" АД проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
наводяться висновки про те, що
позбавлення податковим органом права
платників податків ПДВ на податковий
кредит/бюджетне відшкодування з
причини виявлення зловживань з боку їх
їхніх постачальників є порушенням ст. 1
Протоколу до Європейської конвенції
про захист прав людини та
основоположних свобод. Адже немає
доказів залучення платника ПДВ до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо/повинно було відомо про
таку діяльність його постачальників. В
цьому випадку недотримується принцип
пропорційності, тобто справедливого
балансу між вимогами публічного
інтересу та захистом прав приватних
осіб, у реалізації яких здійснюється
втручання держави.

Таким чином, з урахуванням викладеного
та того, що у справі було встановлено
реальне здійснення господарських
операцій та їх зв'язок з господарською
діяльністю позивача, наявність
належним чином оформлених первинних
документів, податкових накладних,
виданих зареєстрованим платником
податку на додану вартість, суд дійшов
висновку про протиправність
донарахування позивачу суми податку на
додану вартість, застосування штрафних
(фінансових) санкцій спірним
податковим повідомленням-рішенням.

З огляду на викладене висновки
відповідача про завищення податкового
кредиту на суму податку на додану
вартість 18549,96 грн. та завищення
податкового зобов'язання на суму
податку на додану вартість 30716,75 грн. є
безпідставними.

Визначаючись, щодо позовних вимог про
визнання протиправними дій Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області щодо
формування висновків акта про
результати податкового, валютного та
іншого законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 № 1674/1701/НОМЕР_1
від 23.06.2014 про завищення податкового
кредиту на суму податку на додану
вартість 18549,96 грн. та завищення
податкового зобов'язання на суму
податку на додану вартість 30716,75 грн.,
суд виходив з такого.

Згідно з пунктом 1.3 статті 1 Порядку
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 22.12.2010 № 984 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12.01.2011 року за № 9 34/18772,
акт є документом, який оформляється за
результатами проведення невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок
фінансово-господарської діяльності
суб'єктів господарювання.

Ця норма визначає акт як службовий
документ як засіб документування, який
підтверджує факт проведення перевірки
платника податків і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. Вказаний документ
складається на реалізацію повноважень
органу державної податкової служби на
проведення певного виду перевірки і
фіксує хід проведення перевірки, її
зміст та результати.

Проведення перевірки є лише процедурою
встановлення обставин, які необхідні
для контролю за правильністю
нарахування і сплати податків та інших
обов`язкових платежів. Акт перевірки
складається працівниками Вінницької
ОДПІ та відображає суб'єктивну думку
ревізорів стосовно з'ясованих
обставин, безпосередньо акт перевірки,
не реалізований через рішення
керівника податкового органу, не може
породжувати додаткове податкове
навантаження.

Водночас висновки акта перевірки
можуть в подальшому використовуватися
органами державної податкової служби
під час проведення перевірок
контрагентів платника податків як
підстава для тверджень про завищення
останніми розмірів податкового
кредиту з ПДВ та валових витрат,
задекларованих за результатами
здійснення господарських операцій з
платником. Це у свою чергу стає
підставою для прийняття рішень про
донарахування вказаним контрагентам
значних сум податкових зобов'язань з
ПДВ та податку на прибуток і
застосування до них штрафних санкцій,
що знижує ділову репутацію позивача та
порушує його охоронюваний законом
інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп
поняття "охоронюваний законом інтерес"
треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції України і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загально-правовим засадам.

Таким чином, права особи можуть бути
порушені навіть діянням суб'єкта
владних повноважень, які не мають
юридично обов'язкового характеру.
Платник податків має інтерес в
об'єктивному та повному відображенні
фактів в акті перевірки. Закріплення
недостовірних даних може перешкодити
особі в набутті та реалізації певних
прав.

Крім того, невідповідність показників
податкового кредиту та податкових
зобов'язань, що задекларовані
позивачем у деклараціях з ПДВ,
показникам з централізованої бази
даних податкової звітності, має
безпосередній вплив на права та
інтереси позивача, оскільки така
невідповідність може мати для позивача
негативні наслідки, як то: погіршення
його ділової репутації, як належного
платника податків, відмова його
контрагентів від подальших
господарських відносин з позивачем з
метою уникнення негативних податкових
наслідків для себе від таких операцій,
тощо.

З огляду на зазначене суд задовольняє
позовні вимоги в цій частині.

Щодо позовної вимоги про визнання
протиправною та скасування вимогу про
сплату боргу від 23.06.2014, суд виходив з
такого.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку встановлені
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4
Закону №2464-VI платниками єдиного внеску
є фізичні особи-підприємці, в тому
числі ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7
Закону №2464-VI єдиний внесок
нараховується для платників,
зазначених у пункті 4 (крім фізичних
осіб - підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування) та 5 частини 1
статті 4 цього Закону, - на суму доходу
(прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток).

Частиною 11 статті 8 Закону № 2464-VI
визначено, що єдиний внесок для
платників, зазначених у пунктах 4 та 5
частини першої статті 4 цього Закону,
встановлюється у розмірі 34,7 відсотка
визначеної пунктами 2 та 3 частини
першої статті 7 цього Закону бази
нарахування єдиного внеску.

Як установив суд під час розгляду
справи, висновки відповідача про
завищення позивачем витрат, пов'язаних
з отриманим доходом, та заниження суми
оподатковуваного доходу не
підтверджуються матеріалами справи та
спростовуються поданими позивачем
належно оформленими первинними
документами.

З огляду на наведене податковий орган
дійшов протиправного висновку про
заниження позивачем суми єдиного
внеску з сум доходу, на який
нараховується єдиний внесок у розмірі
34,7% за 2013 рік та відповідно
безпідставно донарахував позивачу
73563,84 грн. єдиного внеску. Відтак, суд
вважає за необхідне визнати
протиправним та скасувати вимогу про
сплату боргу на вказану суму від 23.06.2014.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач не довів правомірності
оскаржуваних рішення та дій, відтак
позовні вимоги знайшли своє
підтвердження під час розгляду
адміністративної справи.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та вважає їх такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області № від 09.07.2014.

Визнати протиправною вимогу про сплату
боргу з єдиного соціального внеску від
23.07.2014 на суму 75563,84 грн.

Визнати протиправними дії Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області щодо
формування висновків акта про
результати податкового, валютного та
іншого законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 № 1674/1701/НОМЕР_1
від 23.06.2014 про завищення податкового
кредиту на суму податку на додану
вартість 18549,96 грн. та завищення
податкового зобов'язання на суму
податку на додану вартість 30716,75 грн.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Жернаков Михайло Володимирович