Справа № 2а-7206/10/2070
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/16341/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01 березня
2011 року

у справі № 2а-7206/10/2070

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Київському районі міста Харкова

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Київському районі міста
Харкова (далі - відповідач) про
скасування податкових
повідомлень-рішень від 17 грудня 2009 року
№/0 та №/0, від 12 січня 2010 року
№ /1 та №/1, від 23 березня 2010
року № /2 та № /2, від 30 квітня
2010 року № /3 та № /3.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01 березня
2011 року постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 02
грудня 2010 року залишено без змін.

В касаційній скарзі фізична особа -
підприємець ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 01 березня 2011 року і направити
справу на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню,
з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Київському районі м. Харкова була
проведена документальна планова
виїзна перевірка дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 за період з 01 січня
2007 року по 30 червня 2009 року, за
результатами якої складений акт
№8059/17-218/НОМЕР_1 від 14 грудня 2009 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені, зокрема,
вимоги: підпунктів 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», що призвело до
заниження податку на додану вартість у
сумі 6125,00 грн., у тому числі: за 1 квартал
2007 року у сумі 756,00 грн., за 2 квартал 2007
року у сумі 762,00 грн., за 3 квартал 2007 року
у сумі 667,00 грн., за 4 квартал 2007 року у
сумі 1 948,00 грн., за 1 квартал 2008 року у
сумі 195,00 грн., за 2 квартал 2008 року у сумі
553,00 грн., за 3 квартал 2008 року у сумі 418,00
грн., за 4 квартал 2008 року у сумі 140,00 грн.,
за 1 квартал 2009 року у сумі 61,00 грн., за 2
квартал 2009 року у сумі 625,00 грн., в
результаті підприємцю було зменшено
від'ємне значення рядка 26 декларації
про податок на додану вартість на суму
3584,00 грн. та донараховано за
результатом перевірки податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 2016,00 грн.; статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок громадян»,
які полягали у заниженні чистого
доходу за 2007 рік на суму 9769,84 грн., за 2008
рік на суму 3992,57 грн., внаслідок чого
підприємцю донараховано податок з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності у сумі 2064,36
грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що у період з 01 січня 2007 року по 30 червня
2009 року фізична особа - підприємець
ОСОБА_1 здійснював діяльність на
загальній системі оподаткування,
обліку та звітності та був
зареєстрований як платник податку на
додану вартість. У періоді, який
перевірявся згідно наданих до
перевірки документів видами
господарської діяльності підприємця
були: послуги по передачі даних,
інформаційні послуги, Web-дизайн
(створення html сторінок).

Також, у акті перевірки було вказано,
що: підприємцем у книзі обліку доходів
та витрат за формою №10 включалися
сумарно витрати як з урахування
податку на додану вартість, так і без
урахування податку, що призвело до
необґрунтованого включення до складу
витрат таких сум: у 2007 році - 1343,33 грн., у
2008 році - 1039,98 грн., у 1 та 2 кварталах 2009
року - 1067,84 грн.: підприємцем у книзі
обліку доходів та витрат за формою №10 у
зв'язку з арифметичною помилкою у 3
кварталі 2007 року були завищені витрати
на суму 980,99 грн. без податку на додану
вартість, а у 1 кварталі 2008 року були
занижені витрати на суму 550,00 грн. без
податку на додану вартість; позивачем
до перевірки не були надані документи,
які підтверджують витрати за 2007 рік у
сумі 1738,50 грн. без податку на додану
вартість, за 2008 рік у сумі 247,22 грн. без
податку на додану вартість, за 1 та 2
квартали 2009 року у сумі 308,33 грн. без
податку на додану вартість; позивачем
безпідставно були включені витрати,
які не відносяться до складу валових
витрат виробництва: в 2007 році - на суму
24513,12 грн. без податку на додану
вартість, в 2008 році - на суму 9 843,33 грн., в
1 та 2 кварталах 2009 року - на суму 6483,33
грн. Вказані порушення, за твердженням
податкового органу, призвели до
заниження розміру оподатковуваного
доходу в загальній сумі 13762,41 грн.,
внаслідок чого підлягає донарахуванню
податок з доходів фізичних осіб у сумі 2
064,36 грн.

Крім іншого, у акті перевірки було
вказано, що: позивачем в охопленому
перевіркою періоді завищено
податковий кредит на суму 5825,00 грн.
внаслідок безпідставного включення
суми податку на додану вартість по
придбаних товарах, вартість яких не
відносить до складу валових витрат, а
саме: по придбанню обладнання та
комплектуючих, послуг мобільного
зв'язку, мобільних телефонів, телефону,
цифрового фотоапарату, аксесуарів для
ноутбука, стільця, ремонту обладнання;
у 2 кварталі 2009 року позивач
безпідставно включив до складу
податкового кредиту податок на додану
вартість, який не підтверджений
податковими накладними, на загальну
суму 300,00 грн. Вказані порушення, за
твердженням податкового органу,
призвели до завищення підприємцем
податкового кредиту на 6 125,00 грн., що
призвело до заниження податкових
зобов'язань на вказану суму, однак
враховуючи наявність задекларованих
позивачем сум від'ємного значення
податку на додану вартість, залишок
від'ємного значення, який включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду в сумі
3584,00 грн. (рядок 26 податкової декларації
з ПДВ за 2 квартал 2009 року) підлягає
зменшенню, а донарахуванню підлягає
сума податку в розмірі 2016,00 грн.

За результатами розгляду поданих
позивачем заперечень до акта перевірки
та врахування доданих до них первинних
документів ДПІ у Київському районі м.
Харкова було зазначено про
необхідність донарахування податку з
доходів фізичних осіб у сумі 1990,40 грн.,
зменшення від'ємного значення рядка 26
декларації з податку на додану
вартість на суму податку на додану
вартість 3384,00 грн. та донарахування
податку на додану вартість у сумі 1916,00
грн.

17 грудня 2009 року ДПІ у Київському
районі м. Харкова на підставі вказаного
акту перевірки було прийняте податкове
повідомлення-рішення №/0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 було
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 1990,40
грн. - за основним платежем.

17 грудня 2009 року ДПІ у Київському
районі м. Харкова на підставі вказаного
акту перевірки було прийняте податкове
повідомлення-рішення №/0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 було
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість у розмірі 2874,00 грн., у
тому числі: 1916,00 грн. - за основним
платежем, 958,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Зазначені податкові
повідомлення-рішення були оскаржені
позивачем в адміністративному порядку,
проте були залишені без змін з
оформленням за результатом розгляду
скарг податкових повідомлень-рішень
від 12 січня 2010 року № /1 та
№/1, від 23 березня 2010 року № /2
та № /2, від 30 квітня 2010 року №
/3 та № /3 на аналогічні суми
податкових зобов'язань.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що висновки органу
державної податкової служби, викладені
в акті перевірки, про порушення
позивачем вимог Закону України «Про
податок на додану вартість» та Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок громадян»
відповідають фактичним обставинам
справи, оскільки позивач безпідставно
включив вартість до складу валових
витрат вартість товарів, які не
призначені для використання у
господарській діяльності, а саме - по
придбанню обладнання та комплектуючих,
послуг мобільного зв'язку, мобільних
телефонів, телефону, цифрового
фотоапарату, аксесуарів для ноутбука,
стільця, ремонту обладнання, що як
наслідок, призвело до завищення
податкового кредиту на суму - 5825,00 грн.
Також, суд зауважив про помилковість
тверджень позивача щодо його права на
включення до складу валових витрат сум
витрат, зазначених у позовній заяві, з
огляду на те, що платником податків не
враховано вимоги статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» та
Інструкції «Про прибутковий податок з
громадян», якими передбачено, що до
складу витрат відносяться лише
документально підтверджені витрати,
безпосередньо пов'язані з одержаним
доходом, з огляду на що виключно факт
одержання доходу може бути підставою
для включення до валових витрат
звітного періоду не всіх видатків, а
тільки тієї їх частини, яка прямо цьому
доходу відповідає.

Однак, повністю погодитись з такими
висновками судів попередніх інстанцій
колегія не може, з огляду на наступне.

Порядок оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю на час
виникнення спірних відносин
регулювався розділом IV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян».

Відповідно до частини 3 статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, належать витрати,
які включаються до складу валових
витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Отже, для цілей визначення
оподатковуваного доходу фізичної
особи від зайняття підприємницькою
діяльністю законодавством
передбачено, що до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Додатком № 7 до Інструкції про
прибутковий податок з громадян,
затвердженої наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21 квітня 1993 року № 12 (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), передбачено, що
оскільки фізична особа - платник
податку не є юридичною особою і
платником податку на прибуток, не має
обов'язку вести бухгалтерській облік,
тому формує витрати за переліком
статті 5 «Валові витрати» і відповідно
до статті 8 «Амортизація» вказаного
Закону з деякими особливостями.
Положення статті 5 («Валові витрати»)
застосовуються в частині
підтвердження первинними документами
витрачених сум згідно із операціями
(які відповідають переліку статті 5), за
результатами або за участю яких у
податковому періоді (у звітному
кварталі) безпосередньо отриманий
дохід. Відповідно до статті 8
(«Амортизація») можливо додатково
зменшити валовий дохід виключно на
суми витрат, які підлягають
амортизації і не перевищують розмір
амортизаційних відрахувань,
нарахованих шляхом застосування норм
амортизації до балансової вартості
груп основних фондів, лише у випадку
ведення бухгалтерського обліку
балансової вартості груп основних
фондів відповідно з Порядком, який
встановлюється Міністерством фінансів
України. До податкової декларації за
звітний податковий період, включаються
тільки прямі валові витрати і суми
амортизаційних відрахувань, що
відповідають фактичній сумі
отриманого в цьому періоді валового
доходу в будь-якій формі від
визначеного виду діяльності та
підтверджені документально. Будь-які
суми витрат фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності до моменту
одержання доходу від результату такої
діяльності є його власним ризиком.
Тобто, виключно факт одержання доходу
може бути підставою для включення до
валових витрат звітного періоду не
всіх підряд видатків, а тільки тієї їх
частини, яка прямо цьому доходу
відповідає.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпункт 5.2.1 пункту 5.2 статті Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) передбачає, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.3 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не включаються
до складу валових витрат витрати на
сплату податку на прибуток
підприємств, податку на нерухомість, а
також податків, установлених пунктами
7.8, 10.2 і статтею 13 цього Закону; сплату
податку на додану вартість, включеного
до ціни товарів (робіт, послуг), що
придбаваються платником податку для
виробничого або невиробничого
використання, сплату податків на
доходи фізичних осіб, які
відраховуються за рахунок сум виплат
таких доходів згідно із законом
України про оподаткування доходів
фізичних осіб.

В пункті 2.2.2 акта перевірки було
зазначено, що фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 включав до книги
обліку доходів та витрат за формою №10
витрати як з урахуванням податку на
додану вартість, так і без урахування
податку на додану вартість, що призвело
до завищення витрат за охоплений
перевіркою період на загальну суму 3451,15
грн., у тому числі: за 2007 рік - 1343,33 грн.,
за 2008 рік - 1039,98 грн., за 1 та 2 квартали 2009
року - 1067,84 грн. (аркуші 11-12 акта
перевірки).

Вказані зауваження податкових
інспекторів відповідають положенням
вищевказаного підпункту 5.3.3 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), проте
зазначений епізод виявленого
правопорушення не був досліджений ані
судом першої інстанції, ані при
апеляційному розгляді справи. В свою
чергу, встановлення цих обставин має
важливе значення для вирішення справи
по суті, адже зменшення податковим
органом суми валових витрат на 3451,15 грн.
вплинуло на розмір донарахованих
податкових зобов'язань з податку з
доходів фізичних осіб, правомірність
визначення яких є предметом спору у цій
справі.

Також, судами першої та апеляційної
інстанцій не була надана правова
оцінка викладеним податковим органом в
акті перевірки твердженням про
допущені позивачем арифметичні
помилки при заповненні книги обліку
доходів та витрат за формою №10, що
призвело до завищення витрат у 3
кварталі 2007 року на суму 980,99 грн. без
податку на додану вартість, та
заниження витрат у 1 кварталі 2008 року на
суму 550,00 грн. без податку на додану
вартість (аркуш 12 акта перевірки).
Вказані обставини також вплинули на
підсумковий розмір здійснених
податкових донарахувань, з огляду на що
також підлягають обов'язковому
дослідженню та оцінці під час судового
розгляду справи.

Крім того, судами попередніх інстанцій
не надана належна правова оцінка
викладеним ДПІ у Київському районі м.
Харкова на сторінці 12 акта перевірки
твердженням про ненадання підприємцем
документів, що підтверджують витрати
на загальну суму 2294,05 грн. (у тому числі:
за 2007 рік у сумі 1738,50 грн. без податку на
додану вартість, за 2008 рік у сумі 247,22
грн. без податку на додану вартість, за 1
та 2 квартали 2009 року у сумі 308,33 грн. без
податку на додану вартість), адже
більшість із зазначених в акті
первинних документів в матеріалах
справи відсутня, судами не
витребовувалася та не досліджувалася.

При цьому, згідно з підпунктом 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не належать до
складу валових витрат будь-які
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Таким чином, з'ясування наявності чи
відсутності у платника податків
первинних документів, які
підтверджують понесення ним витрат при
здійсненні господарської діяльності, а
також дослідження та оцінка цих
документів, є обов'язковим для
з'ясування фактичних обставин справи
та вирішення спору по-суті, чого при
попередньому розгляді справи судами
зроблено не було.

У той же час, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про те, що до
складу витрат приймаються лише
документально підтверджені витрати,
безпосередньо пов'язані з одержаним
доходом, а також виключно факт
одержання доходу може бути підставою
для включення до валових витрат
звітного періоду не всіх підряд
видатків, а тільки тієї їх частини, яка
прямо цьому доходу відповідає.

Так, аналіз наведених вище правових
норм Додатку № 7 до Інструкції про
прибутковий податок з громадян,
затвердженої наказом Головної ДПІ
України від 21 квітня 1993 року №12 (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), свідчить про
те, що при визначенні сукупного чистого
доходу, як об'єкту оподаткування, до
розрахунку приймаються фактично
отримана у звітному періоді фізичною
особою - суб'єктом підприємницької
діяльності сума валового доходу та
фактично витрачена у зв'язку з
отриманням цього доходу сума витрат.
При цьому, однією з обов'язкових умов
врахування витрат приватного
підприємця при визначенні
оподатковуваного доходу є збільшення
економічних вигод платника саме як
результат понесення таких витрат.

Проте, відхиляючи доводи позивача та
погоджуючись з позицією податкового
органу, судами попередніх інстанцій не
досліджено питання формування валових
витрат позивача в охоплений перевіркою
період, а саме: обставини включення
позивачем до складу витрат 2007 року, 2008
року та 1, 2 кварталах 2009 року видатків в
загальному розмірі 40839,78 грн. (придбання
мобільних телефонів на суму 1141, 25 грн.,
послуг мобільного зв'язку на суму 544,50
грн., телефону на суму 42,80 грн.,
цифрового фотоапарату на суму 1028,50 грн.,
аксесуарів для ноутбука на суму 126,25
грн., комп'ютеру з монітором на суму 3
625,00 грн., стільця на суму 212,25 грн.,
транспортних послуг на суму 291,67 грн.,
обладнання та комплектуючих на суму
33760,89 грн., ремонту обладнання на суму
66,67 грн.), та не зазначено підстав, з яких
вказані витрати не підлягають
врахуванню у складі валових витрат.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.4 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, обов'язковими умовами для
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість у складі
вартості придбаного основного фонду є
факт його придбання з метою його
використання у межах господарської
діяльності платника, що
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами.

Погоджуючись з позицією податкового
органу, судами попередніх інстанцій
зазначено, що позивачем безпідставно
включені до складу податкового кредиту
суми податку на додану вартість в
загальному розмірі 5825,00 грн. з
придбання товарів, вартість яких не
відноситься до складу валових витрат, а
саме: по придбанню обладнання та
комплектуючих, послуг мобільного
зв'язку, мобільних телефонів, телефону,
цифрового фотоапарату, аксесуарів для
ноутбука, стільця, ремонту обладнання.

У той же час, колегія суддів звертає
увагу на те, що наведені податковим
органом на аркушах 19-24 акта перевірки
податкові накладні, суми податку на
додану вартість за якими були
виключені зі складу податкового
кредиту, в матеріалах справи відсутні,
судами під час розгляду справи не
витребовувались, а обставини, за яких
суди попередніх інстанцій дійшли
висновку про непов'язаність придбаних
позивачем товарів та послуг з його
господарською діяльністю, в судових
рішеннях не наведені.

Зокрема, судами не надана оцінка видам
господарської діяльності позивача, про
які вказано у пункті 1.6 акту перевірки,
та умовам, необхідним для її
здійснення, у той час як вказані
обставини є підлягають обов'язковому
встановленню судом для перевірки
зв'язку між понесеними витратами та
господарською діяльністю підприємця.

За таких обставин висновок судів
попередніх інстанцій про відсутність у
позивача права на віднесення сум
податку на додану вартість за
переліченими в акті перевірки
податковими накладними до податкового
кредиту відповідних звітних періодів,
є передчасним.

Отже, суд касаційної інстанції не може
визнати законними і обґрунтованими
судові рішення попередніх інстанцій,
оскільки останні ухвалені без повного
та всебічного з'ясування обставин,
якими сторони обґрунтовують свої
вимоги і заперечення, та інших
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи те, що суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, а порушення судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути
усунені судом касаційної інстанції,
постанова Харківського окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року та ухвала Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 01 березня 2011 року підлягають
скасуванню, а справа - направленню на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду та вирішення спору по суті, і в
залежності від встановленого
правильного визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняте обґрунтоване і законне
судове рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, ч. 2, ч.
4 ст. 227, ст. ст. 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 02 грудня 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 01 березня 2011 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна