Справа № 2-а-3531/10/1970
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/73199/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції

на постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня
2011 року

у справі № 2-а-3531/10/1970

за позовом Тернопільської об'єднаної
державної податкової інспекції

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 08 грудня
2010 року позов Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції (далі - Тернопільська ОДПІ;
позивач) до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1; відповідач)
задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 за
рахунок його активів заборгованість
перед бюджетом у розмірі 373 655,76 грн., в
тому числі 67 577,27 грн. пені.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, відповідач оскаржив
його в апеляційному порядку.

Постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24 жовтня 2011 року апеляційну
скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено.
Постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 08 грудня 2010
року скасовано та прийнято нову
постанову, якою відмовлено в
задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним
судовим рішенням у справі, позивач
оскаржив його в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права, ставиться питання
про скасування постанови Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24 жовтня 2011 року та залишення в силі
постанови Тернопільського окружного
адміністративного суду від 08
грудня 2010 року.

В запереченнях на касаційну
скаргу відповідач просить залишити її
без задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції - без змін.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, зважаючи на таке.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що спірна сума
заборгованості утворилась внаслідок
несплати відповідачем самостійно
визначених в поданих до контролюючого
органу за період з 2008 року по 2010 рік
деклараціях орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності сум податкових зобов'язань з
орендної плати за земельну ділянку
площею 8,5360 га за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи наявність правових
підстав для звернення з позовом про
стягнення з підприємця податкового
боргу, позивач посилався на
пред'явлення відповідачу першої
податкової вимоги 13 березня 2006 року та
другої податкової вимоги 27 квітня 2006
року.

Водночас, скасовуючи рішення суду
першої інстанції про задоволення
позову та відмовляючи в його
задоволенні, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що вказані податкові
вимоги не можуть розглядатись як
належний доказ вжиття податковим
органом заходів щодо стягнення з ФОП
ОСОБА_1 податкового боргу на підставі
та в черговості, встановлених Законом
України від 21 грудня 2000 року № 2181-III
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
2181-III), позаяк не містять спірної суми
податкового боргу.

Однак, колегія суддів вважає
передчасними висновки як суду першої
інстанції, так і суду апеляційної
інстанції, виходячи з таких підстав.

Згідно з пунктом 1.2 статті 1 Закону №
2181-III податкове зобов'язання - це
зобов'язання платника податків
сплатити до бюджетів або державних
цільових фондів відповідну суму коштів
у порядку та у строки, визначені цим
Законом або іншими законами України.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
№ 2181-III податкове зобов'язання,
самостійно визначене платником
податків у податковій декларації,
вважається узгодженим з дня подання
такої податкової декларації.

Зазначене податкове зобов'язання не
може бути оскаржене платником податків
в адміністративному або судовому
порядку.

Згідно з підпунктом 5.3.1 пункту 5.3 статті
5 Закону № 2181-III платник податків
зобов'язаний самостійно сплатити суму
податкового зобов'язання, зазначену у
поданій ним податковій декларації,
протягом десяти календарних днів,
наступних за останнім днем
відповідного граничного строку,
передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1
статті 4 цього Закону для подання
податкової декларації.

Підпунктом 5.4.1 пункту 5.4 статті 5
Закону № 2181-III передбачено, що
узгоджена сума податкового
зобов'язання, не сплачена платником
податків у строки, визначені цією
статтею, визнається сумою податкового
боргу платника податків.

Відповідно до підпункту 6.2.1
пункту 6.2 статті 6 Закону № 2181-III у разі
коли платник податків не сплачує
узгоджену суму податкового
зобов'язання в установлені строки,
податковий орган надсилає такому
платнику податків податкові вимоги.

Згідно з підпунктом 6.3.2 пункту 6.3
статті 6 Закону № 2181-III у разі коли у
платника податків, якому було
надіслано першу податкову вимогу,
виникає новий податковий борг, друга
податкова вимога має містити суму
консолідованого боргу. При цьому
окрема податкова вимога щодо такого
нового податкового боргу не
виставляється.

Отже, положення чинного на час
виникнення спірних правовідносин
податкового законодавства не
передбачають повторного направлення
платнику податків податкових вимог у
разі зміни суми його податкового боргу.

А відтак, суду для правильного
вирішення справи слід встановити, чи
зменшувався податковий борг
відповідача в період з 27 квітня 2006 року
(пред'явлення підприємцю другої
податкової вимоги) по 04 листопада 2010
року (звернення Тернопільської ОДПІ з
позовом до суду) до нуля.

Крім того, необхідно з'ясувати, чи
мало місце в даному випадку самостійне
зарахування податковим органом
сплачених відповідачем сум податкових
зобов'язань з орендної плати за
земельну ділянку за період з 2008 року по
2010 рік в рахунок погашення його
податкового боргу попередніх
податкових періодів та врахувати, що
такі повноваження у контролюючого
органу на час виникнення спірних
правовідносин були відсутні.

З огляду на те, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі з
метою об'єктивності, всебічності та
повноти розгляду справи підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до частини 2
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід
врахувати, що згідно з частиною 1
статті 138 Кодексу адміністративного
судочинства України предметом
доказування є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить установити при ухваленні
судового рішення у справі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції задовольнити частково.

Скасувати постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 08
грудня 2010 року та постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня 2011
року.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.