Справа № 2а-1696/11(6а/334/30/14)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"04" листопада 2014 р. справа №
2а-1696/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Малиш Н.І.,
Баранник Н.П.,

розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу за
апеляційною скаргою управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Запоріжжя

на ухвалу Ленінського районного
суду м.Запоріжжя від 11 березня 2014 р. у
справі № 2а-1696/11 за поданням головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Запорізькій області про зміну порядку
і способу виконання судового рішення у
справі

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.
Запоріжжя

про визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
певні дії,-

встановив:

У листопаді 2011 року позивач
звернувся до суду першої інстанції з
позовом, в якому просив:

- визнати протиправною
бездіяльність відповідача, що призвела
до порушення права на 30% підвищення
відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни";

- зобов'язати відповідача
виплатити недоплачену суму виплат
дитині війни з 07.09.2010 року по теперішній
час і виплачувати далі.

Постановою Ленінського районного
суду м.Запоріжжя від 25 лютого 2011 року
позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправною
бездіяльність відповідача щодо
своєчасного перерахунку та виплати
пенсії «Дітям війни» позивачу з 17
травня 2010 року по день розгляду справи,
тобто по 25 лютого 2011 року в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком як «Дитині
війни»;

- зобов'язано відповідача
здійснити перерахунок пенсії позивачу
з підвищенням її на 30% мінімальної
пенсії за віком з розміру,
встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове пенсійне
страхування", та провести відповідні
виплат за період часу з 17 травня 2010 року
по день розгляду справи, тобто по 25
лютого 2011 року, з відрахуванням
отриманих позивачем сум.

В задоволенні позовних вимог в
частині зобов'язання відповідача
нараховувати та виплачувати надбавку
до пенсії подальшому - відмовлено.

В іншій частині позовні вимоги
залишено без розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 01.02.2014 року апеляційну скаргу
відповідача залишено без задоволення,
а постанову Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 01.02.2013 року залишено без
змін.

Ухвалою Ленінського районного
суду м.Запоріжжя від 11.03.2014 року подання
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Запорізькій області про зміну порядку
і способу виконання судового рішення у
справі №2а-1696/11 задоволено: змінено
спосіб і порядок подальшого виконання
виконавчого документа № 2а-1696/11 від
06.06.2013р., виданого Ленінським районним
судом м.Запоріжжя, з зобов'язання УПФУ в
Ленінському районі м.Запоріжжя на
стягнення з УПФУ в Ленінському районі
м.Запоріжжя на користь ОСОБА_1
підвищення до пенсії відповідно до ст.6
Закону України «Про соціальних захист
дітей війни» від 18.11.2004р., виходячи з
розміру встановленого ч. 1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
09.07.2003р. в сумі 966,55 грн.

Не погодившись з ухвалою суду першої
інстанції, відповідач оскаржив її в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати ухвалу суду першої інстанції
та відмовити у задоволенні подання
державного виконавця.

В судове засідання представники
учасників процесу не з'явилися,
повідомлені належним чином, справа
розглядається в порядку письмового
провадження відповідно до п.2 ч.1 ст. 197
КАС України.

Дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи, перевіривши в межах
доводів апеляційної скарги дотримання
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, під час виконавчого
провадження з виконання виконавчого
документа за постановою Ленінського
районного суду м.Запоріжжя від 25.02.2011
відповідачем здійснено перерахунок та
нараховано підвищення до пенсії, як
дитині війни, у розмірі 966,55 грн. за
період з 17.05.2010 року по 25.02.2011 року та 859,49
грн. за період з 26.02.2011 року по 22.07.2011
року, проте, відповідач не здійснив
виплату цих сум у зв'язку з відсутністю
відповідних асигнувань.

У зв'язку з наведеним, державний
виконавець звернувся до суду першої
інстанції з поданням про зміну способу
і порядку виконання судового рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 11.03.2014 року подання
державного виконавця задоволено.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необхідність задоволення подання
державного виконавця, з наступних
підстав.

З 1 січня 2013 року набрав чинності Закон
України "Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень", який
встановлює гарантії держави щодо
судових рішень та виконавчих
документів, за якими боржником є
державні органи, державні
підприємства. Установи, організації,
юридичні особи, примусова реалізація
майна яких забороняється відповідно до
законодавства.

Статтею 3 Закону України "Про державні
гарантії щодо виконання судових
рішень" визначено, що виконання рішень
суду про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
Державною казначейською службою
України в межах відповідних бюджетних
призначень шляхом списання коштів з
рахунків такого державного органу, а в
разі відсутності у зазначеного
державного органу відповідних
призначень - за рахунок коштів,
передбачених за бюджетною програмою
для забезпечення виконання рішень
суду.

Згідно з частиною першою статті 263
Кодексу адміністративного судочинства
України за наявності обставин, що
ускладнюють виконання судового
рішення (відсутність коштів на рахунку,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), державний
виконавець може звернутися до
адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, із
поданням, а особа, яка бере участь у
справі, та сторона виконавчого
провадження - із заявою про
відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення.

Постанова Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 25.02.2011 є рішенням
зобов'язального характеру, що
унеможливлює її виконання в порядку,
передбаченому Законом України "Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень". Така обставина є
підставою для зміни чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення.

Під зміною способу і порядку виконання
рішення слід розуміти вжиття
адміністративним судом нових заходів
для реалізації рішення. Ці заходи
повинні забезпечити виконання
конкретного судового рішення і не
поширюватися на відносини, які виникли
після його ухвалення.

В даному випадку зміна способу і
порядку виконання рішення можлива
шляхом зміни зобов'язання здійснити
виплати на стягнення цих виплат.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті
74 рішення у справі "Іммобільяре Саффі
проти Італії" зазначив, що орган
державної влади не має права
посилатися на брак коштів на
виправдання неспроможності виконати
судове рішення про виплату боргу.

В той же час, статтею 6 Конвенції
передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті
40 рішення у справі "Горнсбі проти
Греції" від 19 березня 1997 року зазначив,
що право на суд було б ілюзорним, якби
національна правова система
Договірної держави допускала
невиконання остаточного та
обов'язкового судового рішення на
шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий)
орган відмовляється виконувати, не
виконує чи затягує виконання судового
рішення, то передбачені статтею 6
гарантії, які забезпечуються стороні
на етапі судового розгляду справи,
фактично втрачають свій сенс (рішення у
справі "Піалопулос та інші проти
Греції" від 15 березня 2001 року, пункт 68).

З урахуванням викладеного,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що для
забезпечення виконання постанови
Ленінського районного суду м.Запоріжжя
від 25.02.2011 необхідно задовольнити
подання державного виконавця та
змінити спосіб і порядок виконання
рішення шляхом зміни зобов'язання
здійснити виплати на стягнення цих
виплат.

За таких обставин, колегія суддів
доходить висновку, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, яким
обставини в справі встановлені
правильно та порушень норм
матеріального і процесуального права
не допущено, тому підстав для
скасування судового рішення не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Запоріжжя залишити без
задоволення.

Ухвала Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 11 березня 2014 року у
справі № 2а-1696/11 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили відповідно до ст. 254 КАС
України та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, визначені ст. 212 КАС
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
Н.І. Малиш

Суддя:
Н.П. Баранник