Справа № 813/4257/13-а
Суддя: Коваль Р.Й.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 р.
м.Львів
Справа № 876/14007/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Коваля Р.Й.,

суддів
Гуляка В.В.,

Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

представника позивача
Ольшанської Н.М.,

представника відповідача
Костельної С.З.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
заступника прокурора м.Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 21 жовтня 2013
року в адміністративній справі №
813/4257/13-а за позовом заступника
прокурора м.Львова до Львівської
міської ради про скасування ухвали,

В С Т А Н О В
И В :

У травні 2013 року заступник прокурора
м.Львова звернувся до Львівського
окружного адміністративного суду із
вказаним позовом та просив визнати
нечинною і скасувати ухвалу
Львівської міської ради від 07.02.2013 року
№ 2103 «Про внесення змін до ухвали
міської ради від 26.07.2012 року № 1675».

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
вказана ухвала прийнята всупереч
вимогам чинного законодавства,
зокрема, протиправно внесено зміни
щодо сплати орендної плати з часу
прийняття ухвали про надання в оренду
земельної ділянки до часу реєстрації
договору оренди землі. Тому виникла
необхідність захисту інтересів
держави, оскільки спір, що виник,
зачіпає економічні інтереси держави, а
зазначена вище ухвала Львівської
міської ради про встановлення пільг зі
сплати орендної плати суперечить
вимогам чинного законодавства та
призводить до ненадходження коштів до
місцевого бюджету.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 21 жовтня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятою
постановою, її оскаржив заступник
прокурора м.Львова, який вважає, що
рішення суду першої інстанції прийняте
за невідповідності висновків суду
обставинам справи та з порушенням норм
матеріального права. Тому просив
скасувати постанову суду першої
інстанції і прийняти нове рішення, яким
позов задовольнити. Вимоги апеляційної
скарги обгрунтовано тими ж
аргументами, що й вимоги позовної
заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до переконання, що
апеляційна скарга не належить до
задоволення з наступних підстав.

За приписами статті 60 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, районів у містах належить право
комунальної власності на рухому і
нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, землю, природні
ресурси, підприємства, установи та
організації, в тому числі банки,
страхові товариства, а також пенсійні
фонди, частку в майні підприємств,
житловий фонд, нежитлові приміщення,
заклади культури, освіти, спорту,
охорони здоров'я, науки, соціального
обслуговування та інше майно і майнові
права, рухомі та нерухомі об'єкти,
визначені відповідно до закону як
об'єкти права комунальної власності, а
також кошти, отримані від їх
відчуження.

Виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються, відповідно до закону
питання регулювання земельних
відносин (пункт 34 частини першої статті
26 цього ж Закону).

Відповідно до статті 80 Земельного
кодексу України територіальні громади,
які реалізують право власності на
землю через органи місцевого
самоврядування, є суб'єктами права
власності на землю, що є комунальною
власністю.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
Львівська міська рада є органом
місцевого самоврядування, що
представляє територіальну громаду м.
Львова та здійснює від її імені та в її
інтересах функції ї повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України та іншими
законами України.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, ухвалою Львівської
міської ради від 07.02.2013 року № 2103
внесено зміни в додаток до ухвали
міської ради від 26.07.2012 року № 1675 «Про
затвердження Положення про підготовку,
організацію, проведення та оформлення
купівлі-продажу у власність або
надання в оренду земельних ділянок у
м.Львові», якими підпункти 13.3, 13.5 та 16.1
викладено у новій редакції, зокрема:

- не може бути укладений договір оренди
землі при відсутності підписаного зі
сторони орендаря (землекористувача)
проекту договору оренди землі та
договору (угоди) про відшкодування
втрат від недоотримання коштів за
користування земельною ділянкою за
період з часу прийняття ухвали про
надання в оренду земельної ділянки до
часу підписання договору оренди землі
у Львівській міській раді або
відсутності підписаного зі сторони
орендаря (землекористувача) проекту
договору оренди землі з окремим
пунктом договору оренди землі, у якому
передбачено сплату орендної плати за
землю з часу прийняття ухвали про
надання в оренду земельної ділянки до
часу підписання та реєстрації договору
оренди землі у Львівській міській раді;

- не може бути внесено зміни до договору
оренди землі згідно з новою
нормативною грошовою оцінкою земель
м.Львова при відсутності підписаного
зі сторони орендаря (землекористувача)
проекту договору оренди землі та
договору (угоди) про відшкодування
втрат від недоотримання коштів за
користування земельною ділянкою за
період з 01.01.2011 року (введення у дію
ухвали міської ради від 18.06.2009 року № 2712
«Про затвердження нормативної
грошової оцінки земель м.Львова») до
часу підписання та реєстрації змін до
договору оренди землі у Львівській
міській раді або відсутності
підписаного зі сторони орендаря
(землекористувача) проекту змін до
договору оренди землі з окремим
пунктом, у якому передбачено сплату
орендної плати за землю за період з
01.01.2011 року (введення в дію ухвали
міської ради від 18.06.2009 року № 2712 «Про
затвердження нормативної грошової
оцінки земель м.Львова») до часу
підписання та реєстрації змін до
договору оренди землі у Львівській
міській раді;

- договір оренди землі набирає чинності
після досягнення сторонами
домовленості зі всіх умов його
підписання та реєстрації у Львівській
міській раді. Договір оренди землі
підлягає державній реєстрації. Термін
оренди земельної ділянки починається з
часу прийняття ухвали про надання в
оренду земельної ділянки;

орендна плата за земельні ділянки
справляється виключно у грошовій
формі:

- з часу прийняття ухвали про надання в
оренду земельної ділянки до часу
підписання та реєстрації договору
оренди землі, згідно з договором
(угодою) про відшкодування втрат від
недоотримання коштів за користування
земельною ділянкою або згідно з
окремим пунктом договору оренди землі,
у якому передбачено сплату орендної
плати за землю з часу прийняття ухвали
про надання в оренду земельної ділянки
до часу підписання та реєстрації
договору оренди землі у Львівській
міській раді;

- з часу підписання договору оренди
землі та реєстрації його у Львівській
міській раді до закінчення терміну
оренди землі згідно з договором оренди
землі. Несвоєчасне проведення
державної реєстрації договору оренди
землі не звільняє орендаря від
щомісячної сплати орендної плати за
землю з дати підписання та реєстрації
договору оренди землі у Львівській
міській раді.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позову, з покликанням на
зазначені вище норми законодавства та
статті 6, 626 та 627 Цивільного кодексу
України, суд першої інстанції виходив
із того, що ухвалу від 07.02.2013 року № 2103
Львівською міською радою прийнято у
межах своїх повноважень.

Крім того, позивачем не доведено факту
порушення економічних інтересів
держави, зокрема того, що прийняття
ухвали Львівської міської ради
призводить до ненадходження коштів до
місцевого бюджету.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із такими висновками суду
першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Як зазначено в пункті 2 статті 121
Конституції України, на прокуратуру
України покладається представництво
інтересів громадянина або держави в
суді у випадках, визначених законом.

Такими законами, серед інших, є КАС
України та Закон України «Про
прокуратуру».

Згідно із положеннями статті 6 КАС
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

У випадках, установлених законом, до
суду можуть звертатися органи та особи,
яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб.

Суб'єкти владних повноважень мають
право звернутися до адміністративного
суду у випадках, передбачених
Конституцією та законами України.

Процесуальний статус прокурора в
адміністративному судочинстві
визначається статтею 60 КАС України,
відповідно до частини другої якої
прокурор здійснює в суді
представництво інтересів громадянина
або держави в порядку, встановленому
цим Кодексом та іншими законами, і може
здійснювати представництво на
будь-якій стадії адміністративного
процесу.

Прокурор, який звертається до
адміністративного суду в інтересах
держави, в позовній заяві (поданні)
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також зазначає орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах. У
разі відсутності такого органу або
відсутності у нього повноважень щодо
звернення до адміністративного суду
прокурор зазначає про це в позовній
заяві і в такому разі прокурор набуває
статусу позивача.

За змістом статті 36-1 Закону України
«Про прокуратуру» представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом.

Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

За наявності підстав, передбачених
частинами другою - четвертою цієї
статті, з метою представництва
громадянина або держави прокурор має
право звертатися до суду з позовами
(заявами, поданнями) в порядку,
передбаченому процесуальним законом.

Обираючи форму представництва,
передбачену частиною п'ятою цієї
статті, прокурор визначає, в чому
полягає порушення або загроза
порушення інтересів держави чи
громадянина, обґрунтовує необхідність
їх захисту.

Як зазначено у рішенні Конституційного
Суду України від 08.04.99 року № 3-рп/99
(справа про представництво
прокуратурою України інтересів
держави в арбітражному суді), прокурори
та їхні заступники подають до суду
позови саме в інтересах держави, а не в
інтересах підприємств, установ і
організацій, незалежно від їх
підпорядкування і форм власності.
Інтереси держави можуть збігатися
повністю, частково або не збігатися
зовсім з інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарських
товариств з часткою державної
власності у статутному фонді.

З огляду на викладене, прокурор може
звертатися до суду в інтересах держави,
які, в свою чергу, можуть бути пов'язані
з необхідністю захисту прав державних
органів, а також підприємств, установ,
організацій незалежно від їх
підпорядкування та форм власності.

Згідно із положеннями частин першої та
третьої статті 3 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З цього слідує, що під час розгляду
кожної справи суд повинен встановити
чи має місце порушення прав позивача,
адже без цього не можна виконати
завдання судочинства. Якщо позивач не
довів факту порушення особисто своїх
прав чи прав суб'єкта, на захист
інтересів якого він звернувся до суду,
то навіть у разі, якщо дії суб'єкта
владних повноважень є протиправними,
підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту
порушених суб'єктивних прав, а не
способом відновлення законності та
правопорядку у публічних
правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб.

Крім того, відповідно до положень,
закріплених статті 11 КАС України,
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на зазначені норми
законодавства та встановлені у справі
обставини, колегія суддів суду
апеляційної інстанції погоджується із
висновками суду першої інстанції в
тому, що судом не встановлено, а
позивачем не доведено факту порушень
інтересів держави чи прав інших осіб,
через що позовні вимоги є
необґрунтованими і у зв'язку з цим не
підлягають задоволенню.

У відповідності до статті 159 КАС
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Статтею 200 КАС України передбачено, що
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що постанова суду першої
інстанції є законною, доводи
апеляційної скарги зроблених судом
першої інстанції висновків не
спростовують і при ухваленні
оскарженого судового рішення порушень
норм матеріального та процесуального
права ним допущено не було, тому
підстави для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200,
205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И
В :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора м.Львова залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 21
жовтня 2013 року в адміністративній
справі № 813/4257/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
Р.Й.Коваль

Судді
В.В.Гуляк

В.В.Святецький

Ухвала в повному обсязі складена 01
грудня 2014 року.