Справа № 761/25924/14-а
Суддя: Сіромашенко Н. В.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/761/588/2014
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко
Н.В.,

при секретарі Бульбі
І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
скасування постанови державного
виконавця про відмову у відкритті
виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним
позовом до відповідача, просив
скасувати постанову старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві Новак Г.М. від 8 серпня 2014 року
про відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа) по
виконанню виконавчого листа №2а-4388/11,
виданого 2 квітня 2013 року
Шевченківським районним судом міста
Києва.

В обґрунтування посилається на те, що 2
квітня 2013 року Шевченківський районний
суд м. Києва видав виконавчий лист від 13
березня 2013 року по справі №2а-4388/11 за
його позовом до ГУ ПФУ в м. Києві про
визнання дій протиправними та
зобов'язання провести перерахунок та
виплату пенсії як особі, звільненої з
військової служби.

Рішенням суду було зобов'язано
відповідача нарахувати та виплатити
йому пенсі, виходячи з розміру
грошового забезпечення за останньою
штатною посадою перед звільненням,
враховуючи відповідні оклади за
посадою, військо мив званням, процентну
надбавку за вислугу років, щомісячні
додаткові види грошового забезпечення
та премії в розмірах, встановлених ч.3
ст.43 ЗУ «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби та
деяких інших осіб», починаючи з 25
травня 2011 року, з урахуванням
попередніх виплат.

7 серпня 2014 року він повторно звернувся
до державного виконавця із заявою про
відкриття виконавчого провадження.

20 серпня 2014 року він отримав постанову
про відмову у відкритті виконавчого
провадження, винесену 8 серпня 2014 року
старшим державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві Новак Г.М.

Відмовляючи в прийнятті до провадження
виконавчого документа та у відкритті
виконавчого провадження, державний
виконавець виходив з того, що до ВП УДВС
ГУ у м. Києві 24 січня 2014 року надійшла
заява ОСОБА_1 про повернення
виконавчого листа стягувачу без
виконання. З урахуванням цієї
обставини, керуючись п.7 ст.26 ЗУ «Про
виконавче провадження», державний
виконавець відмовив у відкритті
виконавчого провадження.

Вважає, що постанова є незаконною, а
тому підлягає скасуванню.

В судовому засіданні позивач підтримав
позов та просив задовольнити з підстав,
в ньому викладених.

Відповідач до судового засідання не
з'явився, сповіщений належним чином про
місце та час розгляду справи, про
причини неявки суд не повідомляв.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши
матеріали справи, приходить до
наступного.

Шевченківським районним судом міста
Києва 2 квітня 2013 року був виданий
виконавчий лист по справі №2а-4388/11 про
зобов'язання Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві
нарахувати та виплатити пенсі ОСОБА_1,
виходячи з розміру грошового
забезпечення за останньою штатною
посадою перед звільненням, враховуючи
відповідні оклади за посадою,
військовим званням, проценту надбавку
за вислугу років, щомісячні додаткові
види грошового забезпечення та премії
в розмірах, установлених ч.3 ст.43 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби та
деяких інших осіб», починаючи з 25
травня 2011 року, з урахуванням
попередніх виплат.

Як вбачається з відмітки на
виконавчому листі, 27 січня 2014 року
виконавчий лист було повернуто
стягувачеві у відповідності до п.1 ст.47
ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.7 ст.7 КАС України
принципами здійснення правосуддя в
адміністративних судах є, зокрема,
обов'язковість судових рішень.

В силу ст. 124 Конституції України, ст. 255
КАС України постанова або ухвала суду,
яка набрала законної сили, є
обов'язковою для осіб, які беруть
участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» визначено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно зі ст. 12 названого Закону,
сторони виконавчого провадження мають
право, між іншим, оскаржувати рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця з питань виконавчого
провадження у порядку, встановленому
цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

8 серпня 2014 року старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві Новак Г.М.
була винесена постанова про відмову у
відкритті виконавчого провадження на
підставі п.7 ст.26 ЗУ «Про виконавче
провадження», оскільки виконавчий
документ було повернуто стягувачеві на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України
«Про виконавче провадження»,
відповідно до якого виконавчий
документ, на підставі якого відкрито
виконавче провадження, за яким
виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо є письмова заява
стягувача.

Разом з тим, відповідно до п.7 ст.26 ЗУ
«Про виконавче провадження» державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі, якщо
виконавчий документ повернуто
стягувачу за його заявою, крім
виконавчих документів про стягнення
аліментів та інших періодичних
платежів.

Частиною 5 статті 47 названого Закону
встановлено, що повернення виконавчого
документа стягувачу з підстав,
передбачених цією статтею, не
позбавляє його права повторно
пред'явити виконавчий документ до
виконання протягом строків,
встановлених статтею 22 цього Закону.
Отже, наведений у статті 47 Закону
припис не містить обмежень для
повторного пред'явлення виконавчого
документа до виконання, крім випадку,
коли строк для пред'явлення документа
до виконання, встановлений ст. 22 Закону,
пропущений.

Частиною 3 ст.22 вказаного ЗУ
передбачено, що рішення про стягнення
періодичних платежів (у справах про
стягнення аліментів, про відшкодування
шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, втратою
годувальника тощо) можуть бути
пред'явлені для виконання протягом
усього періоду, на який присуджені
платежі.

ЗУ «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» визначено, що
пенсія - це щомісячна пенсійна виплата
в солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом;

В судовому засіданні було доведено, що
в межах строку, встановленого ст. 22
Закону України «Про виконавче
провадження», стягувач повторно подав
заяву про прийняття до провадження
виконавчого документа.

Відповідно до ч.1 ст.25 цього Закону
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'яалений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Системний аналіз положень статей 26, 49
Закону України «Про виконавче
провадження» свідчить про те, що
підставою для закінчення виконавчого
провадження є саме заява стягувача про
відмову від примусового виконання
рішення суду, яка має бути визнана
судом, і яка, відповідно, виключає
можливість повторного пред'явлення
виконавчого документа до виконання,
оскільки за приписами частини 1 ст. 50
Закону, завершене виконавче
провадження з наведених підстав не
може бути розпочате знову.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи
те, що державним виконавцем при
винесенні постанови, яка є об'єктом
оскарження, були порушені вимоги
закону, суд приходить до висновку про
необхідність скасування постанови
державного виконавця про відмову у
відкритті виконавчого провадження.

Враховуючи викладене та
керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 17-19, 86, 128, 158-163, 167,
185, 186, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Скасувати постанову старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві Новак Г.М. від 8 серпня 2014 року
про відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа) по
виконанню виконавчого листа №2а-4388/11,
виданого 2 квітня 2013 року
Шевченківським районним судом міста
Києва.

Постанова суду може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Шевченківський районний суд м. Києва у
порядку ст.186 КАС України.

Суддя: