Справа № 826/10978/14
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/52092/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Маринчак Н.Є.

Муравйова О.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження

касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ІТ-Рішення»

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.08.2014 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.09.2014 року

у справі № 826/10978/14

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «ІТ-Рішення»
доДержавної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві провизнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ІТ-Рішення» (далі по
тексту - позивач, ТОВ «ІТ-Рішення»)
звернулось з позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві (далі по тексту - відповідач,
ДПІ) про визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.08.2014 року в задоволенні позовних
вимог ТОВ «ІТ-Рішення» відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.09.2014 року
апеляційну скаргу ТОВ «ІТ-Рішення»
залишено без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

Позивач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанції, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
касаційної інстанції дійшов висновку
щодо наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку ТОВ «ІТ-Рішення» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт від
19.03.2014 року №137/26-58-22-08-17/36197028.

В акті перевірки зазначено, що
позивачем порушено п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6
ст.198 Податкового кодексу України, п.2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», а саме: занижено
ПДВ на суму 219 036,00 грн.; п. 138.1 ст. 138, пп.
139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», занижено податок
на прибуток на загальну суму 217 205,00 грн.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки ДПІ прийнято податкові
повідомлення-рішення від 03.04.2014 року
№000279/26-58-22-01/36197028, яким ТОВ «ІТ-Рішення»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибутку на загальну суму
325 808,00 грн. (за основним платежем - 217 205,00
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 108 603,00 грн.) та
№000280/26-58-22-01/36197028, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на 328 554,00
грн. (за основним платежем - 219 036,00 грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
- 109 518,00 грн.).

За результатами адміністративного
оскарження вищевказаних податкових
повідомлень - рішень ГУ Міндоходів у м.
Києві прийнято рішення від 16.06.2014 року
№5319, яким скасовано податкові
повідомлення-рішення від 03.04.2014 року
№000279/26-58-22-01/36197028 в частині основного
платежу в сумі 64 983,00 грн. та
застосованої штрафної (фінансової)
санкції у розмірі 32 492,00 грн., в іншій
частині - залишено без змін та
№000280/26-58-22-01/36197028 в частині 61 880,00 грн.
визначеного грошового зобов'язання та
застосованої штрафної (фінансової)
санкції у розмірі 30 944,00 грн., в іншій
частині - залишено без змін, та прийнято
податкові повідомлення-рішення
№, яким ТОВ «ІТ-Рішення»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток підприємств у
розмірі 228 333,00 грн. та №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 235 722,00 грн.

Суд першої інстанції, рішення якого
залишено без змін судом апеляційної
інстанції, дійшов висновку про
обґрунтованість оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суду не може погодитись з
такими висновками судів, вважаючи їх
передчасними та такими, що винесені з
неповним з'ясуванням всіх обставин
справи, виходячи з наступного.

Пунктом 198.2. ст. 198 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) передбачено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України (в
редакції, чинній на час спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Відповідно до вимог п. 138.1 ст. 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 п. 138.10, пунктом 138.11 цієї ст.: інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, пунктами
138.11, 138.12 цієї ст., пунктом 140.1 ст. 140 і
статтею 141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї ст. та у
ст. 139 цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
передбачено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

В той же час, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Судам, при вирішенні даної справи, слід
звернути увагу на дослідження обставин
реальності здійснення господарських
операцій платника податку, на підставі
яких таким платником були сформовані
дані податкового обліку. При цьому
приймати на підтвердження даних
податкового обліку можна лише
достовірні первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам необхідно
з'ясувати, зокрема:

- Рух активів у процесі здійснення
господарської операції. При цьому
дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

- Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. Зокрема,
встановити статус постачальника
товарів (послуг), придбання яких є
підставою для формування податкового
кредиту та/або сум бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість. Особа, що видає податкову
накладну, повинна бути зареєстрованою
як платник податку на додану вартість
на момент вчинення відповідної
господарської операції.

- Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку. В обов'язковому
порядку необхідно дослідити наявність
господарської мети при вчиненні
відповідних дій платника податку.

Для з'ясування зазначених обставин
судам необхідно перевірити доводи
податкового органу, викладені в акті
перевірки та інші докази.

Частиною 5 ст. 11 КАС України
передбачено, що суд повинен
запропонувати особам, які беруть
участь у справі, подати докази або з
власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень про
донарахування ТОВ «ІТ-Рішення» сум
податку на прибуток та податку на
додану вартість став висновок
податкового органу, щодо
безпідставного віднесення позивачем
до складу валових витрат та
податкового кредиту сум ПДВ по
операціям з ТОВ «Антон-ХХІ», ФОП ОСОБА_2,
ФОП ОСОБА_3, ТОВ «Конструкторське бюро
«Парус», ТОВ «Торговий дім ІТ Рішень»,
ТОВ «КПІ-Трейдінг», ТОВ «Техно-Торг»,
ТОВ «Тех-Капітал», ТОВ «Мануал Груп»,
ТОВ «Рубан», оскільки правочини,
укладені позивачем з контрагентами,
укладено без мети настання реальних
наслідків.

Суд першої інстанції, рішення якого
залишено без змін судом апеляційної
інстанції, відмовляючи у задоволені
позовних вимог ТОВ «ІТ-Рішення»,
виходив з того, що позивачем не надано
належних доказів на підтвердження
реальності господарських операцій з
вищевказаними контрагентами.

Проте, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ТОВ «ІТ-Рішення», судами
взагалі не було з'ясовано та
встановлено належними та допустимими
доказами обставини щодо реальності
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Рубан».

Отже, колегія суду приходить до
висновку, що суди попередніх інстанцій
не розглянули належним чином докази, що
містяться в матеріалах справи, не
надали належну оцінку обставинам
справи, порушили та невірно
застосували норми матеріального права,
та, як наслідок, прийняли незаконні
рішення.

Викладене свідчить про порушення
судами вимог статті 159 КАС України, якою
передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, а обґрунтованим - рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Касаційна ж інстанція згідно з ч. 2 ст. 220
КАС України не може досліджувати
докази, встановлювати або визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна
інстанція на підставі ст. 227 КАС України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, порушень норм
процесуального права, у зв'язку з чим
оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню, а справа підлягає
направленню на новий розгляд для
достовірного з'ясування та правильного
вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду
справи судам необхідно врахувати
викладене, повно та об'єктивно
дослідити обставини справи, дати їм
належну юридичну оцінку, в залежності
від встановленого, правильно
застосувати до спірних правовідносин
норми матеріального права та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до вищевикладеного,
касаційна скарга позивача підлягає
частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 - Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ІТ-Рішення» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14.08.2014 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.09.2014 року -
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
Н.Є. Маринчак О.В. Муравйов