Справа № 9101/7351/2011
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2011-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2011 р. справа № 2а-580/10

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого
судді: Сафронової
С.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду в Ульянівському
районі Кіровоградської області на
постанову Ульяновського районного
суду Кіровоградської області від 26
листопада 2010 року

у адміністративній справі № 2а-580/10 за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду в Ульянівському
районі Кіровоградської області про
зобов'язання здійснити перерахунок
щомісячної державної соціальної
допомоги "Дітям війни",-

в с т а н о в и л а :

Постановою Ульяновського районного
суду Кіровоградської області від 26
листопада 2010 року вимоги позивача
задоволено частково , визнано
протиправної бездіяльність
відповідача та зобов’язано його
здійснити перерахунок і виплату
щомісячної грошової надбавки до
пенсії, як особі, що має статус “ дитини
війни»ОСОБА_2 у розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком за періоди із 09 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року , з 22. травня 2008
року 2008 року по 31 грудня 2008 року, а також
з 01.01.2009 року по 01.10.2010 року відповідно
до ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни»з урахуванням норм
ч.1 ст.28 Заокну України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування ” та раніше
проведених виплат. В іншій частині
відмовлено.

З зазначеною постановою суду не
погодився відповідач, який посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та прийняти нову постанову
про відмову у задоволенні вимог
позивача в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована
неправильним застосуванням судом
положень Законів України про Держаний
бюджет на відповідний рік, не
урахуванням компетенції органів
Пенсійного фонду України, не
урегульованості на законодавчому
рівні механізму виплати підвищення до
пенсії дітям війни та відсутності
фінансування даного виду видатків в
тому обсязі, який запрошується
позивачем, оскільки у 2008 році
законодавцем було визначено інший
розмір підвищення до пенсії дітям
війни.

Дослідивши доводи апеляційної скарги
за матеріалами справи та перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
діючи у відповідності до вимог статті
195 КАС України, визнала за можливе вийти
за межі доводів апеляційної скарги у
зв’язку з встановленням під час
апеляційного перегляду справи
порушень, допущених судом першої
інстанції, які призвели до
постановлення помилкового рішення у
справі.

Судом першої інстанції з’ясовано,
матеріалами справи підтверджено і
відповідачем у справі не
заперечується, що позивач по цій справі
має статус «дитини війни»та відповідно
користується правом на отримання пільг
і державної соціальної підтримки,
встановлених Законом України «Про
соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV
від 18.11.2004 р., який набрав чинності з
01.01.2006 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом спору у цій справі є розмір
виплати позивачу, як «дитині війни»,
підвищення до пенсії, встановленого
статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

При цьому, суд першої інстанції вірно
встановивши фактичні обставини справи
та правильно проаналізувавши чинне
законодавство, яким регулюються спірні
правовідносини, з урахуванням рішень
Конституційного Суду України від 09.07.2007
року № 6 і від 22.05.2008 р. № 10 щодо визнання
неконституційним положень Законів
України Про Держаний бюджет України на
2007-2008 рік, які стосуються доплат до
пенсії, відповідно до Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
дійшов обґрунтованого висновку про
пріоритетність застосування до
спірних правовідносинах положень
закону України «Про соціальний захист
дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. у період
з 09 липня по 31 грудня 2007 року та з
починаючи з 22 травня 2008 року.

І колегія суддів з наведеними
висновками суду погоджується, оскільки
основною нормативною базою, якою
регулюється питання соціального
захисту дітей війни, є Конституція
України, Закон України від 18.11.2004 р. №
2195-IV «Про соціальний захист дітей
війни»та інші акти міжнародного та
національного законодавства, якими
передбачено ряд пільг, допомоги та
гарантій особам, на яких поширюється їх
дія, зокрема, визначено розміри виплати
щомісячного підвищення до пенсії.

Посилання апелянта на необхідність
застосування до спірних правовідносин
положень Законів про Державний бюджет
України на відповідний рік та положень
постанови Кабінету Міністрів України
№ 530 від 28.05.2008 року - суперечать
загальному принципу дії закону у часі,
і є безпідставним, оскільки розмір
підвищення пенсії «дітям війни»чітко
визначений статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»,
редакція якої починаючи з 22.05.2008 р. не
змінювалася, а сам закон має вищу
юридичну силу у зрівнянні з
нормативними актами уряду

Виходячи із змісту статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» у якій йдеться саме про
«мінімальний розмір пенсії за віком»,
який встановлюється лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», та відсутність іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, колегія суддів не бере до
уваги, як підставу для скасування
рішення суду –доводи апелянта про
неможливість застосування до спірних
правовідносин положень ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» з
огляду на частину третю цієї статті.
Наявність вказаної норми та
відсутність іншого мінімального
розміру пенсії за віком не можу бути
підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на підвищення пенсії виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»

За наведених обставин, колегія суддів
визнає обґрунтування суду першої
інстанції у вищенаведеній частині
такими, що відповідають нормам
матеріального права.

Разом з тим, колегія суддів вважає за
неможливе залишити рішення суду першої
інстанції в силі в частині задоволення
вимог позивача про захист його прав за
період 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007
року , з 22. травня 2008 року 2008 року по 31
грудня 2008 року, а також з 01.01.2009 року по 31
грудня 2009 року , з 01.01.2010 року 28 квітня 2010
року, оскільки судом безпідставно не
були застосовані до спірних
правовідносин негативні наслідки
пропущення позивачем шестимісячного
строку звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до
адміністративного суду з позовом 29.10.2010
р. (а.с.2) та просив визнати причину
пропуску строку звернення до суду
поважною і відновити пропущений строк
позовної давності для захисту
порушеного права на доплату пенсії.
Разом з тим, позивач не обґрунтував
будь-якими доводами причину пропуску
ним строку звернення до суду та не
надав доказів про її поважність.

Не обґрунтовано суд першої інстанції у
постанові від 26.11.2010 року , що прийнята
по суті спору вирішив задовольнити
вимоги позивача за період з 09 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року , з 22 травня 2008
року 2008 року по 31 грудня 2008 року, а також
з 01.01.2009 року по 01.10.2010 року (а.с.8-9) , при
цьому не навів будь-яких підстав для
поновлення позивачу строку звернення
до суду .

Пункт 2 частини 1 статті 161 КАС України
зобов’язує суд з'ясувати обставини,
які є «іншими», тобто не стосуються
обґрунтування вимог та заперечень
осіб, які беруть участь у справі (пункт
1), але мають значення для справи. До
таких обставин відноситься пропущення
строку звернення до суду, що відповідно
до принципу офіційного з'ясування
обставин у справі суд повинен
визначити і перевірити (пункт 4 частини
першої статті 7, частина четвер та
статті 11, частина п'ята статті 71 КАС
України).

Відповідно до ст. 99 КАСУ,
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Всупереч наведених норм КАС України,
суд першої інстанції не з’ясував
причини пропуску позивачем строку
звернення до суду та безпідставно
задовольнив його вимоги за період поза
межами річного процесуального строку
звернення до суду з адміністративним
позовом.

За наведених обставин та з огляду на те,
що спір по цій справі стосується
публічно-правових відносин, вирішувати
який слід в порядку адміністративного
судочинства, колегія суддів приходить
до висновку, що до спірних
правовідносин необхідно застосовувати
загальний строк звернення до суду, що
визначений ч.2 ст.99 КАС України, який
обмежує час, протягом якого такі
правовідносини можуть вважатися
спірними. Дотримання строку звернення
з адміністративним позовом є однією з
умов для реалізації права позивача на
позов та запобігає постійному
збереженню стану невизначеності у
публічно-правових відносинах.

Дія ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни»щодо розміру
підвищення до пенсії відновлювалася на
підставі рішень Конституційного Суду
України у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007
року та починаючи з 22 травня 2008 року.

Закони, інші нормативно-правові акти,
судові рішення є доступними для
ознайомлення всіма громадянами, і
можливість обізнаності людини про те
чи інше положення законодавства
залежить виключно від бажання такої
людини.

Таким чином, позивач про порушення
свого права, якщо він вважав його
порушеним, повинен був дізнатися ще у
серпні 2007 року та у червні 2008 року при
здійсненні йому територіальним
органом ПФУ першої виплати підвищення
до пенсії, після публікації зазначених
рішень Конституційного Суду України.
Юридична необізнаність позивача не
може бути визнана поважною причиною
пропущення строку звернення до суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів зазначає, що позивачем
пропущено строк звернення до
адміністративного суду за захистом
своїх прав за період 2007 року, і поважних
причин пропуску такого строку не
вбачається, тому його вимоги про
донарахування та виплату підвищення до
пенсії за період з 09 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року , з 22. травня 2008 року 2008
року по 31 грудня 2008 року, а також з 01.01.2009
року по 31.12.2009 року, з 01.01.2010 року по 28
квітня 2010 року - задоволенню не
підлягають. Саме в цій частині
постанова суду першої інстанції
підлягає скасуванню, з прийняттям
іншої постанови в цій частині про
відмову в позові за пропуском строку
звернення до суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, судом першої інстанції не було
вирішено по суті вимоги позивача
стосовно зобов’язання Управління
Пенсійного фонду в Ульянівському
районі Кіровоградської області
здійснити нарахування та виплату
підвищення до пенсії у розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
розрахованого відповідно до ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», з урахуванням вимог ч.1 ст.28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»і законодавчо визначеного
розміру мінімальної пенсії за віком за
період починаючи з 09 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року , з 22. травня 2008 року 2008
року по 31 грудня 2008 року, а також з 01.01.2009
року по 01.10.2010 року.

Вирішуючи наведену вимогу позивача,
колегія суддів виходить з того, що у
даному випадку, предметом судової
діяльності є відносини, що пов’язані з
соціальним захистом осіб зі статусом
«дитина війни», які на момент розгляду
справи ще не завершилися.

Позивач будучи переконаним у
протиправності дій відповідача, що вже
вчиненні ним під час здійснення
повноважень по виплаті підвищення до
пенсії, які відповідач за законом
зобов’язаний вчинити у межах цих же
правовідносин, відповідно з метою
захисту своїх прав від вказаних
неправомірних дій відповідача та не
допущення їх продовження просить
зобов’язати відповідача виплачувати
йому підвищення з часу постановлення
рішення у справі відповідно до вимог
закону.

Як встановлено судом першої та
апеляційної інстанції, відповідач у
цій справі продовжує до теперішнього
часу виплачувати позивачу підвищення
до пенсії у розмірі меншому ніж це
визначено статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», та
наполягає на правомірності своїх дій з
підстав недофінансування вказаних
виплат з державного бюджету і на
прийняття урядом відповідних постанов,
згідно яких і виплачується позивачу
підвищення до пенсії як «дитині війни».

На час розгляду справи позивач не
позбавлений статуту «дитина війни»,
тобто не змінилися обставини з
урахуванням яких позивачу призначене,
нараховується та виплачується
підвищення до пенсії, а на
законодавчому рівні не вносилося змін
до ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни»щодо розміру
підвищення до пенсії.

Отже, наведене свідчить, що на спірні у
цій справі правовідносини, не
розповсюджується правило, за яким
судова постанова не може стосуватися
дій, які ще не розпочалися, оскільки
існують усі юридичні умови для їх
вчинення відповідачем.

Частиною другою статті 19 Конституції
України встановлено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Колегія суддів вважає, що
адміністративний суд при
вищенаведених обставинах, не має
підстав для визначення кінцевої дати
виплати позивачу підвищення до пенсії
у розмірі 30 відсотків мінімальної
пенсії за віком, оскільки відповідач у
цій справі, як суб’єкт владних
повноважень, зобов’язаний діяти на
підставі закону і при внесенні на
законодавчому рівні змін до ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»або при зміні обставин, що
зумовили виплату вказаного підвищення
позивачу, має право та зобов’язаний
перерахувати розмір підвищення до
пенсії, і зобов’язання його судом до
вчинення таких дій є зайвим.

При цьому, колегія суддів бере до уваги,
що у період 2010 року та 2011 року
визначений статтею 6 Законом України
«Про соціальний захист дітей
війни»розмір підвищення до пенсії
дітей війни не змінювався, отже,
нарахування та виплата позивачу
щомісячного підвищення до пенсії,
повинно було здійснюватися
відповідачем згідно до приписів статті
6 Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», тобто у розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
встановленого законом на час виплати.

Згідно статті 52 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»від
27.04.2010 року № 2154-VI на 2010 рік було
затверджено прожитковий мінімум на
одну особу в розрахунку на місяць для
осіб, які втратили працездатність: з 1
січня –695 гривень, з 1 квітня –706
гривень, з 1 липня –709 гривень, з 1 жовтня
2010 року –723 гривні.

Відповідно до статті 21 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік»від 23.12.2010 року № 2857-VI на 2011 рік було
затверджено прожитковий мінімум на
одну особу в розрахунку на місяць для
осіб, які втратили працездатність: з 1
січня –750 гривень.

За вищенаведених обставин, колегія
суддів дійшла висновку про наявність
підстав для задоволення вимог позивача
в частині захисту його прав в межах
визначеного КАСУ шестимісячного
строку звернення до адміністративного
суду за захистом прав, тобто за період
починаючи з 05 квітня 2010 рік.

При цьому, колегія суддів перевіривши
поважність причин пропуску позивачем
строку на звернення до суду за захистом
своїх прав за період з 09 липня 2007 року
по 31 грудня 2007 року , з 22. травня 2008 року
2008 року по 31 грудня 2008 року, а також з
01.01.2009 року по 31 12.2009 року , з 01.01.2010 року
по 28 квітня 2010 року, і визнавши їх
неповажними –вважає за необхідне
залишити адміністративний позов без
розгляду в частині вимог позивача про
захист його прав за період з 09 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року , з 22. травня 2008
року 2008 року по 31 грудня 2008 року, а також
з 01.01.2009 року по 31 12.2009 року , з 01.01.2010 року
по 28 квітня 2010 року

Для зрозумілості судового рішення та
уникнення складностей при його
виконанні, колегія суддів вважає за
необхідне викласти абзац третій
резолютивної частини постанови першої
інстанції в іншій редакції .

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ст.205,
ст.207 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду в Ульянівському
районі Кіровоградської області
–задовольнити частково.

Постанову ульяновського районного
суду Кіровоградської області від 26
листопада 2010 року –скасувати в частині
задоволення вимог ОСОБА_1 про захист
прав за період з 09 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року , з 22. травня 2008 року 2008
року по 31 грудня 2008 року, а також з 01.01.2009
року по 31 12.2009 року , з 01.01.2010 року по 28
квітня 2010 року та відмовити у
задоволені наведеної частини позовних
вимог .

Задовольнити вимоги ОСОБА_1 стосовно
захисту його прав від протиправної
бездіяльності Управління Пенсійного
фонду в Ульянівському районі
Кіровоградської області по
нарахуванню та виплаті підвищення до
пенсії у розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком відповідно
до статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»- за
період починаючи з 29 квітня 2010 року по 01
жовтня 2010 року.

Викласти абзац другий постанови
ульяновського районного суду
Кіровоградської області від 26
листопада 2010 року у наступній редакції:

Зобов’язати Управління Пенсійного
фонду в Ульянівському районі
Кіровоградської області здійснити
нарахування та забезпечити виплату
ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», з
урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»і
законодавчо визначеного на час виплати
розміру мінімальної пенсії за віком, за
період починаючи з 29 квітня 2010 року по 01
жовтня 2010 року, за відрахуванням
отриманих ОСОБА_1 сум підвищення до
пенсії.

Позов ОСОБА_1 щодо захисту її прав за
період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007
року , з 22. травня 2008 року 2008 року по 31
грудня 2008 року, а також з 01.01.2009 року по
31.12.2009 року , з 01.01.2010 року по 28 квітня 2010
року - залишити без розгляду.

В іншій частині постанову
ульяновського районного суду
Кіровоградської області від 26
листопада 2010 року –залишити без змін.

Постанова
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду набирає
законної сили через п’ять днів після
направлення її копії, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності.

Головуючий:
С
.В. Сафронова

Суддя:

В.Ю. Поплавський

Суддя:

Д.В. Чепурнов