Справа № 490/2832/14-а
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2014-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
490/2832/14-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції:
Гуденко О.А.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі: судді доповідача -
головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва на
постанову Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 травня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Миколаєва про зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач звернувся з
вищевказаним адміністративним
позовом, в обгрунтування якого
зазначалось, що є громадянкою України.
З серпня 1995 року вона виїхала до
Ізраїлю на постійне місце проживання,
де мешкає до теперішнього часу. З
квітня 2000 року, після досягнення
пенсійного віку, їй повинна була
нарахована пенсія за віком. 08 січня 2014
року вона написала заяву до Управління
пенсійного фонду України у
Центральному районі м. Миколаєва з
проханням нарахувати їй пенсію за
віком у відповідності до рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року №25-рп/2009, але отримала від
останнього відмову. Посилаючись на те,
що таке порушує її права та суперечить
закону, позивачка просила зобов'язати
відповідача нарахувати, перерахувати
та сплатити їй пенсію за віком,
починаючи з 07.10.2009 року, тобто з дня
ухвалення Конституційним Судом
України рішення про втрату чинності
положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення
ст.51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Постановою Центрального районного
суду м. Миколаєва від 20 травня 2014 року
позовні вимоги було задоволено
частково.

Зобов'язано Управління пенсійного
фонду України в Центральному районі м.
Миколаєва призначити, нарахувати та
виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком,
починаючи з дня звернення з заявою, а
саме з 08 січня 2014 року.

В апеляційній скарзі товариства
зазначено, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим просить його скасувати
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є
громадянкою України, що
підтверджується паспортом громадянина
України для виїзду за кордон НОМЕР_1.

До серпня 1995 року вона постійно мешкала
на території України у м. Миколаєві. У
серпні 1995 року вона виїхала на постійне
місце проживання до Ізраїлю. З 02 квітня
2000 року, їй повинна була нарахована
пенсія за віком, як громадянину
України, що досягнув пенсійного віку.

8 січня 2014 року позивачка надіслала на
адресу відповідача заяву про
нарахування та виплати їй пенсії за
віком у відповідності до рішення КСУ
від 07.10.2009 року, яка була отримана
відповідачем 15 січня 2014 року.

28 січня 2014 року Управління пенсійного
фонду України в Центральному районі м.
Миколаєва надано позивачці відповідь,
в якій зазначено про те, відповідно до
ЗУ «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», заява про
призначення пенсії непрацюючим
громадянам подається особисто або
через представника, який діє на
підставі довіреності, безпосередньо до
органу, що признає пенсію, за місцем
проживання (реєстрації), або законним
представником відповідно до
законодавства за місцем проживання
(реєстрації) заявника. Також зазначено,
що документи, необхідні для
призначення пенсії, можуть бути подані
як в оригіналах, так і копіях,
засвідчених у нотаріальному порядку
або адміністрацією підприємства,
установи, організації, що подає
документи заявника для призначення
пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
За такого, документи про стаж, вік та
заробітну плату подаються тільки в
оригіналах. Також, повідомлено, що
рішенням Конституційного Суду від
07.10.2009 року була надана рекомендація ВР
Україні звернути увагу на необхідність
приведення у відповідність до
конституції України положень інших
законів, які регламентують виплату
пенсій пенсіонерам, які постійно
проживають у державах, з якими
Україною не укладено відповідного
договору, а також прийняття закону про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої фізичним або
юридичним особам актами, діями, що
визнані неконституційними. Отже, до
прийняття відповідного рішення ВР
України та враховуючи вимоги,
зазначені в п.3,15,16 «порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», задовольнити
прохання позивача, немає законних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що позивач, проживаючи в
Ізраїлі, як громадянин України має такі
ж самі конституційні права, як й інші
громадяни цієї держави, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

На підставі ст. 1 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом, а у
відповідності зі ст. 10 того ж Закону
пенсійне забезпечення здійснюється
органами Пенсійного фонду України.
Згідно ст. 7 даного Закону, звернення за
призначенням пенсії може
здійснюватися у будь-який час після
виникнення права на пенсію. При цьому
пенсії за віком і по інвалідності
призначаються незалежно від того,
припинено роботу на час звернення за
пенсією чи вона продовжується. Пенсії
за вислугу років призначаються при
залишенні роботи, яка дає право на цю
пенсію. Відповідно до ст. 12 вказаного
Закону, право на пенсію за віком мають:

чоловіки - після досягнення 60 років і
при стажі роботи не менше 25 років;

жінки - після досягнення 55 років і при
стажі роботи не менше 20 років.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
здійснюється за принципами:
рівноправності застрахованих осіб
щодо отримання пенсійних виплат та
виконання обов'язків стосовно сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

За правилами другого речення статті 51
цього ж Закону під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Наведені правові норми статей 49 та 51
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційним), згідно з Рішенням
Конституційного Суду України від 7
жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

У своєму рішенні Конституційний Суд
України зазначив, що оспорюваними
нормами Закону конституційне право на
соціальний захист поставлене в
залежність від факту укладення
Україною з відповідною державою
міжнародного договору з питань
пенсійного забезпечення. Таким чином
держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору.

Згідно з частиною другою статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року відсутні
норми, які унеможливлювали виплату
позивачу пенсії.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини кожна людина має право на
вільне пересування і свободу вибору
місця проживання. Кожна людина має
право залишати будь-яку країну,
включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин
України, включаючи пенсіонерів, має
право на вибір свого місця проживання,
зі збереженням усіх конституційних
прав.

В ч. 3 ст. 22 Конституції України
проголошено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 8 січня 2014 звернулась до
відповідача зі заявою про поновлення
виплати пенсії, у зв'язку з визнанням
неконституційними положень ст. ст. 49 та
51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону
поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

Таким чином, позивач, проживаючи в
державі Ізраїль, як громадянин України,
має такі ж самі конституційні права, як
і інші громадяни України, так як
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускає
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії, за
ознакою місця проживання громадянина
України.

Отже, відмова пенсійного органу в
призначенні пенсії позивачу є
протиправною.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного Суду України
від 01.12.2011 року (справа № К/9991/45723/11).

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва
залишити без задоволення, а постанову
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 20 травня 2014 року у справі
№ 490/2832/14-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.І. Шляхтицький

Суддя:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян