Справа № 819/1993/13-а
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року

Справа № 876/12403/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі :

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гуляка В.В., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 12
вересня 2013 року у справі за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в Збаразькому
районі Тернопільської області про
скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

13 серпня 2013 року фізична
особа-підприємець (ФОП) ОСОБА_1
звернувся до суду з адміністративним
позовом до управління Пенсійного фонду
України в Збаразькому районі (далі -
УПФУ в Збаразькому районі), Головного
управління Пенсійного фонду України в
Тернопільській області (далі - ГУПФУ в
Тернопільській області), Пенсійного
фонду України (далі - ПФУ), в якому
просив визнати незаконною та
скасувати вимогу управління
Пенсійного фонду України в Збаразькому
районі про сплату недоїмки за № Ф 0036
від 08.05.2013 року.

Також позивач просив визнати
незаконними та скасувати рішення УПФУ
в Збаразькому районі від 29.05.2013 року №
39/В-11 (у формі листа), від 30.05.2013 року №
38/В-11 (у формі листа), ГУПФУ в
Тернопільській області від 27.06.2013 року
№ 376/В-11, ПФУ від 29.07.2013 року № 19674/09-10, які
прийняті за результатами розгляду заяв
(скарг) фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 та стягнути моральну шкоду в
розмірі 1,00 грн..

Постановою від 12 вересня 2013 року
Тернопільський окружний
адміністративний суд в задоволенні
позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, оскільки вважає, що
постанова прийнята з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
першої інстанції не звернув належної
уваги на ті обставини, що оскаржена
вимога управління ПФУ у Збаразькому
районі Тернопільської області за № 0036
від 08.05.2013 року про сплату
заборгованості з єдиного внеску в сумі
7892,80 грн. є незаконною, оскільки
суперечить нормам матеріального права,
а зазначені у ній суми - не відповідають
дійсності. Відповідно рішення органів
Пенсійного фонду за наслідками
розгляду його заяв також є незаконними,
та такими, що не відповідають
об'єктивно встановленим обставинам, а
тому підлягають скасуванню.

З огляду на викладене позивач просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у
справі, в судове засідання не прибули,
хоча належним чином були повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, апеляційний суд у
відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає можливим здійснювати розгляд
справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи та
доводи скарги, апеляційний суд вважає,
що скарга не належить до задоволення з
таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що
фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у 2011
та 2012 роках був платником єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, стояв на обліку
як платник єдиного внеску в УПФУ в
Збаразькому районі та перебував на
спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності.

15.03.2012 року позивач подав до УПФУ в
Збаразькому районі звіт про суми
нарахованого доходу застрахованих
осіб та суми нарахованого єдиного
внеску за 2011 рік, в таблиці 2 якого
,,Нарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування фізичними
особами - підприємцями, які обрали
спрощену систему оподаткування (єдиний
податок, фіксований податок)" визначена
сума нарахованого єдиного внеску за
період з січня 2011 року по грудень 2011
року в розмірі 4010 грн. 30 коп. (а. с. 60).

22.01.2013 року позивач подав до УПФУ в
Збаразькому районі звіт про суми
нарахованого доходу застрахованих
осіб та суми нарахованого єдиного
внеску за 2012 рік, в таблиці 2 якого
,,Нарахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування фізичними
особами - підприємцями, які обрали
спрощену систему оподаткування (єдиний
податок, фіксований податок) "
визначена сума нарахованого єдиного
внеску за період з січня 2012 року по
грудень 2012 року в розмірі 4572 грн. 42 коп.
(а. с. 61).

Згідно з розрахунком УПФУ в
Збаразькому районі, враховуючи розмір
мінімального страхового внеску у 2013
році, підприємцю необхідно було
сплатити за перший квартал 2013 року
єдиний внесок у розмірі 1194 грн. 03 коп. (а.
с. 62).

Фактично ФОП ОСОБА_1 сплатив за період з
18.02.2011 року по 09.01.2013 року єдиний внесок
у розмірі 1848 грн. 94 коп., з 11.02.2013 року по
08.05.2013 року - 35 грн. 01 коп., всього 1883 грн.
95 коп., який зараховувався в погашення
заборгованості за 2011 рік відповідно до
календарної черговості її виникнення.
Заборгованість зі сплати єдиного
внеску станом на 08.05.2013 року склала 7892
грн. 80 коп. (4010 грн. 30 коп. + 4572 грн. 42 коп. +
1194 грн. 03 коп. - 1883 грн. 95 коп. = 7892 грн. 80
коп.), що підтверджується карткою
особового рахунку платника фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1, який обрав
спрощену систему оподаткування, за
період з 01.01.2011 року по 11.09.2013 року (а. с.
64-65).

У зв'язку з вказаними обставинами УПФУ
в Збаразькому районі сформувало та
направило позивачу вимогу про сплату
недоїмки за № Ф 36 від 05.02.2013 року,
відповідно до якої загальна сума боргу
платника єдиного внеску станом на
05.02.2013 року складала 6733 грн. 78 коп. ( а.с.
66).

Вимога сформована щодо недоїмки за
2011-2012 роки, з урахуванням сплаченої
частини єдиного внеску за період з
18.02.2011 року по 09.01.2013 року у розмірі 1848
грн. 94 коп., тобто 4010 грн. 30 коп. + 4572 грн. 42
коп. - 1848 грн. 94 коп. = 6733 грн. 78 коп..

08.05.2013 року УПФУ в Збаразькому районі
сформувало та направило ФОП ОСОБА_1
вимогу про сплату недоїмки за № Ф 0036,
відповідно до якої загальна сума боргу
платника єдиного внеску станом на
08.05.2013 року складала 7892 грн. 80 коп. (а. с.
19-20).

Вимога сформована щодо недоїмки за
2011-2012 роки, перший квартал 2013 року, з
урахуванням сплаченої частини єдиного
внеску за період з 18.02.2011 року по 08.05.2013
року у розмірі 1883 грн. 95 коп.

22.05.2013 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до УПФУ
в Збаразькому районі з заявою про
узгодження вимоги про сплату боргу від
08.05.2013 року № Ф 0036, в якій просив визнати
вимогу незаконною, відкликати та
скасувати її (а. с. 71-73), а також із
заявою, в якій просив надати відомості
про те чи складався щодо нього акт
перевірки, чи приймалось рішення про
стягнення недоїмки в сумі 7892 грн. 80 коп.,
надати розрахунок недоїмки (а. с. 78).

За результатами розгляду заяви про
узгодження вимоги про сплату боргу від
08.05.2013 року № Ф 0036 УПФУ в Збаразькому
районі надіслало позивачу відповіді
від 29.05.2013 року № 39/В-11 та від 30.05.2013 року
№ 38/В-11, в яких зазначено, що вимога
сформована відповідно до чинного
законодавства з відповідним
обґрунтуванням та інформацією на
поставлені питання.

В подальшому позивач у межах процедури
узгодження вимоги звернувся до ГУПФУ в
Тернопільській області та ПФУ зі
скаргами, за результатами розгляду
яких прийняті відповідні рішення ГУПФУ
в Тернопільській області від 27.06.2013
року № 376/В-11, ПФУ від 29.07.2013 року №
19674/09-10 про залишення скарг без
задоволення, а оскаржуваних рішень -
без змін (а. с. 22-29).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачі діяли в межах
своїх повноважень та у відповідності
до приписів нормативно-правових актів,
а вимога прийнята в порядку та у спосіб,
визначений чинним законодавством.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку апеляційного суду відповідають
фактичним обставинам справи, нормам
матеріального і процесуального права
та є вірними.

Так, частиною 2 статті19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 67 Конституції України
передбачено, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

Законом України ,,Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI)
визначено правові та організаційні
засади забезпечення збору та обліку
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, умови
та порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону
№ 2464-VI єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (далі - єдиний
внесок) - консолідований страховий
внесок, збір якого здійснюється до
системи загальнообов'язкового
державного соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.
Страхувальники - роботодавці та інші
особи, які відповідно до цього Закону
зобов'язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4
Закону № 2464-VI, підпунктом 2.1.3 пункту 2.1
Інструкції про порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
постановою правління Пенсійного фонду
України 27 вересня 2010 року № 21-5,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 27.10.2010 року за № 994/18289 (далі -
Інструкція № 21-5), платниками єдиного
внеску є фізичні особи - підприємці, в
тому числі ті, які обрали спрощену
систему оподаткування, та члени сімей
цих осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону
№ 2464-VI порядок нарахування, обчислення
і сплати єдиного внеску визначається
виключно цим Законом та прийнятими
відповідно до нього
нормативно-правовими актами.

Виходячи із пункту 3 частини 1 статті 7
Закону № 2464-VI для платників (фізичних
осіб-підприємців, в тому числі тих, які
обрали спрощену систему оподаткування)
єдиний внесок нараховується на суми, що
визначаються такими платниками
самостійно для себе та членів сім'ї, які
беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, але не
більше максимальної величини бази
нарахування єдиного внеску,
встановленої цим Законом. При цьому
сума єдиного внеску не може бути меншою
за розмір мінімального страхового
внеску за кожну особу.

Частиною 2 статті 6 Закону № 2464-VI
передбачено, що платник єдиного внеску
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі нараховувати, обчислювати і
сплачувати єдиний внесок, а також
подавати звітність до територіального
органу Пенсійного фонду у строки, в
порядку та за формою, встановленими
Пенсійним фондом за погодженням з
відповідними фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та
центральним органом виконавчої влади у
галузі статистики.

Згідно з пунктом 3.2 Порядку формування
та подання страхувальниками звіту щодо
сум нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 08 жовтня 2010 року № 22-2,
фізичні особи-підприємці, у тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, самі за себе і за членів
сім'ї, які беруть участь у провадженні
підприємницької діяльності, формують
та подають до органів Пенсійного фонду
звіт один раз на рік до 1 квітня року,
наступного за базовим звітним
періодом. Базовим звітним періодом для
них є календарний рік. Звіт подається
за формою згідно з додатком 5 до цього
Порядку.

Відповідно до частин 3, 8 статті 9 Закону
№ 2464-VI , пункту 4.9 Інструкції № 21-5
обчислення єдиного внеску
територіальними органами Пенсійного
фонду у випадках, передбачених цим
Законом, здійснюється на підставі
актів перевірки правильності
нарахування та сплати єдиного внеску,
звітності, що подається платниками до
територіальних органів Пенсійного
фонду, бухгалтерських та інших
документів, що підтверджують суми
виплат (доходу), на суми яких (якого)
відповідно до цього Закону
нараховується єдиний внесок. Платники
єдиного внеску зобов'язані сплачувати
єдиний внесок, нарахований за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше 20 числа місяця, що настає за
базовим звітним періодом.

Пунктом 4.6 Інструкції № 21-5 встановлено
порядок обчислення і строки єдиного
внеску платниками, зазначеними у
підпункті 2.1.3 пункту 2.1 розділу ІІ цієї
Інструкції, які обрали спрощену
систему оподаткування.

Так, згідно з підпунктами 4.6.1, 4.6.2 пункту
4.6 цієї Інструкції зазначена категорія
платників (фізичні особи-підприємці, в
тому числі ті, які обрали спрощену
систему оподаткування, та члени сімей
цих осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності) самостійно обчислює для
себе та членів своїх сімей, які беруть
участь у провадження ними
підприємницької діяльності, суму
єдиного внеску, яка не може бути менше
мінімального страхового внеску за
кожну особу на місяць.

Платники сплачують єдиний внесок у
вигляді авансового платежу в розмірі,
який самостійно визначили, до 20 числа
місяця, наступного за місяцем, за який
він сплачується.

Суми єдиного внеску, сплачені у вигляді
авансових платежів, ураховуються
платником при остаточному розрахунку,
який здійснюється ним не пізніше 20
числа місяця, що настає за базовим
звітним періодом.

Базовим звітним періодом є календарний
рік.

Згідно з частиною 11 статті 9 Закону №
2464-VI у разі несвоєчасної або не в
повному обсязі сплати єдиного внеску
до платника застосовуються фінансові
санкції, передбачені цим Законом, а
посадові особи, винні в порушенні
законодавства про збір та ведення
обліку єдиного внеску, несуть
дисциплінарну, адміністративну,
цивільно-правову або кримінальну
відповідальність згідно із законом.

Пунктом 7 статті 13 Закону № 2464-VI
передбачено, що Пенсійний фонд та його
територіальні органи мають право
стягувати з платників несплачені суми
єдиного внеску.

Відповідно до частини 4 статті 25 Закону
№ 2464-VI територіальний орган
Пенсійного фонду у порядку, за формою і
в строки, встановлені Пенсійним фондом
за погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедура нарахування і сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування
страхувальниками, визначеними Законом
України ,,Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове
соціальне страхування", нарахування і
сплати фінансових санкцій органами
Пенсійного фонду України, стягнення
заборгованості зі сплати страхових
коштів, визначена Інструкцією № 21-5.

Відповідно пункту 6.3 цієї Інструкції
органи Пенсійного фонду надсилають
платникам вимогу про сплату недоїмки в
таких випадках: б) якщо платник має на
кінець звітного базового періоду
недоїмку зі сплати єдиного внеску.

У випадку «б» та/або «в» вимога
надсилається щомісяця протягом п'яти
робочих днів, наступних за звітним
базовим періодом. Вимога формується на
підставі даних особових рахунків
платників на всю суму боргу.

Суд першої інстанції належним чином
дослідив надані сторонами докази,
норми положень Закону № 2464-VI та дійшов
обґрунтованого висновку, що база
нарахування для платників, які обрали
спрощену систему оподаткування,
визначається такими платниками
самостійно, але сума єдиного внеску не
може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу.

Такі висновки суду першої інстанції
узгоджуються з приписами пункту 3
частини першої статті 7 Закону № 2464-VI,
якими передбачено, що єдиний внесок
нараховується для платників,
зазначених у пункті 4 частини першої
статті 4 цього Закону, які обрали
спрощену систему оподаткування, - на
суми, що визначаються такими
платниками самостійно для себе та
членів сім'ї, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, але не більше максимальної
величини бази нарахування єдиного
внеску, встановленої цим Законом. При
цьому сума єдиного внеску не може бути
меншою за розмір мінімального
страхового внеску за кожну особу.

Єдиний внесок для платників,
зазначених у пунктах 4 та 5 частини
першої статті 4 цього Закону,
встановлюється у розмірі 34,7 відсотка
визначеної пунктами 2 та 3 частини
першої статті 7 цього Закону бази
нарахування єдиного внеску (частина 11
статті 8 Закону № 2464-VI).

З урахуванням мінімального розміру
заробітної плати на відповідний рік
мінімальний страховий внесок за період
з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року становив 4010
грн. 30 коп., за період з 01.01.2012 року по
31.12.2012 року - 4572 грн. 42 коп., за період з
01.01.2013 року по 31.03.2013 року - 1194 грн. 03 коп.

Виходячи з наведеного апеляційний суд
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що вимога про сплату
боргу від 08.05.2013 року № Ф 0036 була
сформована і направлена боржнику у
відповідності до вимог Закону № 2464-VI
та Інструкції № 21-5.

Суд першої інстанції також
обґрунтовано зазначив, що вимога про
сплату недоїмки від 08.05.2013 року № Ф 0036
на суму 7892 грн. 80 коп. правомірно
сформована у зв'язку з збільшенням
недоїмки зі сплати єдиного внеску (
попередня вимога надсилалась
підприємцю за № Ф 36 від 05.02.2013 року на
суму 6733 грн. 78 коп.), оскільки розділ VІ
Інструкції № 21-5 передбачає, що
незалежно від того, чи проходить
процедура узгодження чи оскарження
вимог про сплату боргу, якщо вони не
вважаються відкликаними, то у випадку
зростання суми недоїмки, нові вимоги
формуються на всю суму боргу згідно з
даними особового рахунку платника.

Також вірними є висновки суду першої
інстанції про те, відповідь УПФУ в
Збаразькому районі не відповідає
вимогам пункту 6.2 Порядку № 22-7, який
визначає структуру рішення про
результати розгляду скарги (заяви), та
формі рішення, що наведена в додатку 6
Порядку № 22-7. Однак, не дотримання
відповідачем форми рішення про
результати розгляду заяви платника про
узгодження вимоги не є для скасування
рішення (у формі листа), яке вірним про
суті.

Таким чином, вимога про сплату боргу є
законною, а тому рішення органів
Пенсійного фонду про відмову у
задоволенні скарг позивача про її
скасування є правомірними.

Наведені обставини спростовують
доводи апеляційної скарги про
невідповідність постанови суду першої
інстанції нормам матеріального права,
а тому апеляційний суд не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Статтею 159 КАС України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення з
одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний
суд визнає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив обставини
справи та ухвалив законне рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, доводи апеляційної скарги
їх не спростовують, а тому підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції немає.

Керуючись ст. 195, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст.198, ст.
ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року у справі №819/1993/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
В.В. Гуляк

О.М. Довгополов