Справа № 2а/489/270/14
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а/489/270/14

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Коваленко І.В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.
Миколаєва на постанову Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 02
жовтня 2014 року по справі за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Миколаєва до Головного
управління юстиції у Миколаївській
області, за участю третіх осіб:
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Миколаївській області, ОСОБА_2, про
скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження,-

В С Т А Н О В И Л А:

Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Миколаєва (далі -
позивач, або УПФУ в Ленінському районі
м. Миколаєва) звернулось до суду з
позовом до Головного управління
юстиції у Миколаївській області (далі -
відповідач, або ГУЮ у Миколаївській
області), за участю третіх осіб:
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Миколаївській області (далі - ГУДКСУ у
Миколаївській області), ОСОБА_2 (далі -
ОСОБА_2) про скасування постанови про
відкриття виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа, виданого Ленінським районним
судом м. Миколаєва 10.09.2013 року по
адміністративній справі № 2-а/489/249/13 про
стягнення з Управління Пенсійного
фонду України в Ленінському районі м.
Миколаєва на користь ОСОБА_2 22928,20 грн.
заборгованості з виплати пенсії.

Постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 02 жовтня 2014 року
вказаний адміністративний позов
залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить вищезазначену
постанову скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог. В обґрунтування скарги апелянт
зазначив, що судом першої інстанції
порушені норми матеріального та
процесуального права.

В судове засідання представник
позивача не прибув, про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи був
повідомлений належним чином та
своєчасно, що підтверджується наявним
в матеріалах справи повідомленням про
вручення повістки про виклик до суду
(а.с.125), причини неприбуття суду не
відомі.

Представник відповідача у судове
засідання, також, не прибув, про дату,
час та місце апеляційного розгляду
справи був повідомлений належним чином
та своєчасно, що підтверджується
наявним в матеріалах справи
повідомленням про вручення повістки
про виклик до суду (а.с.126), причини
неприбуття суду не відомі.

Треті особи у судове засідання, в тому
числі, не прибули, про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи були
повідомлені належним чином та
своєчасно, що підтверджується наявними
в матеріалах справи повідомленнями про
вручення повісток про виклик до суду
(а.с.127-128), причини неприбуття суду не
відомі.

Згідно вимог ч. 4 ст. 196 КАС України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Крім того, відповідно до приписів п. 2 ч.
1 ст. 197 КАС України, суд апеляційної
інстанції може розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами, якщо
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів, у разі
неприбуття жодної з осіб, які беруть
участь у справі, у судове засідання,
хоча вони були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання.

Колегія суддів, з огляду на зазначене, а
також враховуючи те, що в матеріалах
справи достатньо доказів для вирішення
справи, - дійшла висновку про
можливість розгляду справи в порядку
письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено під час апеляційного
розгляду, 16.07.2013 року Ленінським
районним судом м. Миколаєва прийнято
постанову справі № 2-а/489/249/13 про
стягнення з УПФУ в Ленінському районі
м. Миколаєва на користь
ОСОБА_2 заборгованості з пенсії в сумі
22928,20 грн.

Виданий відповідно до вказаної вище
постанови суду виконавчий лист позивач
пред'явив для примусового виконання до
ВПВР УДВС ГУЮ у Миколаївській області,
державний виконавець якого відкрив
виконавче провадження, постановою
від 09.07.2014 року.

На думку представників позивача,
відкриття виконавчого провадження про
стягнення коштів з УПФУ в Ленінському
районі м. Миколаєва не відповідає
Закону України «Про гарантії Держави
щодо виконання судових рішень»,
відповідно до положень якого виконання
такого судового рішення повинно
здійснюватися безпосередньо Державною
казначейською службою України.

Вирішуючи спірне питання та
відмовляючи у задоволенні заявленого
адміністративного позову, суд першої
інстанції, враховуючи, що прийняття
постанови Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 16.07.2013 року, відповідно
до якої кошти стягнуто з УПФУ в
Ленінському районі м. Миколаєва,
пов'язане з невиконанням постанови
того ж суду від 27.07.2011 року, яка носила
відносно УПФУ в Ленінському районі м.
Миколаєва зобов'язальний характер, та з
огляду на постанову УПФУ в Ленінському
районі м. Миколаєва від 21.05.2014 року,
дійшов висновку про правомірність
звернення ОСОБА_2 до органу державної
виконавчої служби та відкриття
державним виконавцем виконавчого
провадження.

Колегія суддів погоджується з
зазначеним висновком суду першої
інстанції та вважає його обґрунтованим
виходячи з наступного.

Так, умови і порядок виконання рішень
судів та інших органів (посадових осіб),
що відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 названого Закону
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Згідно ч.ч. 1 та 3 ст. 5 вказаного Закону
вимоги державного виконавця щодо
виконання рішень обов'язкові для всіх
органів, організацій, посадових осіб,
фізичних і юридичних осіб на території
України. Невиконання законних вимог
державного виконавця тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Частинами 1 та 3 статті 6 зазначеного
Закону встановлено, що державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця
можуть бути оскаржені в порядку,
встановленому цим Законом.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України
«Про виконавче провадження»
відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи як
виконавчі листи, що видаються судами.

Пунктом 1 статті 19 вказаного Закону
визначено, що державний виконавець
відкриває виконавче провадження на
підставі виконавчого документа,
зазначеного в статті 17 цього Закону,
зокрема, за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 25
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Згідно ст. 26 цього Закону державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі:
пропуску встановленого строку
пред'явлення документів до виконання;
неподання виконавчого документа,
зазначеного у статті 17 цього Закону, та
неподання заяви про відкриття
виконавчого провадження у випадках,
передбачених цим Законом; якщо рішення,
на підставі якого видано виконавчий
документ, не набрало законної
(юридичної) сили, крім випадків, коли
воно у встановленому законом порядку
допущено до негайного виконання;
пред'явлення виконавчого документа до
органу державної виконавчої служби не
за місцем або не за підвідомчістю
виконання рішення; якщо не закінчилася
відстрочка виконання рішення, надана
судом, яким постановлено рішення;
невідповідності виконавчого документа
вимогам, передбаченим статтею 18 цього
Закону; офіційного оприлюднення
повідомлення про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури; якщо виконавчий документ
повернуто стягувачу за його заявою,
крім виконавчих документів про
стягнення аліментів та інших
періодичних платежів; наявності інших
передбачених законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено під час апеляційного
розгляду, 10.09.2013 року Ленінським
районним судом м. Миколаєва видано
виконавчий лист за № 2а/489/249 про
стягнення з УПФУ в Ленінському районі
м. Миколаєва на користь
ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 22928,20
грн.

Зазначений вище виконавчий лист 12.02.2014
року був пред'явлений позивачем до ВПВР
УДВС ГУЮ у Миколаївській області.

Постановою державного виконавця ВПВР
УДВС ГУЮ у Миколаївській області від
13.02.2014 року відмовлено у відкритті
виконавчого провадження за названим
виконавчим листом на підставі п. 8 ч. 1
ст. 26 Закону України «Про виконавче
провадження», а саме за наявністю інших
передбачених законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

У вказаній вище постанові від 13.02.2014
року зазначено, що відповідно до ч. 2
ст. 3 Закону України «Про виконавче
провадження» та ст. 3 Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» виконавчі документи
про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, пред'являються
на примусове виконання до Державної
казначейської служби України.

Не погодившись з таким рішенням
державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у
Миколаївській області третя особа
звернулась до суду.

Постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 21.05.2014 року по справі №
2-а/489/177/14, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 17.09.2014 року,
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково. Визнано незаконною та
скасовано постанову головного
державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у
Миколаївській області від 13.02.2014 року
про відмову у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа, виданого Ленінським
районним судом м. Миколаєва 10.09.2013 року,
про стягнення з УПФУ в Ленінському
районі м. Миколаєва на користь ОСОБА_2
заборгованості в сумі 22928,20 грн. В іншій
частині у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

При цьому, як вбачається зі змісту
вказаних судових рішень, при розгляді
зазначеної справи, судами встановлено,
що на виконання ст. 3 Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» та вимог Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ, третя особа у жовтні
2013 року звернувся до УДКСУ у м.
Миколаєві з виконавчим листом
№ 2а/489/249 про стягнення з УПФУ в
Ленінському районі м. Миколаєва на
користь ОСОБА_2 заборгованості в
розмірі 22928,20 грн.

Проте, листом УДКСУ у м. Миколаєві від
21.10.2013 року за № 0301-08/2/2092 названий
виконавчий лист повернуто ОСОБА_2 з
посиланням на те, що УПФУ в Ленінському
районі м. Миколаєва до Єдиного реєстру
розпорядників бюджетних коштів та
одержувачів бюджетних коштів не
включене та не має відкритих рахунків в
Управлінні.

На звернення позивача до ДКС України
листом останньої від 15.01.2014 року за №
5-13/131-473 ОСОБА_2 повідомлено про те, що на
ім'я боржника (УПФУ в Ленінському
районі м. Миколаєва) в органі
Казначейства відкрито лише рахунок 3719
«Рахунок для зарахування коштів, які
підлягають розподілу за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування», кошти по
якому відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» не можуть
зараховуватись до Державного бюджету
України, бюджетів інших рівнів та
використовуватися на цілі, не
передбачені законодавством про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. При цьому,
також, зазначено, що чинним
законодавством не передбачено
повноважень органу Казначейства на
здійснення списання коштів з рахунків
боржника, відкритих у банківських
установах, натомість такі права мають
органи Державної виконавчої служби
відповідно до положень Закону України
«Про виконавче провадження».

Тобто, судовим рішенням, що набрало
законної сили, встановлено
неможливість виконання постанови
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16.07.2013 року, в порядку,
визначеному Законом України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», та визначено
необхідність його виконання через
орган державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України,
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 21.05.2014 року по справі №
2-а/489/177/14, що набрала законної сили,
встановлено неможливість виконання
постанови Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 16.07.2013 року
по справі № 2-а/489/249/13, в порядку,
визначеному Законом України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», та визначено
необхідність виконання зазначеного
судового рішення через орган державної
виконавчої служби, скасувавши, при
цьому, постанову головного державного
виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у
Миколаївській області від 13.02.2014 року
про відмову у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа, виданого на
підставі зазначеного судового рішення,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
правомірність звернення ОСОБА_2 до
органу державної виконавчої служби та
відкриття державним виконавцем
виконавчого провадження.

На підставі викладеного, суд
апеляційної інстанції знаходить
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги
встановлених обставин справи та
висновків суду першої інстанції не
спростовують та не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки висновки суду
першої інстанції обґрунтовані та
відповідають чинному законодавству, а
доводи апеляційної скарги їх не
спростовують, колегія суддів, на
підставі ст. 200 КАС України, приходить
до висновку про залишення апеляційної
скарги без задоволення, а постанови
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Миколаєва на постанову
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 02 жовтня 2014 року -
залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 02 жовтня 2014 року по
справі за адміністративним позовом
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Миколаєва до
Головного управління юстиції у
Миколаївській області, за участю
третіх осіб: Головного управління
Державної казначейської служби
України у Миколаївській області,
ОСОБА_2, про скасування постанови про
відкриття виконавчого провадження -
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через 5 днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20 днів
після набрання законної сили
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/