Справа № 804/17687/14
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого суддіІльков В.В. при
секретаріМофі І.В., за участю:
представника позивача представника
відповідача представника третьої
особи 2) ОСОБА_3, Кравченко В.В.,
Вологжаніної О.Д., розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Дніпропетровську адміністративну
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_6 до начальника
квартирно-експлуатаційного відділу
м.Дніпропетровська, треті особи на
стороні відповідача, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору 1)
Генеральний штаб Збройних Сил України,
2) Міністерство оборони України про
визнання протиправною бездіяльності,
зобов'язання вчинити певні дії, -
29.10.2014р. ОСОБА_6 (надалі - позивач)
звернувся до адміністративного суду з
позовною заявою до начальника
квартирно-експлуатаційного відділу
м.Дніпропетровська (надалі -
відповідач), треті особи на стороні
відповідача, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору 1)
Генеральний штаб Збройних Сил України,
2) Міністерство оборони України (з
урахуванням процесуального залучення
третіх осіб до участі у справі), в якій
- визнати протиправною бездіяльність
начальника КЕВ МО України
м.Дніпропетровська, яка виразилась у не
розгляді заяви № 2537 від 14.10.2014р. ОСОБА_6
по суті, у порядку, передбаченому
Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду» та вжити
заходів, передбачених цим законом;
- зобов'язати начальника КЕВ МО України
м.Дніпропетровська розглянути заяву
ОСОБА_6 по суті, у порядку,
передбаченому Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» та видати розпорядження щодо
приватизації квартири, яку займає
ОСОБА_6 на підставі ордеру № 241 від
Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 30.10.2014р.
відкрито провадження у справі.
В обґрунтування позову позивач
зазначає, що вважає протиправною
бездіяльність посадової особи
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Дніпропетровська щодо не розгляду
заяви та не прийняття відповідного
рішення про приватизацію квартири.
Також, вважає, що у відповідача є всі
підстави для передачі квартири в
приватну власність та прийняття
рішення щодо приватизації майна, тому
заявляє вимоги щодо зобов'язання
вчинити такі дії.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечила проти позову та
просила суд відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі, в
обґрунтування своєї позиції у
запереченнях проти позову зауважила на
тому, що згідно із рішенням заступника
Міністра оборони України питання
приватизації житла та передачі
житлових будинків до комунальної
власності територіальних громад
будуть вирішуватись після закінчення
АТО та затвердження комплексної
програми розвитку і реформування
Збройних Сил України. Представник
відповідача зазначає, що військове
містечко, де розташовано житло, у якому
мешкає позивач, є закритим. Також
представник відповідача зазначила про
те, що відповідь на заяву позивача
фактично надано 17.10.2014р. за № 3076. Заява
позивача підлягала розгляду у порядку
положень Закону України «Про звернення
громадян».

Представник третьої особи 1) у судове
засідання не прибув, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, про причини неприбуття
у судове засідання суд не повідомив.
Станом на час розгляду справи до суду
від третьої особи 1) клопотання, заяви
та письмові пояснення не надходили.

Представник третьої особи 2) у судовому
засіданні заперечила проти позову та
просила суд відмовити у задоволенні
позовних вимог. У обґрунтування своєї
позиції зазначила, що військове
містечко, де мешкає позивач є закритим,
тому квартира не підлягає
приватизації.

Згідно ч. 4 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неприбуття відповідача -
суб'єкта владних повноважень, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин або без повідомлення ним про
причини неприбуття розгляд справи не
відкладається і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності представника
третьої особи 1).

Дослідивши письмові докази, долучені
до матеріалів справи, заслухавши
доводи та пояснення представників
сторін, проаналізувавши чинне
законодавство, суд дійшов висновку, що
позовна заява підлягає частковому
задоволенню, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що позивач надав до
КЕВ м. Дніпропетровська заяву № 2537 від
14.10.2014р. про передачу в приватну
власність квартири за адресою: АДРЕСА_1,
яку він займає на підставі ордеру № 241
від 25.10.1995 року.

У відповідь на дану заяву листом від
17.10.2014р. за № 3076 відповідач повідомив,
що житловий фонд військових містечок
селищ Гвардійське та Черкаське у
комунальну власність територіальних
громад не передано. Згідно із Законом
України «Про правовий режим майна у
Збройних Силах України», військові
містечка є військовим майном, яке
знаходиться в оперативному управлінні
військових частин і КЕВ
м.Дніпропетровська. Управління
військовим майном згідно із законом
здійснює Міністерство оборони України.
Згідно листа
квартирно-експлуатаційного управління
ЗСУ № 303/22/1/850 від 05.09.2013р. військове
містечко у смт. Черкаське включено до
числа закритих, які не підпадають під
приватизацію житлового фонду. Інших
керівних документів щодо надання
повноважень КЕВ м.Дніпропетровська
розпоряджатись житловим фондом
військових містечок не надходило, тому
начальник КЕВ м.Дніпропетровська не
має повноважень для оформлення
передачі в приватну власність
квартири.

Згідно із ст. 41 Конституції України
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.
Правовий режим власності визначається
виключно законами (п. 7 ч. 1 ст. 92
Конституції України).

Правові основи приватизації житла, що
знаходиться в державній власності,
визначені у Законі України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», який прийнято 19.06.1992 р. за №2482-XXII
(далі - Закон України №2482-XXII).

Закон України №2482-XXII передбачає
порядок набуття права власності на
житло громадянами України, які
користуються державним житловим
фондом на законних підставах, з
обмеженням на приватизацію, визначеним
п. 2 ст. 2 цього Закону.

Згідно Положення про порядок передачі
квартир (будинків), жилих приміщень у
гуртожитках у власність громадян,
затвердженого Наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України 16.12.2009 р. № 396,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404
(надалі - Наказ МЖКГ №396 від 16.12.2009 р.)
приватизація квартир (будинків), жилих
приміщень в гуртожитках, кімнат у
комунальних квартирах здійснюється
уповноваженими на це органами,
створеними місцевою державною
адміністрацією, та органами місцевого
самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача квартир (будинків), жилих
приміщень в гуртожитках які на момент
набрання чинності Законом України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» перебували у
комунальній власності, кімнат у
комунальних квартирах у власність
громадян здійснюється на підставі
рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина. Передача жилих приміщень
в гуртожитках, які на момент набрання
чинності Законом України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» перебували у
державній власності, у власність
громадян здійснюється на підставі
рішень органів місцевого
самоврядування, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина (після передачі/прийняття
гуртожитку у власність відповідної
територіальної громади).

В абзаці другому преамбули Закону
України №2482-XXII зазначено, що метою
приватизації державного житлового
фонду є створення умов для здійснення
права громадян на вільний вибір
способу задоволення потреб у житлі,
залучення громадян до участі в
утриманні і збереженні існуючого житла
та формування ринкових відносин.

До об'єктів приватизації належать
квартири багатоквартирних будинків,
які використовуються громадянами на
умовах найму (ч. 1 ст. 2 Закону України
№2482-XXII).

Статтею 1 Закону України «Про правовий
режим майна у Збройних Силах України»
визначено, що військове майно - це
державне майно, а тому житловий фонд у
військовому містечку підпадає під дію
Закону України №2482-XXII.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
№2482-XXII приватизація державного
житлового фонду (далі - приватизація) -
це відчуження квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках,
призначених для проживання сімей та
одиноких осіб, кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
два і більше наймачів, та належних до
них господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т. ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Стаття 3 Закону України №2482-XXII визначає
спосіб приватизації, згідно до якої
приватизація здійснюється шляхом
безоплатної передачі громадянам
квартир з розрахунку санітарної норми
21 квадратний метр загальної площі на
наймача і кожного члена його сім'ї та
додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Організація проведення приватизації
та оформлення права власності
встановленні статтею 8 Закону України
№2482-XXII.

Частиною 3 ст. 8 зазначеного Закону
встановлено, що передача квартир
(будинків) у власність громадян
здійснюється на підставі рішень
відповідних органів приватизації, що
приймаються не пізніше місяця з дня
одержання заяви громадянина.

Згідно п. 2 ст. 2 Закону України №2482-XXII не
підлягають приватизації:
квартири-музеї; квартири (будинки),
житлові приміщення у гуртожитках,
розташовані на територіях закритих
військових поселень.

Отже, суд звертає увагу, що предметом
даного адміністративного позову є
встановлення обставин, пов'язаних з
приватизацією об'єкта нерухомого
майна, а саме визначення статусу
військового поселення, де ця
нерухомість знаходиться - відкритого
або закритого.

Судом встановлено, що в законодавстві
України відсутнє визначення «закрите
військове містечко», тому суд
керуючись ч.7 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
виходить із конституційних принципів і
загальних засад права.

Відповідно до ч.7.ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого у разі відсутності закону, що
регулює відповідні правовідносини, суд
застосовує закон, що регулює подібні
правовідносини (аналогія закону), а за
відсутності такого закону суд виходить
із конституційних принципів і
загальних засад права (аналогія права).

У підтвердження закритості
військового містечка, відповідач
посилається на Перелік закритих
військових містечок, затвердженого
начальником Генерального штабу
Головнокомандувачем Збройних сил
України в серпні 2013 р., які мають у
своєму складі житловий фонд. До даного
переліку увійшло, зокрема, смт.
Гвардійське. Відповідач також звертає
увагу, що у примітках до цього Переліку
зазначено, що житловий фонд визначених
військових містечок не підлягає
передачі органам місцевого
самоврядування та приватизації.

Також, відповідач посилається на лист
від 11.09.2013 р. №303/4/15/1183 Головного
квартирно-експлуатаційного управління
Збройних Сил України, відповідно до
якого до числа закритих військових
містечок включені наступні військові
містечка: військове містечко №4 смт.
Гвардійське, військове містечко №3 смт.
Черкаське, військове містечко №6 смт.
Орловщина Дніпропетровської області;
військове містечко №1 с. Семиполки,
Київської області. Вищевказаним листом
Головне квартирно-експлуатаційне
управління Збройних Сил України
зазначає, що до Державної служби з
питань інвалідів і ветеранів України
направлено звернення з проханням
спільно з органами місцевої влади
визначитися з колом осіб, які мають
право на відселення з цих закритих
військових містечок. Згідно листа
Начальника Головного
квартирно-експлуатаційного управління
Збройних Сил України № 303/4/17/418 від
28.07.2014 р. з метою захисту інтересів
Міністерства оборони України,
заступником Міністра оборони України
прийнято рішення від 22.07.2014 р. №180/дск,
який передбачає залишити військові
містечка №3 смт. Черкаське та №4 смт.
Гвардійське в Переліку закритих
військових містечок, які мають в своєму
складі житловий фонд. Згідно рішення
заступника Міністра оборони України
питання приватизації житла та передачі
житлових будинків до комунальної
власності територіальних громад
розглянути після закінчення АТО та
затвердження комплексної програми
розвитку і реформування Збройних Сил.

На підтвердження відкритості
військового містечка позивач вказує на
Наказ Міністра оборони України №569 від
15.09.2011 р. про безоплатну передачу
військового майна в комунальну
власність територіальних громад.
Додатком №2 зазначеного наказу
затверджено Перелік військового майна,
що безоплатно передається в комунальну
власність територіальної громади смт.
Гвардійське Новомосковського району
Дніпропетровської області.

Рішеннями сесії Гвардійської селищної
ради №1 від 31.03.2011р., №1-9 від 15.12.2011р., №1-12
від 19.04.2012р. надавалася згода на
прийняття у комунальну власність
територіальної громади об'єктів
житлово-комунального фонду та
соціальної сфери.

Протягом 2011-2012 pp. рішеннями
Гвардійської селищної ради були
прийняті до комунальної власності
низка об'єктів військового майна
згідно з Наказом Міністра оборони
України № 569 про безоплатну передачу
військового майна в комунальну
власність територіальних громад, в
якому містився Перелік майна, що
безоплатно передається у комунальну
власність територіальної громади смт.
Гвардійське.

У зв'язку з викладеним вбачається, що
Перелік закритих військових містечок
суперечить Наказу Міністра оборони
України №569 від 15.09.2011 року.

Згідно Положення про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств, інших органів виконавчої
влади, затвердженого Кабінетом
Міністрів України від 28.12.1992 р. №731
нормативно-правові акти, які зачіпають
права, свободи і законні інтереси
громадян, підлягають державній
реєстрації. Державну реєстрацію
здійснює Міністерство юстиції України.
У разі порушення зазначеної вимоги
вони вважаються такими, що не набрали
чинності і не можуть бути
застосованими.

Відповідно до п.4 вказаного Положення
державній реєстрації підлягають
нормативно-правові акти будь-якого
виду (постанови, накази, інструкції
тощо), якщо в них є одна або більше норм,
що:

а) зачіпають соціально-економічні,
політичні, особисті та інші права,
свободи й законні інтереси громадян,
проголошені й гарантовані
Конституцією та законами України,
Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року і
протоколами до неї, міжнародними
договорами України, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною
Радою України, та acquis communautaire, а також з
урахуванням практики Європейського
суду з прав людини, встановлюють новий
або змінюють, доповнюють чи скасовують
організаційно-правовий механізм їх
реалізації;

б) мають міжвідомчий характер, тобто є
обов'язковими для інших міністерств,
органів виконавчої влади, а також
органів місцевого самоврядування,
підприємств, установ і організацій, що
не входять до сфери управління органу,
який видав нормативно-правовий акт.

Доказів реєстрації Переліку закритих
містечок до суду не надано, про що також
не зазначено на самому документі.

Згідно Положення про Міністерство
оборони України, затвердженого Указом
Президента України № 406/2011 від 06.04.2011р.
міністр у межах повноважень, на основі
та на виконання Конституції та законів
України, актів і доручень Президента
України, актів Кабінету Міністрів
України видає накази, організовує і
контролює їх виконання.

Нормативно-правові акти Міноборони
України підлягають державній
реєстрації в установленому
законодавством порядку.

Накази Міноборони України, які
відповідно до закону є регуляторними
актами, розробляються, розглядаються,
приймаються та оприлюднюються з
урахуванням вимог Закону України «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності».

Накази Міноборони України, прийняті в
межах його повноважень, обов'язкові для
виконання центральними органами
виконавчої влади, їх територіальними
органами та місцевими державними
адміністраціями, органами влади
Автономної Республіки Крим, органами
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами та
організаціями всіх форм власності і
громадянами.

Відповідно до частини четвертої ст. 9
Кодексу адміністративного судочинства
України суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого у разі не
відповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи, що Наказ Міністра оборони
України №569 від 15.09.2011 р. про безоплатну
передачу військового майна в
комунальну власність територіальних
громад має вищу юридичну силу та є
чинним, суд не застосовує Перелік
закритих військових містечок, які
мають у своєму складі житловий фонд від
19.08.2013 р. та лист від 11.09.2013 р. №303/4/15/1183
Головного квартирно-експлуатаційного
управління Збройних Сил України.

Таким чином, суд приймає Наказ Міністра
оборони України №569 від 15.09.2011 р. про
безоплатну передачу військового майна
в комунальну власність територіальних
громад як належний та достатній доказ
відкритості військового містечка.

Також слід врахувати, що згідно
Положення про організацію
квартирно-експлуатаційного
забезпечення Збройних Сил України,
затвердженого Наказом Міністра
оборони України №215 від 21.04.2011 р., та
Наказу Міністра оборони про
затвердження Положення про
організацію
квартирно-експлуатаційного
забезпечення Збройних Сил України №448
від 03.07.2013 р. військове містечко -
майновий комплекс будівель, споруд
іншого нерухомого військового майна
разом з казарменим фондом, житловим
фондом, об'єктами
соціально-культурного призначення,
комунальними спорудами та інженерними
мережами, які використовуються для
його обслуговування, розміщений на
відокремленій земельній ділянці, яка
належить до категорії земель оборони;
територія військового містечка -
частина земельної ділянки що
використовується для розквартирування
військових частин та розміщення
військовослужбовців і працівників ЗС
України.

Позивач вказує, що фактично в селищі є в
наявності: цивільна влада в особі
селищних рад; цивільне населення
(особи, які втратили зв'язок зі ЗС, не
відселювались з містечка протягом
останніх 20 років); цивільна приватна
торгівля (магазини, аптеки, кафе,
відділення банків, база відпочинку);
приватизовані належним чином
приватними підприємцями земельні
ділянки; об'єкти комунальної власності.

Відносно даного питання відповідачем
пояснень не надано.

Крім того, слід зауважити, що посилання
відповідача на лист Начальника
Головного квартирно-експлуатаційного
управління Збройних Сил України №
303/4/17/418 від 28.07.2014 р., в якому вказано, що
питання приватизації житла та передачі
житлових будинків до комунальної
власності територіальних громад слід
розглядати після закінчення АТО та
затвердження комплексної програми
розвитку і реформування Збройних Сил
не може прийматися судом, оскільки
вказаний лист інформаційного
характеру жодним чином не звільняє
відповідача від покладених на нього
обов'язків щодо вжиття певних заходів
щодо приватизації житла позивача та
здійснення ним покладених на нього
службових обов'язків.

Тому, враховуючи викладене вище,
відповідач не мав підстав не
розглядати заяву щодо приватизації
нерухомого майна по суті, а, отже,
позовні вимоги щодо визнання
протиправною бездіяльності
Квартирно-експлуатаційного відділу
м.Дніпропетровська щодо неприйняття
рішення за заявою ОСОБА_6 від 14.10.2014
року № 2537 згідно Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" та зобов'язання
Квартирно-експлуатаційний відділ м.
Дніпропетровська прийняти рішення по
суті заяви ОСОБА_6 від 14.10.2014 року № 2537
згідно Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд звертає увагу, що в суду
не має підстав для задоволення
позовної вимоги про видачу
розпорядження щодо приватизації
квартири, яку займає ОСОБА_6 на підставі
ордеру № 241 від 25.10.1995 року, адже для
передачі (приватизації) існує
процедура, яка передбачає встановлення
меж житла, що підлягає приватизації,
вартості житла для встановлення яких
потрібна певна інформація, яка не була
досліджена судом в контексті заявлених
позовних вимог.

Крім того, задоволення такої вимоги
буде являтись втручанням в роботу та
перешкоджанням у здійсненні
відповідачем своїх повноважень, а такі
дії суду є неприпустимими.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти
тільки на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, передбачений Конституцією
та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до положень ст. 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
У адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 КАС України при
вирішенні справи по суті суд може
задовольнити адміністративний позов
повністю або частково чи відмовити в
його задоволенні повністю або
частково.

Повноваження суду при вирішенні
адміністративної справи встановлено
ст. 162 Кодексу адміністративного
судочинства України , відповідно до
якої у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправною бездіяльність та
зобов'язати вичинити певні дії, а також
суд може прийняти й іншу постанову, яка
б гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

За наведених обставин, для захисту
прав, свобод та законних інтересів з
метою відновлення порушеного права
позивача, суд визнає протиправною
бездіяльність
Квартирно-експлуатаційного відділу
м.Дніпропетровська щодо неприйняття
рішення за заявою ОСОБА_6 від 14.10.2014
року № 2537 згідно Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" та зобов'язує
Квартирно-експлуатаційний відділ м.
Дніпропетровська прийняти рішення по
суті заяви ОСОБА_6 від 14.10.2014 року № 2537
згідно Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду".

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Таким чином, відшкодуванню із
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_6 підлягають всі здійснені нею і
документально підтверджені судові
витрати відповідно до частини
задоволених позовних вимог у сумі 36,54
гривні.

Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_6 до
начальника квартирно-експлуатаційного
відділу м.Дніпропетровська, треті
особи на стороні відповідача, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору: 1) Генеральний штаб Збройних Сил
України, 2) Міністерство оборони
України про визнання протиправною
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Квартирно-експлуатаційного відділу
м.Дніпропетровська щодо неприйняття
рішення за заявою ОСОБА_6 від 14.10.2014
року № 2537 згідно Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду".

Зобов'язати Квартирно-експлуатаційний
відділ м. Дніпропетровська прийняти
рішення по суті заяви ОСОБА_6 від 14.10.2014
року № 2537 згідно Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду".

У задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_6 судовий збір у
розмірі 36,54 гривень.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
21 листопада 2014 року

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили на 21.11.2014р. Суддя
З оригіналом згідно Помічник судді
В.В Ільков
В.В.Ільков О.А.Чернецька