Справа № 826/10520/14
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

04 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є., Романчук О.М.

За участю секретаря судового
засідання: Коломійцевої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Громадянина Грузії ОСОБА_3 на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 22.10.14р. у справі №826/10520/14 за
позовом ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби про визнання
неправомірним та скасування рішення,
визнання дій незаконними та
зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання неправомірним та скасування
рішення від 05.06.14р. № 322-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту; визнання
дій відповідача незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття ДМС
України рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язання визнати позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.10.14р. в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
позивач подав апеляційну скаргу, у якій
просить суд скасувати постанову з
мотивів порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що
судом першої інстанції не враховано, що
позивач належить до сексуальних
меншин, що у його країні піддається
переслідуванням; позивач побоюється за
своє життя зі сторони членів сім'ї та
інших осіб.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, розглянувши
матеріали справи та апеляційну скаргу
позивача, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини та встановлено
судом першої інстанції, 25.06.14р.
Державною міграційною службою України
за результатами розгляду особової
справи № 2013KYIV0190 прийнято рішення № 322-14
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відносно громадянина Грузії
ОСОБА_3 на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особи,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного
Закону, відсутні.

Вказане рішення від 25.06.14р. № 322-14
прийнято на підставі висновку від
18.04.14р. у справі № 2013KYIV0190, яким
встановлено, що стосовно громадянина
Грузії ОСОБА_3 відсутні обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також
відсутність загрози його життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо
нього смертної кари або виконання
вироку про смертну кару чи тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність поводження чи покарання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції погодився з висновком
відповідача щодо відсутності правових
підстав для надання позивачу статусу
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

З протоколу співбесіди від 16.01.14р.
ввбачається, що на територію України
позивач прибув літаком з Грузії рейсом
Кутаїсі-Київ від 27.09.13р. для відвідання
тренінгу, а звернувся до українського
посольства для отримання легального
статусу в Україні та отримання
допомоги УВКБ ООН в переселенні в третю
безпечну країну. Також позивач
зазначив, що не планує продовжувати
жити в Україні, оскільки не вважає
Україну безпечною країною для
проживання для себе і чекає на
переселення в третю безпечну країну.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка з наміром
бути визнаною біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перетнула державний кордон
України в порядку, встановленому
законодавством України, повинна
протягом п'яти робочих днів звернутися
до центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Водночас, як вірно встановлено судом
першої інстанції, позивач прибув в
Україну 27.09.13р. легально, перетнувши
Державний кордон України, проте одразу
за захистом в Україні невідкладно не
звернувся, а звернувся лише після
закінчення можливого безвізового
строку перебування в Україні - через
три місяці.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем проводились співбесіди з
заявником з метою з'ясування всіх
обставин справи, необхідних для
прийняття рішення за поданою заявою,
проводився аналіз матеріалів
офіційних джерел по країні походження
позивача.

При цьому, позивачем не наведено
жодного конкретного факту, або інших
доказів того, що його побоювання в разі
повернення на батьківщину є
обґрунтованими та відповідають
вимогам, визначеним п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту». Матеріали справи
не містять жодних доказів того, що
позивач зазнавав переслідувань саме з
підстав його сексуальної орієнтації;
того, що позивачем вчинялись будь-які
дії щодо зміни свого місцеперебування
в межах країни походження.

Таким чином, в матеріалах справи
відсутні документи, які б свідчили про
наявність підстав для надання позивачу
статусу біженця, а ті, які
характеризують загальне положення в
країні походження позивача, не містять
конкретних відомостей про утиски прав
позивача.

Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
21.06.2012р. у справі № К-16034/10 та від 10.10.2012р.
у справі № К-41452/10.

За змістом п. 62 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення біженця
Управління Верховного комісара ООН
(згідно з Конвенцією 1951 року та
Протоколу 1967 року, які стосується
статусу біженця) мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці. Така особа
може керуватися бажанням змін або
пригод, сімейними чи іншими причинами
особистого характеру. Якщо особа
переїжджає виключно з економічних
міркувань, то вона є економічним
мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, в розрізі вказаних
пояснень та в контексті п. 62 названого
Керівництва колегія суддів
погоджується з висновком відповідача,
що позивача необхідно розглядати як
мігранта - особу, яка добровільно
залишає країну, щоб поселитися в іншому
місці, дії якого мотивуються сімейними
або іншими причинами особистого
характеру, а не як біженця чи особу, яка
потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, відсутні
правові підстав для задоволення вимог
апеляційної скарги в частині визнання
неправомірним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 05.06.14р. № 322-14.

Стосовно позовної вимоги про визнання
дій відповідача незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття ДМС
України рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, яка
обґрунтовується не викладенням
конкретних причин, які призвели до
прийняття оскаржуваного рішення, з
посиланням на ч. 13 ст. 10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
та абз. «а» п. 6.9 розділу VI «Прийняття
рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до змісту ч. 13 ст. 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» у разі якщо
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа цього центрального
органу виконавчої влади протягом семи
робочих днів з дня його отримання
надсилає або видає особі, стосовно якої
прийнято зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

За змістом п. 6.9 розділу VI «Прийняття
рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 07.09.2011 № 649 та зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за
№ 1146/19884, при отриманні рішення ДМС
України про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа органу міграційної
служби, зокрема, протягом семи робочих
днів з дня отримання рішення надсилає
або видає особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, з викладенням
причин відмови.

Як вбачається з рішення від 05.06.14р. №
322-14, причиною відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відносно
громадянина Грузії ОСОБА_3 зазначено
відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13
ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Водночас, колегію суддів не
приймається до уваги посилання
позивача на те, що у оскаржуваному
рішенні не зазначено, яким чином було
встановлено відсутність обґрунтованих
побоювань позивача стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань тощо, оскільки,
по-перше, чинним законодавством не
передбачено обов'язку Державної
міграційної служби України зазначати
яким чином було встановлено ті чи інші
обставини у відповідній справі,
по-друге, з зазначеного рішення видно,
що Державна міграційна служба України
прийняла рішення, зокрема, підтримати
висновок Головного управління
державної міграційної служби України в
м. Києві, тобто названі позивачем
обставини встановлювались не
Державною міграційною службою України,
а Головним управлінням державної
міграційної служби України в м. Києві.

Згідно Рекомендацій Комітету
Міністрів Ради Європи N R(80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на
316-й нараді, під дискреційними
повноваженнями слід розуміти
повноваження, які адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду,
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

При цьому, з огляду на положення ст. 2
КАС України щодо компетенції
адміністративного суду останній не
може підміняти інший орган державної
влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які Конституцією України віднесені до
компетенції цього органу державної
влади.

Отже, адміністративний суд, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, виконуючи завдання
адміністративного судочинства щодо
перевірки відповідності їх прийняття
(вчинення), передбаченим ч. 3 КАС
України, критеріям, не втручається та
не може втручатися у дискрецію (вільний
розсуд) суб'єкта владних повноважень
поза межами перевірки за названими
критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного
судочинства України свідчить про те, що
завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання прав та
вимог законодавства, інакше було б
порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень, оскільки ключовим його
завданням є здійснення правосуддя.

З огляду на викладене, завдання,
покладені на міграційну службу, в т.ч.
щодо надання особі статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, за своєю правовою природою, є
її виключною компетенцією
(дискреційними повноваженнями), тобто
втручання в таку діяльність є формою
втручання в дискреційні повноваження
наведеного органу та виходить за межі
завдань адміністративного
судочинства.

Приймаючи до уваги те, що судом першої
інстанції правильно встановлені
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду доводами апелянта не
спростовані, підстави для задоволення
апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС
України, Київський апеляційний
адміністративний суд

У
Х В А Л И В:

апеляційну скаргу Громадянина Грузії
ОСОБА_3 на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.10.14р. у справі №826/10520/14 - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.10.14р. у справі №826/10520/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
у повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуюча суддя
Шелест С.Б.

Судді :
Пилипенко О.Є.

Романчук О.М.

Повний текст ухвали складений: 04.12.14р.

.

Головуючий суддя
Шелест С.Б.

Судді:
Романчук О.М

Пилипенко О.Є.