Справа № 807/2544/14
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2014-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2014 рокум. Ужгород№ 807/2544/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті C. І.

при секретарі судового засідання -
Шмідзен І.Ю.

за участю: представники сторін в
судове засідання не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної
державної адміністрації
Закарпатської області про скасування
розпоряджень, поновлення на займаній
на час звільнення посаді, зобов'язання
виплатити середній заробіток за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 5 грудня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини Постанови. Постанова в повному
обсязі складена 8 грудня 2014 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою (а.с.2-6) до Тячівської районної
державної адміністрації
Закарпатської області (далі -
відповідач, Тячівська РДА), якою
просить: визнати незаконним та
скасувати розпорядження голови
Тячівської РДА від 24.07.2014 року № 110-к
про звільнення його з посади
начальника управління освіти, молоді
та спорту, поновити його на займаній на
час звільнення посаді, зобов'язати
оплатити йому середньомісячний
заробіток за час вимушеного прогулу та
стягнути у відшкодування заподіяної
моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
оскарженим розпорядженням позивача
звільнено з посади на підставі ст. 39
Кодексу законів про працю України (у
зв'язку з погіршенням стану здоров'я,
згідно поданої заяви), однак, таке
звільнення суперечить нормам
законодавства, оскільки звільнення за
цією статтею можливо виключно за
вимогою працівника, крім того, на час
звільнення позивач перебував у
відпустці та у стані тимчасової
непрацездатності. При цьому
відповідачем порушено також норми ст.
38 Кодексу законів про працю України
(якою передбачено право особи на
залишення на займаній посаді у випадку
якщо особа не залишила роботи і не
вимагає свого звільнення), оскільки
згідно ст. 74 цього Кодексу під час
перебування у відпустці за особою
зберігається місце роботи (посада).

Заявою про збільшення розміру позовних
вимог від 09.09.2014 року (а.с.64-66) ОСОБА_1
просить (крім вимог первісного позову)
визнати незаконним та скасувати
розпорядження голови Тячівської РДА
"Про внесення змін у розпорядження
голови державної адміністрації від
24.07.2014 № 110-к "Про звільнення ОСОБА_1" від
22 серпня 2014 року № 127 - к, яким змінено
оскаржене розпорядження голови
Тячівської РДА від 24.07.2014 року № 110-к в
частині підстав звільнення та згідно
якого ОСОБА_1 звільнений за власним
бажанням, стаття 38 КЗпП України.

В судових засіданнях позивач підтримав
позовні вимоги та просив суд позов
задовольнити в повному обсязі, в
подальшому, 5 грудня 2014 року до
канцелярії суду подана заява (а.с.121),
якою просить розгляд справи провести
за його відсутності в зв'язку з
погіршенням стану почуття та згідно
ст.. 122 КАС України, розгляд справи
проведено за відсутності позивача чи
його представника, на підставі наявних
в матеріалах справи доказів.

Відповідачем надано суду заперечення
на позов (лист Тячівської РДА, в особі
представника на підставі довіреності,
а.с.39) від 27.08.2014 року (а.с.40-43), яким проти
позову заперечив, посилаючись на ту
обставину, що фактично позивач був
звільнений за ст. 38 Кодексу законів про
працю України за власним бажанням,
згідно розпорядження голови
Тячівської РДА від 22.08.2014 року № 127 - к,
крім того, доводи позивача щодо
протиправності звільнення
спростовуються тим, що він сам просив
звільнити його після виходу з
відпустки, а перебування його на
лікарняному є предметом перевірки
правоохоронних органів. Стосовно
відшкодування моральної зазначає, що
позовом не зазначено в чому
виражається завдана позивачеві
моральна шкода (оскільки доводи про
погіршення стану здоров'я
спростовуються тим фактом, що позивач
хворів і до його звільнення з роботи),
як і не зазначено з чого виходив
позивач при її розрахунку

В судових засіданнях представник
відповідача проти позову заперечував з
мотивів, викладених у запереченні на
позов, в подальшому в судові засідання
представник відповідача не з'являвся
(хоча і повідомлявся належним чином про
дату, час та місце розгляду справи), в
зв'язку з чим та у відповідності до ч. 4
ст. 128 КАС України, розгляд справи
проведено за відсутності представника
відповідача, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення адміністративного позову,
виходячи з наступного:

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджується наявним в матеріалах
справи доказами, позивач, ОСОБА_1,
станом на час виникнення спірних
правовідносин проходив державну
службу на посаді начальника
управління освіти, молоді та спорту
Тячівської РДА.

Розпорядженням голови Тячівської РДА
"Про звільнення ОСОБА_1" від 24.07.2014 року
№ 110-к (а.с.7) ОСОБА_1 звільнений з посади
начальника управління освіти, молоді
та спорту Тячівської РДА 24 липня 2014
року у зв'язку з погіршенням стану
здоров'я, згідно поданої ним заяви.

Підстава звільнення, згідно тексту
розпорядження: заява ОСОБА_1,
погодження департаменту освіти,
молоді і спорту Закарпатської ОДА від
29.05.2014 року № 01-19/1985.

В матеріалах справи наявна копія заяви
ОСОБА_1 (а.с.48), якою просить звільнити
його з посади начальника управління
освіти, молоді та спорту після виходу з
відпустки у зв'язку з погіршенням стану
здоров'я (висновок ЛКК додається), від
22.05.2014 року, на якій наявні штамп
Тячівської РДА: "22.05.2014 р., вхід. № 903/03-35"
та резолюцією: "В.К., підготувати
подання в ОДА. 29.05.2014 р."

Згідно наявного в матеріалах справи
витягу з Журналу реєстрації вхідних
документів за 2014 рік (а.с.70-72), 15 травня
2014 року за вх. № 823/03-35 (графі 1)
зареєстровано заяву про звільнення
(графа 3) керівника апарату державної
адміністрації Д.В. Онуфрія (графа 2) з
наявною в графі 4 (резолюція або кому
направлений документ) запису: "В. К.
Підготувати подання в ОДА. 22.05.2014."

При цьому, в матеріалах справи наявна
копія ще однієї заяви ОСОБА_1 на якій
наявний штамп Тячівської РДА з тією ж
датою та тим самим номером ("22.05.2014 р.,
вхід. № 903/03-35"), але інша за змістом, а
саме заяви ОСОБА_1 (а.с.28), якою просить
звільнити його з посади начальника
управління освіти, молоді та спорту
після виходу з відпустки.

Згідно наявної в матеріалах справи
копії листа Департаменту осіти і
науки, молоді і спорту Закарпатської
ОДА від 29.05.2014 року за № 01.19/1985 (а.с.50),
департамент погоджує звільнення
ОСОБА_1 згідно з чинним законодавством
та відповідно до поданої заяви.
Підстава: лист Тячівської РДА від 22.05.2014
року № 03-35/288. Листом від 22.05.2014 року №
03-35/288 (а.с.49) Тячівська РДА просить
погодити звільнення ОСОБА_1 з посади
згідно поданої ним заяви.

Розпорядженням голови Тячівської РДА
"Про внесення змін у розпорядження
голови державної адміністрації від
24.07.2014 № 110-к "Про звільнення ОСОБА_1" від
22 серпня 2014 року № 127-к (а.с.44) в зв'язку з
допущенням неточностей формулювання
звільнення ОСОБА_1 пункт 1
розпорядження від 24.07.2014 року № 110-к
викладено в новій редакції, а саме:
звільнено ОСОБА_1 з посади начальника
управління освіти, молоді та спорту 24
липня 2014 року за власним бажанням,
згідно ст. 38 КЗпП України.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Тячівської РДА про визнання
незаконними та скасування обох
розпоряджень голови Тячівської РДА за
якими його звільнено з посади,
поновлення його на займаній на час
звільнення посаді, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення завданої
моральної шкоди, яку оцінює в 50000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно ч.2 ст.3 КАС України, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень(крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження) та згідно п.2 ч.1 ст.17 КАС
України, компетенція адміністративних
судів поширюється, в тому числі, на
спори з приводу проходження публічної
служби.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до преамбули Закону України
"Про державну службу" від 16 грудня 1993
року № 3723 - XII (з наступними змінами та
доповненнями, далі - Закон 3723) - цей
Закон визначає загальні засади
діяльності, а також статус державних
службовців, які працюють в державних
органах та їх апараті.

Зі змісту ч. 1 ст. 30 Закону 3723 вбачається,
що підстави припинення державної
служби можуть бути загальними, тобто
визначеними Кодексом законів про працю
України, та спеціальними,
передбаченими у цій нормі права.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджено матеріалами справи,
зокрема, оскарженими розпорядженням
голови Тячівської РДА від 24.07.2014 року за
№ 110-к та від 22.08.2014 року № 127-к, що
ОСОБА_1 звільнений за нормами Кодексу
законів про працю України (в зв'язку з
погіршенням стану здоров'я (ст.. 39 КЗпП
України) та за власним бажанням (ст.. 38
КЗпП України). Враховуючи, що нормами
Закону 3723 не регламентується порядок
звільнення за власним бажанням та
позивач звільнений за нормами
трудового законодавства - до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
положення саме Кодексу законів про
працю України (далі - КЗпП України).

Згідно тексту розпорядження голови
Тячівської РДА від 24.07.2014 року за № 110-к
(за яким ОСОБА_1 звільнений у зв'язку з
погіршенням стану здоров'я),
звільнення проведено у відповідності
до ст. 39 та 116 КЗпП України, про що суд
констатує наступне:

Статтею 116 КЗпП України регулюється
виключно строк проведення розрахунку
при звільненні, відтак, нормами цієї
статті не встановлено підстав
розірвання трудового договору.

Статтею 39 КЗпП України, за якою
проведено звільнення ОСОБА_1,
встановлено, що строковий трудовий
договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає
розірванню достроково на вимогу
працівника в разі його хвороби або
інвалідності, які перешкоджають
виконанню роботи за договором,
порушення власником або уповноваженим
ним органом законодавства про працю,
колективного або трудового договору та
у випадках, передбачених частиною
першою статті 38 цього Кодексу
(неможливість продовжувати роботу в
зв'язку з переїздом на нове місце
проживання; переведенням чоловіка або
дружини на роботу в іншу місцевість;
вступом до навчального закладу;
неможливістю проживання у даній
місцевості, що підтверджена медичним
висновком; вагітність; догляд за
дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; виходом
на пенсію; прийняттям на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин, згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України).

З аналізу наведеної норми трудового
законодавства вбачається, що
положення ст.39 КЗпП України допускають
звільнення з ініціативи працівника (за
наявності встановлених цією статтею
та ч. 1 ст. 38 КЗпП України підстав)
виключно строкових трудових договорів,
що визначені п. 2 (визначений строк,
встановлений за погодженням сторін) та
п. 3 (що укладаються на час виконання
певної роботи) ст.. 23 КЗпП України, в
зв'язку з чим положення ст. 39 КЗпП
України не підлягають застосуванню до
спірних правовідносин, оскільки
статус державних службовців, які
працюють в державних адміністраціях на
посадах керівників структурних
підрозділів адміністрацій, визначені
Законами України "Про державну службу"
та "Про місцеві державні
адміністрації", та такими не
передбачено укладення строкових
трудових договорів з вказаними
особами.

Розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений термін, з
ініціативи працівника регулюється ст.
38 КЗпП України, згідно ч. 1 якої -
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Згідно тексту розпорядженням голови
Тячівської РДА від 22 серпня 2014 року №
127-к, внесено зміни до розпорядження
від 24.07.2014 року № 110-к , за якими
звільнення ОСОБА_1 проведено за
власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП
України.

Згідно ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

З аналізу вищезазначених правових норм
вбачається, що законодавством
встановлений строк два тижні, протягом
якого працівник наділений правом
залишитись на роботі, в тому числі -
шляхом залишення на роботі, при цьому,
працівникові надається безумовне
право як на відкликання поданої заяви
про звільнення, так і фактичного
продовження, та якщо після закінчення
двох тижнів після письмового
попередження працівником власника про
розірвання трудового договору
працівник не був звільнений, продовжує
працювати і не наполягає на звільненні,
власник не вправі звільнити його
відповідно до раніше поданої заяви.

Видання наказу про звільнення за
власним бажанням, на підставі заяви
від 22 травня 2014 року, днем 24 липня 2014
року не відповідає вимогам трудового
законодавства, оскільки таке
звільнення суперечить положенням ч. 2
ст. 38 КЗпП України.

При цьому судом відхиляються доводи
відповідача, викладені в запереченнях
проти позову та запереченнях на заяву
про збільшення позовних вимог (а.с.80-830
щодо неможливості звільнення у
встановлений законодавством строк в
зв'язку з перебуванням ОСОБА_1 у
відпустці, виходячи з наступного:

Відповідно до статті 3 Закону України
"Про відпустки" від 15 листопада 1996 року
№ 504/96-ВР за бажанням працівника у разі
його звільнення (крім звільнення за
порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки.

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджено матеріалами справи, після
подання заяви про звільнення ОСОБА_1
фактично перебував у відпустці по 3
липня 2014 року включно (розпорядження
голови Тячівської РДА від 09.04.2014 року №
62 (а.с.18), від 02.06.2014 року № 102 (а.с.19) та від
13.06.2014 року № 104 (а.с.20), відтак, останнім
днем відпустки є 3 липня 2014 року та,
виходячи з наведених приписів
трудового законодавства, належною
датою звільнення є саме 3 липня 2014 року,
в зв'язку з чим звільнення іншою датою
(24 липня 2014 року) не відповідає
обставинам справи та суперечить
закону.

Судом відхиляються доводи позивача
щодо протиправності звільнення його
під час перебування на лікарняному,
оскільки обмеження щодо звільнення
працівника, який знаходиться на
лікарняному, стосується тільки
звільнення з ініціативи власника, що
встановлено статтею 40 КЗпП України
(якою передбачено, що не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за п.
5 цієї статті) та чинним законодавством
не заборонене звільнення працівника в
період тимчасової непрацездатності за
власним бажанням (за ст. 38 КЗпП України).

За правилами, встановленими ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не доведено
правомірність звільнення ОСОБА_1 ні в
зв'язку з погіршенням стану здоров'я за
ст.. 39 КЗпП України, ні за власним
бажанням за ст. 38 КЗпП України, відтак,
не доведено правомірності оскаржених
розпоряджень Тячівської РДА, вимоги
збільшеного позову щодо їх скасування
відповідає вимогам закону та
обставинам справи, що підтверджені
дослідженими в судовому засіданні
належними та допустимими доказами, та
у відповідності до положень ст.. 162 КАС
України - слід визнати протиправними
та скасувати розпорядження Тячівської
РДА "Про звільнення ОСОБА_1" від 24 липня
2014 року № 110 - к та "Про внесення змін у
розпорядження голови державної
адміністрації від 24.07.2014 № 110-к "Про
звільнення ОСОБА_1" від 22 серпня 2014
року № 127 - к.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 Кодексу
законів про працю України, у разі
звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, що
розглядає трудовий спір та слід
зобов'язати Тячівську РДА поновити
ОСОБА_1 на займаній на час звільнення
посаді начальника управління освіти,
молоді та спорту Тячівської РДА.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Згідно ст. 1 Закону України "Про оплату
праці", заробітна плата виплачується
працівникові власником або
уповноваженим органом, та виплата
заробітної плати проводиться за місцем
роботи (ст. 24 цього Закону), крім того,
відповідно до п. 27 постанови Пленуму
Верховного суду України "Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13,
судам необхідно враховувати, що згідно
зі ст. 21 КЗпП України належним
відповідачем у справі за позовом про
оплату праці є та юридична особа
(підприємство, установа, організація), з
якою позивачем укладено трудовий
договір. Оскільки ОСОБА_1
безпосередньо перебував у трудових
відносинах та отримував заробітну
плату у Тячівській РДА - слід
зобов'язати Тячівську РДА виплатити
йому заробітну плату за час вимушеного
прогулу за період з 25 липня 2014 року
(наступний за днем звільнення день,
оскільки день звільнення є останнім
робочим днем, за який заробітна плата
виплачена при звільнені) по 4 грудня
2014 року (день, що передує даті
постановлення судового рішення, з
вищезазначених підстав).

Умови обчислення середньої заробітної
плати визначаються Постановою
Кабінету Міністрів України від 8 лютого
1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної плати"
(далі - Порядок) та згідно п. "з" ст. 1
Порядку - обчислення середньої
заробітної плати, цей Порядок
застосовується при обчисленні
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Пунктом 3 ч.2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
передбачено, що у всіх інших випадках
(крім випадків обчислення середньої
заробітної плати для оплати щорічної
відпустки) збереження середньої
заробітної плати і середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата.
Працівникам, які пропрацювали на
підприємстві, в установі, організації
менше двох календарних місяців,
середня заробітна плата обчислюється
виходячи з виплат за фактично
відпрацьований час.

Відповідно до п.8 ч.2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

У відповідності до довідки управління
освіти, молоді та спорту Тячівської
РДА від 08.09.2014 року № 2038 (а.с.110), розмір
заробітної плати ОСОБА_1 за останні два
календарні місяці становить 2580,43 грн.,
тобто, за кожен повний календарний
місяць вимушеного прогулу підлягає
сплаті середньомісячна заробітна
плата у розмірі 1290,22 грн.

Згідно з абзацом п'ятим п.6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці", при
задоволенні вимог про оплату праці, суд
має навести в рішенні розрахунки, з
яких він виходивпри визначенні сум, що
підлягають стягненню.

Відповідно до листа Міністерства праці
та соціальної політики України від
04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок
норми тривалості робочого часу на 2014
рік" норма тривалості робочого часу в
днях на липень 2014 року складала 23 днів
(за період з 25.07.2014 року - 5 днів), а
відтак, за липень 2014 року підлягає
виплаті заробітна плата у розмірі 280,48
грн. (1290,22 грн./23 днів)х5 днів.). Норма
тривалості робочого часу в днях на
грудень 2014 року складала 23 дні (за
період по 4.12.2014року - 4 дні), а відтак, за
грудень 2014 року підлягає виплаті
заробітна плата у розмірі 224,39 грн. (1290,22
грн./23 дні)х4 дні). Крім того, за період
серпень - листопад 2014 року виплаті
підлягає заробітна плата у розмірі 5160,88
грн. Відтак, загальна сума заробітної
плати за час вимушеного прогулу, що
підлягає виплаті на користь ОСОБА_1,
становить 5665,75 грн.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС
України негайно виконуються постанови
суду, зокрема, щодо присудження виплати
заробітної плати, іншого грошового
утримання у відносинах публічної
служби - у межах суми стягнення за один
місяць та поновлення на посаді у
відносинах публічної служби, в зв'язку
з чим постанова в частині поновлення
ОСОБА_1 на займаній на час звільнення
посаді та про присудження виплати
заробітної плати за місяць у розмірі
1290,22 грн. підлягає до негайного
виконання.

При цьому суд відмовляє в задоволенні
вимоги позовної заяви про стягнення
50000,00 грн. у відшкодування завданої
моральної шкоди, виходячи з
наступного: відповідно до п. 3 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" від 31.03.1995 року за № 4 під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Пунктом 4 цієї постанови
встановлено, що у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується. В
позовній заяві не зазначено в чому
полягає завдана йому Тячівської РДА
шкода (а доводи щодо перебування на
лікарняному внаслідок незаконного
звільнення спростовуються наявними в
матеріалах справи копіями листків
непрацездатності (а.с.21-27), з яких
вбачається лікування позивача як до
його звільнення, так і після нього), не
наведено доводів щодо визначення суми
моральної шкоди у вказаному розмірі
50000,00 грн. та розрахунку на
підтвердження завданої моральної
шкоди на цю суму, доказів завдання
такої неправомірним звільненням також
не надано та, за наведених обставин,
слід відмовити в задоволенні позову в
частині вимоги про відшкодування
завданої моральної шкоди.

У відповідності до ч. ч. 3, 5 ст. 94 КАС
України та в зв'язку з відсутністю
судових витрат, понесених сторонами,
судові витрати по справі не стягуються
та за рахунок Держбюджету не
компенсуються.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 137, 160, 163, 256
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Тячівської районної
державної адміністрації
Закарпатської області про скасування
розпоряджень, поновлення на займаній
на час звільнення посаді, зобов'язання
виплатити середній заробіток за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди - задовольнити
частково.

2. Визнати протиправним та скасувати
розпорядження Тячівської районної
державної адміністрації "Про
звільнення ОСОБА_1" від 24 липня 2014 року
№ 110 - к.

3. Визнати протиправним та скасувати
розпорядження Тячівської районної
державної адміністрації "Про внесення
змін у розпорядження голови державної
адміністрації від 24.07.2014 № 110-к "Про
звільнення ОСОБА_1" від 22 серпня 2014
року № 127 - к.

4. Зобов'язати Тячівську районну
державну адміністрацію поновити
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) на займаній на час звільнення
посаді начальника управління освіти,
молоді та спорту Тячівської районної
державної адміністрації з 24 липня 2014
року.

5. Зобов'язати Тячівську районну
державну адміністрацію виплатити
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) заробітну плату за час
вимушеного прогулу у сумі 5665,75 грн.
(п'ять тисяч шістсот шістдесят п'ять
гривень сімдесят п'ять копійок).

6. В задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

7. Постанова в частині поновлення
ОСОБА_1 на посаді начальника управління
освіти, молоді та спорту Тячівської
районної державної адміністрації та
стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної
плати за один місяць в розмірі 1290,22
(одна тисяча двісті дев'яносто гривень
двадцять дві копійки) підлягає до
негайного виконання.

8 . Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України, та може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, встановлені ст.186 КАС України.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до ст. 160 КАС України -
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови (копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції).

Суддя С.І. Рейті