Справа № 806/3854/14
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
Житомир справа № 806/3854/14

категорія 8.1

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Липи В.А.,

за участі секретаря Костарчука О.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Новоград-Волинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до адміністративного суду з
позовом, у якому, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просить
визнати протиправним включення та
зобов'язати Новоград-Волинську
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області виключити з
автоматизованої системи "Результати
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України"
інформацію про результати перевірки
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
оформленої актом від 10.06.2013 № 195/17-
"Про результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах із
ТОВ "Строитель-Плюс" за серпень-грудень
2010 року, ПП "Укравтоматизація" за
березень 2012 року, ТОВ НВКФ "Іріда" за
квітень 2012 року та дослідження фактів
невідповідності придбаних та
реалізованих товарів у січні 2013 року".

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач зазначив, що податковим
органом проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
суб'єкта підприємницької діяльності
фізичної особи ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах із
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Строитель-Плюс" за
серпень-грудень 2010 року, Приватним
підприємством "Укравтоматизація" за
березень 2012 року, Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробнича комерційна фірма
"Іріда" за квітень 2012 року та
дослідження фактів невідповідності
придбаних та реалізованих товарів у
січні 2013 року. За результатами
перевірки відповідачем було складено
акт перевірки № 195/17- від 10.06.2013.
Позивач зазначав, що дії відповідача,
пов'язані з проведенням документальної
позапланової невиїзної перевірки, з
включенням до автоматизованої системи
"Результати співставлення податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України" інформації про результати
перевірки, є неправомірними.

Як вбачається з матеріалів справи,
зазначені позовні вимоги були
предметом розгляду судів першої,
апеляційної та касаційної інстанцій по
адміністративній справі № 806/5073/13-а за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1. Так, постановою Житомирського
окружного адміністративного суду від
29.08.2013, залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2013,
позовні вимоги задоволені частково.
Визнано протиправним включення та
зобов'язано Новоград Волинську ОДПІ
виключити з автоматизованої системи
"Результати співставлення податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України" інформацію про результати
перевірки фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, оформленої актом від 10.06.2013 №
195/17 НОМЕР_1 "Про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинах із ТОВ
"Строитель-Плюс" за серпень грудень 2010
року, ПП "Укравтоматизація" за березень
2012 року, ТОВ "НВКФ "Іріда" за квітень 2012
року та дослідження фактів
невідповідності придбаних та
реалізованих товарів у січні 2013 року". В
задоволенні решти вимог відмовлено.

Однак, Ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
04.08.2014, постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від
29.08.2013 та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 22.10.2013 скасовано, а справу
направлено на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Слід зазначити, що судом касаційної
інстанції зазначено, що судами першої і
апеляційної інстанції не
досліджувалося питання про внесення
інформації до автоматизованої системи
"Результати співставлення податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України" про результати перевірки
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
оформленої актом від 10.06.2013 № 195/17
НОМЕР_1, та доказів, які б це
підтверджували.

На підставі викладеного суд вважає за
необхідне дослідити вищезазначені
факти.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, просив
відмовити в задоволенні позовних вимог
з мотивів їх безпідставності.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи та вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 червня 2013 року
посадовими особами Баранівської ДПІ на
підставі наказу від 21.05.2013 № 118 та
повідомлення від 22.05.2013 № 909 проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинах із Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Строитель-Плюс" за серпень-грудень 2010
року, Приватним підприємством
"Укравтоматизація" за березень 2012 року,
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
комерційна фірма "Іріда" за квітень 2012
року та дослідження фактів
невідповідності придбаних та
реалізованих товарів у січні 2013 року.

За результатами перевірки
відповідачем було складено акт
перевірки від 10.06.2013 № 195/17-.

У акті перевірки від 10.06.2013 № 195/17-
контролюючим органом встановлені
порушення абзаців "а", "б" пункту 185.1
статті 185, пунктів 186.1, 186.2 статті 186,
пункту 188.1 статті 188, пункту 187.1 статті 187
Податкового кодексу України, у
результаті чого завищено суму
податкових зобов'язань всього у сумі
584254,00 грн, в тому числі: за березень 2012
року в сумі 53330,00 грн, за квітень 2012 року
в сумі 83790,00 грн, з серпня 2010 року по
грудень 2010 року в сумі 447134,00 грн; крім
того порушено абзац "а" пунктів 198.1, 198.2
та 198.6 статті 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого завищено
суму податкового кредиту всього в сумі
554001,00 грн, в тому числі: за березень 2012
року в сумі 50217,00 грн, за квітень 2012 року
в сумі 82309,00 грн, з серпня 2010 року по
грудень 2010 року в сумі 421475,00 грн.

Не погодившись із викладеними в акті
перевірки висновками податкового
органу, позивач 18 червня 2013 року
направив до податкового органу
заперечення за вихідним № 01/06/2013.

Згідно акту перевірки, підставою для
висновку про завищення позивачем суми
податкових зобов'язань у сумі 584254,00 грн
та про завищення суми податкового
кредиту у сумі 554001,00 грн було визнання
операцій позивача з контрагентами ТОВ
"Строитель-Плюс", ПП "Укравтоматизація"
та ТОВ "НВКФ "Іріда" по укладеними між
ними договорами нікчемними
правочинами. Нікчемність вказаних
правочинів обумовлювалась тим, що
контрагенти позивача мають ознаки
сумнівності та не перебувають за
зареєстрованим місцезнаходженням, що
встановлено актами Ленінської МДПІ у м.
Луганську від 3.01.2013 № 3/15-300/37287248
стосовно ПП "Укравтоматизація",
Ленінської МДПІ у м. Луганську від
20.07.2012 № 329/22 706/37057419 стосовно ТОВ "НВКФ
"Іріда", та актом спеціалізованої
Державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Сімферополі АР Крим від 11.04.2012 року
№ 37/22/31263808 стосовно ТОВ
"Строитель-Плюс", та операції між даними
контрагентами не спричиняють
реального настання правових наслідків.
Крім того, під час перевірки позивачем
не надано документів з транспортування
придбаного товару, замовлень та актів
приймання-передачі ТМЦ.

Суд не погоджується з такими
висновками податкового органу з огляду
на слідуюче.

Встановлено, що 04.01.2012 між ПП
"Укравтоматизація" (Постачальник) та
ФОП ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір
поставки № УК-9.

На підтвердження фактичного виконання
умов вказаного договору у березні 2012
року ПП "Укравтоматизація" було
здійснено ряд поставок автозапчастин,
що підтверджується видатковими
накладними (Том № 1 а.с. 167-178),
податковими накладними (Том № 1 а.с.
146-157), які відповідають вимогам частини
2 статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV,
пункту 201.1 статті 201 Податкового
кодексу України та наказу Державної
податкової адміністрації України від
21.12.2010 № 969 "Про затвердження форми
Податкової накладної та Порядку її
заповнення", в ході проведення
перевірки та у судовому засіданні
даний факт відповідач не спростував, а
також рахунками-фактурами (Том № 1 а.с.
158-166) та платіжними дорученнями, які
надавалися позивачем під час перевірки
та описані у акті (Том № 5 а.с.1-4).

Також позивачем були надані документи
щодо подальшої реалізації
автозапчастин, придбаних у ПП
"Укравтоматизація", що підтверджується
податковими накладними (Том № 2 а.с.
206-250, Том № 3 а.с.1-86) та відображено на
сторінках акту.

На час здійснення господарських
операцій контрагент позивача ПП
"Укравтоматизація" було зареєстроване
як платник податку на додану вартість
та перебувало в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців. Також суд зазначає,
що невиконання контрагентом позивача
своїх обов'язків перед бюджетом не може
бути підставою для неможливості
формування валових витрат та
податкового кредиту на підставі
господарських операцій інших суб'єктів
господарювання, оскільки відповідно до
статті 61 Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, а тому до
відповідальності може бути
притягнутий лише порушник, яким у
даному випадку позивач не є.

Щодо посилання податкового органу на
акт Ленінської МДПІ у місті Луганську
від 03.01.2013 № 3/15-300/37287248 про неможливість
проведення зустрічної звірки ПП
"Укравтоматизація" з питань
взаємовідносин з контрагентами за
березень 2012 року (Том № 1, а.с. 27), то вони
є безпідставними, оскільки
відповідачем не доведено, що цим актом
досліджувались питання взаємовідносин
ПП "Укравтоматизація" з позивачем,
копію акта до суду не надано. Також суд
зазначає, що жодним законом України не
передбачено право і повноваження
податкових органів посилатися на акти
перевірок контрагентів платника
податку.

Встановлено, що 12.03.2012 між ТОВ "НВКФ
"Іріда" (Постачальник) та ФОП ОСОБА_1
(Покупець) укладено договір поставки №
53.

На підтвердження фактичного виконання
умов вказаного договору у квітні 2012
року ТОВ "НВКФ "Іріда" було здійснено
ряд поставок автозапчастин, що
підтверджується видатковими
накладними (Том № 1 а.с.202-214),
податковими накладними (Том № 1
а.с.176-188), які відповідають вимогам
частини 2 статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV,
пункту 201.1 статті 201 Податкового
кодексу України та наказу Державної
податкової адміністрації України від
21.12.2010 № 969 "Про затвердження форми
Податкової накладної та Порядку її
заповнення", в ході проведення
перевірки та у судовому засіданні
даний факт відповідач не спростував, а
також рахунками-фактурами (Том № 1
а.с.189-201) та платіжними дорученнями (Том
№ 5 а.с.5-9), які надавалися позивачем під
час перевірки та описані в акті.

Також позивачем були надані документи
щодо подальшої реалізації
автозапчастин, придбаних у ТОВ "НВКФ
"Іріда", що підтверджується податковими
накладними (Том № 3 а.с.124-229) та
відображено на сторінках акту.

На час здійснення господарських
операцій контрагент позивача ТОВ "НВКФ
"Іріда" було зареєстроване як платник
податку на додану вартість та
перебувало в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців. Також суд зазначає,
що невиконання контрагентом позивача
своїх обов'язків перед бюджетом не може
бути підставою для неможливості
формування валових витрат та
податкового кредиту на підставі
господарських операцій інших суб'єктів
господарювання, оскільки відповідно до
статті 61 Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, а тому до
відповідальності може бути
притягнутий лише порушник, яким у
даному випадку позивач не є.

Щодо посилання податкового органу на
акт Ленінської МДПІ у місті Луганську
від 20.07.2012 № 329/22-706/37057419 про результати
невиїзної документальної перевірки
ТОВ "НВКФ "Іріда" з питань правомірності
нарахування та повноти обчислення
податку на додану вартість по
взаємовідносинам з Приватним
підприємством "Укртехносплав" за
період з 1 квітня 2012 року до 30 квітня 2012
року (Том №1, а.с. 37), то воно є
безпідставним, оскільки в зазначеному
акті не досліджувались питання
взаємовідносин ТОВ "НВКФ "Іріда" з
позивачем. Також суд зазначає, що
жодним законом України не передбачено
право і повноваження податкових
органів посилатися на акти перевірок
контрагентів платника податку.

Встановлено, що взаємовідносини з ТОВ
"Строитель-Плюс" (Постачальник) та ФОП
ОСОБА_1 (Покупець) відбувались згідно
усної домовленості.

На підтвердження фактичного виконання
такої домовленості у період з серпня по
грудень 2010 року ТОВ "Строитель-Плюс"
було здійснено ряд поставок
автозапчастин, що підтверджується
видатковими накладними (Том № 1
а.с.241-253), податковими накладними (Том №
1 а.с.215-227), які відповідають вимогам
частини 2 статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV,
пункту 201.1 статті 201 Податкового
кодексу України та наказу Державної
податкової адміністрації України від
21.12.2010 № 969 "Про затвердження форми
Податкової накладної та Порядку її
заповнення", в ході проведення
перевірки та у судовому засіданні
даний факт відповідач не спростував, а
також рахунками-фактурами (Том № 1
а.с.228-240) та платіжним дорученням і
касовими чеками, які надавалися
позивачем під час перевірки та описані
у акті (Том № 1 а.с.57-60).

Також позивачем були надані документи
щодо подальшої реалізації
автозапчастин, придбаних у ТОВ
"Строитель-Плюс", що підтверджується
податковими накладними (Том № 5 а.с.10-250,
Том № 6 а.с.1-250, Том № 7 а.с.1-79) та
відображено на сторінках акту.

На час здійснення господарських
операцій контрагент позивача ТОВ
"Строитель Плюс" було зареєстроване як
платник податку на додану вартість та
перебувало в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців. Також суд зазначає,
що невиконання контрагентом позивача
своїх обов'язків перед бюджетом не може
бути підставою для неможливості
формування валових витрат та
податкового кредиту на підставі
господарських операцій інших суб'єктів
господарювання, оскільки відповідно до
статті 61 Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, а тому до
відповідальності може бути
притягнутий лише порушник, яким у
даному випадку позивач не є.

Щодо посилання податкового органу на
акт Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Сімферополі АР Крим від 11.04.2012 №
37/22/31263808 про неможливість проведення
зустрічної звірки з питань
правомірності проведених
господарських відносин з
контрагентами-покупцями та
постачальниками з метою встановлення
факту реальності проведених
розрахунків при здійсненні
фінансово-господарської діяльності за
період з 1 січня 2009 року до 31 березня 2012
року та акт від 31.10.2012 № 84/40-20/31263808 про
неможливість проведення
документальної невиїзної перевірки з
питань правомірності формування
податкового кредиту за період з 1 січня
2009 року до 31 березня 2012 року, то воно є
безпідставним, оскільки в зазначених
актах не досліджувались питання
взаємовідносин ТОВ "Строитель-Плюс" з
позивачем (Том № 1, а.с. 54-55). Також суд
зазначає, що жодним законом України не
передбачено право і повноваження
податкових органів посилатися на акти
перевірок контрагентів платника
податку.

Відомостей про результати розгляду
кримінальної справи відносно
директора ТОВ "Строитель-Плюс" за
ознаками фіктивного підприємництва
(Том № 1, а.с. 56) відповідач до суду не
надав.

Щодо зазначеного в акті перевірки, що
позивач не надав до перевірки
документів по операціям з
транспортування придбаного у
постачальників - ТОВ "Строитель-Плюс",
ПП "Укравтоматизація" та ТОВ "НВКФ
"Іріда" - товару (робіт, послуг), то суд
зазначає наступне.

Згідно зі висновком Міністерства
юстиції України від 15.05.2006 № 10/68 про
скасування рішення про державну
реєстрацію нормативно-правового акта з
Державного реєстру
нормативно-правових актів виключено
наказ Міністерства статистики і
Міністерства транспорту № 228/253 "Про
затвердження Інструкції про порядок
виготовлення, зберігання, застосування
єдиної первинної транспортної
документації для перевезення вантажів
автомобільним транспортом та обліку
транспортної роботи", яким визначалась
типова форма товарно-транспортної
накладної та порядок її заповнення, 3
листопада 2006 року вказану інструкцію
було скасовано Наказом Державного
комітету статистики № 507/1059.

Також, слід зазначити, що дію пункту 11.2
"Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні",
затверджених Наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.1997 № 363,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568 у
відповідності до якого:
"Товарно-транспортні накладні і
дорожні листи вантажного автомобіля
належать до документів суворої
звітності, які виготовляються
друкарським способом з обліковою
серією та номером. Форма і порядок
заповнення цих документів замовником і
перевізником визначаються
відповідними нормативними актами" -
виключено на підставі Наказу
Міністерства транспорту та зв'язку № 493
від 22.05.2006.

У листах Вищого адміністративного суду
України від 02.06.2011 №742/11/13-11 та від 01.11.2011
№ 1936/11/13-11 проаналізовано відповідні
законодавчі акти щодо формування
показників податкової звітності на
підставі даних, не підтверджених
документами, та наголошено на тому, що
для підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції. При цьому, сама собою
наявність або відсутність окремих
документів, а так само помилки у їх
оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Представник позивача у судовому
засіданні пояснив, що ФОП ОСОБА_1
отримував у ТОВ "Строитель-Плюс", ПП
"Укравтоматизація" та ТОВ "НВКФ "Іріда"
товари особисто і здійснював їх
перевезення власним транспортом, тому
оформлення товарно-транспортних
накладних у такому випадку не
вимагається. Для підтвердження даних
обставин представник позивача надав
копію свідоцтва ОСОБА_1 про реєстрацію
транспортного засобу - "Mitsubishi Outlander 2.4", а
також копію посвідчення водія ОСОБА_1

Також у акті перевірки зазначено, що
ФОП ОСОБА_1 не надано на перевірку
документів, передбачених договором
поставки продукції: замовлень та актів
приймання передачі
товарно-матеріальних цінностей.

Представник позивача у судовому
засіданні пояснив, що дані обставини
спростовуються умовами договорів
поставки, згідно з якими поставка
здійснюється на підставі отриманого
Постачальником замовлення. Замовлення
виконується у письмовій або усній
формі. Допускається оформлення
замовлення шляхом факсимільного
зв'язку та електронною поштою.
Оформлення актів приймання-передачі
товарно-матеріальних цінностей не
передбачено умовами договору.

Щодо посилань відповідача на пояснення
ФОП ОСОБА_1, відібрані відділом
податкової міліції, згідно яких
позивач не орендує складські
приміщення, то суд зазначає наступне.

У судовому засіданні представник
позивача пояснив, що позивач проживає у
приватному будинку, біля якого
знаходиться допоміжне приміщення, тому
не має необхідності орендувати
будь-які інші складські приміщення. На
підтвердження даної обставини надав
виписку із будинкової книги, яка
міститься у матеріалах справи (Том № 10
а.с.63-66).

Щодо твердження відповідача з
посиланням на статті 203, 215 Цивільного
кодексу України стосовно
недійсності/нікчемності договорів, то
суд вважає такі твердження
безпідставним, виходячи з наступного.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено перелік вимог, які свідчать
про дійсність правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі частиною 2 статті 215
Цивільного кодексу України, недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину судом не вимагається.

Відповідно до частини 1 статті 228
Цивільного кодексу України, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Частиною 2 статті 228 Цивільного кодексу
України встановлено, що правочин, який
порушує публічний порядок, є нікчемним.

Частиною 3 ст. 228 ЦК України визначено,
що у разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Зі змісту статті 228 ЦК України слідує,
що законодавець з 01 січня 2011 року
виключив правочини, які були укладені з
метою, суперечною інтересам держави та
суспільства, з кола нікчемних
правочинів, і відніс такі правочини до
оспорюваних.

Таким чином, з 01.01.2011 повноваження на
встановлення законності правочину
належать до виключної прерогативи
суду.

Реальне настання правових наслідків за
визначеними відповідачем нікчемними
договорами підтверджено тим, що за
договорами поставки контрагенти ФОП
ОСОБА_1 виконали повністю взяті на себе
зобов'язання по поставці товарів.

Пункт 185.1 статті 185 Податкового кодексу
України визначає, що об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю;
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; ввезення товарів на митну
територію України; вивезення товарів
за межі митної території України;
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом. З метою оподаткування цим
податком до операцій з ввезення
товарів на митну територію України та
вивезення товарів за межі митної
території України прирівнюється
поміщення товарів у будь-який митний
режим, визначений Митним кодексом
України.

Згідно зі підпунктом "а" пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Абзацами 1-3 пункту 198.2 статті 198
Податкового кодексу України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до підпунктів "а", "б" пункту
187.1 статті 187 ПК України, датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: - придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно зі абзацом 1 пункту 198.6 статті 198
ПК України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України, платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, складену за
вибором покупця (отримувача) в один з
таких способів: а) у паперовому вигляді;
б) в електронній формі з дотриманням
умови щодо реєстрації у порядку,
визначеному законодавством,
електронного підпису уповноваженої
платником особи та умови реєстрації
податкової накладної у Єдиному реєстрі
податкових накладних. У такому разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді не є обов'язковим. У
податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно зі абзацом 1 пункту 201.7 статті 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна виписується на кожне повне
або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс).

Податковим кодексом України або ж
іншим нормативно-правовим актом не
встановлено будь-яких обмежень, ніж
наявність належним чином оформленої
податкової накладної, щодо включення
до податкового кредиту суми сплаченого
податку, не встановлено обов'язку для
позивача здійснювати контроль за
веденням господарської діяльності та
зобов'язань сплати податку до бюджету
контрагентами.

Судом встановлено та не спростовано
відповідачем, що позивач на підставі
належним чином оформлених податкових
накладних та інших первинних
документів формував податковий кредит.

У той же час висновки перевіряючих,
викладені в акті перевірки, на підставі
якого внесені дані до автоматизованої
системи "Результати співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів на
рівні ДПА України", ґрунтуються лише на
припущеннях перевіряючих та не
підтверджені доказами.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про правомірність включення
позивачем до складу податкових
зобов'язань та податкового кредиту
суми податку на додану вартість по
отриманим податковим накладним від ТОВ
"Строитель-Плюс", ПП "Укравтоматизація"
та ТОВ "НВКФ "Іріда".

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано доказів щодо
умислу позивача на укладення угод з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства.

Усі господарські операції
підтверджені первинними документами
ФОП ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999 № 996-ХІV та Податкового кодексу
України, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку, що податковим органом
безпідставно внесено до
автоматизованої системи "Результати
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України"
інформацію про результати перевірки
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
оформленої актом від 10.06.2013 № 195/17-
"Про результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ
НОМЕР_1) з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинам із ТОВ
"Строитель-Плюс" за серпень-грудень 2010
року, ПП "Укравтоматизація" за березень
2012 року та ТОВ "НВКФ "Іріда" за квітень
2012 року та дослідження фактів
невідповідності придбаних та
реалізованих товарів у січні 2013 року".

Також судом встановлено, що
відповідачем не приймалося жодне
податкове повідомлення-рішення за
результатами перевірки, а тому єдиним
для позивача способом захисту свого
права є зобов'язання відповідача
виключити безпідставну інформацію з
автоматизованої системи "Результати
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України",
оскільки вона принижує ділову
репутацію позивача, що може вплинути на
господарські відносини позивача з
іншими суб'єктами господарювання, а
тому вимога позивача про зобов'язання
Новоград-Волинської ОДПІ вилучити із
автоматизованої системи дану
інформацію є обґрунтованою та підлягає
задоволенню.

Щодо підтвердження факту внесення
інформації до автоматизованої системи
"Результати співставлення податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України" про результати перевірки
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
оформленої актом від 10.06.2013 № 195/17
НОМЕР_1, та доказів, які б це
підтверджували, а також щодо того, яка
розбіжність сум податкового кредиту та
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість, які визначені
позивачем у податковій звітності,
виникла в базі даних зазначеної
автоматизованої системи, судом було
досліджено письмові пояснення
Новоград Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області, надані на вимогу
суду, якими підтверджується внесення
відповідачем інформації до
автоматизованої системи "Результати
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України" про
результати перевірки фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, оформленої
актом від 10.06.2013 №195/17 НОМЕР_1. Так,
зокрема, в поясненнях зазначено, що
станом на час їх надання акт перевірки
від 10.06.2013 №195/17 НОМЕР_1 введений в
системі автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів, у зв'язку з чим було
усунуто розбіжності податкового
кредиту ФОП ОСОБА_1 з податковими
зобов'язаннями в загальній сумі 554001,00
грн.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Основним завданням адміністративного
судочинства відповідно до частини 1
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого тата своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Рішенням Конституційного Суду України
від 01.12.2004 у справі №1-10/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес)
розтлумачено поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій ст. 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", а саме зазначено, що цей термін
слід розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загально правовим засадам.

Порушення законного інтересу позивача
полягає у встановленні конкретних
фактів порушень податкового
законодавства через формування своєї
бухгалтерської та податкової
звітності з урахуванням висновків про
нікчемність його правочинів, а також у
формуванні висновків вказаного Акту
перевірки, який є службовим документом
і є носієм доказової інформації, та
може бути використаний для аналогічних
коригувань податкової звітності його
постійних контрагентів, і внесенні на
підставі цього інформації до
автоматизованої системи "Результати
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України" про
результати перевірки позивача, що
потягне негативні наслідки для
позивача у вигляді відмови з боку цих
контрагентів від подальшої співпраці.

Також у судовій практиці Європейського
Суду з прав людини з метою дотримання
принципу верховенства права
спостерігається чітка вимога
обов'язкового застосування принципу
правової (юридичної) певності як одного
з основних елементів верховенства
права при вирішенні судових спорів.

Так, у рішенні Європейського Суду з
прав людини по справі Науменко проти
України від 09.11.2004 зазначено, що принцип
правової певності є одним з основних
елементів верховенства права і
відповідно його порушення є
неприпустимим.

Вказаний принцип широко
використовується, зокрема, при
розгляді Європейським Судом з прав
людини справ проти України.

Так, наприклад, у справах Трегубенко
проти України, Іванова проти України,
Салов проти України Європейський Суд з
прав людини зазначив, що державою було
порушено принцип правової певності.
Відповідно, рішення по вказаних справ
були винесені на користь заявників.

Згідно зі частиною 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог, відтак позов слід задовольнити.

Керуючись Податковим кодексом України,
статтями 69, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправним включення та
зобов'язати Новоград-Волинську
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області виключити з
автоматизованої системи "Результати
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України"
інформацію про результати перевірки
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
оформленої актом від 10.06.2013 № 195/17-
"Про результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах із
ТОВ "Строитель-Плюс" за серпень-грудень
2010 року, ПП "Укравтоматизація" за
березень 2012 року, ТОВ НВКФ "Іріда" за
квітень 2012 року та дослідження фактів
невідповідності придбаних та
реалізованих товарів у січні 2013 року".

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.А.
Липа

Повний текст постанови виготовлено: 25
листопада 2014 р.