Справа № 813/3846/14
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
№ 876/6561/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань:
Щерби С.Б.

представника відповідача -
Музики М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Жидачівському районі Львівської
області на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 10
червня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України в
Жидачівському районі Львівської
області до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Жидачівському
районі Львівської області про
спонукання до вчинення дій та
стягнення коштів, -

встановив:

23.05.2014 позивач - УПФУ в Жидачівському
районі Львівської області поштою
направив у Львівський окружний
адміністративний суд позов до
відповідача - ВВД ФСС НВВ ПЗ в
Жидачівському районі Львівської
області у якому просив: зобов'язати
відповідача прийняти до відшкодування
та включити в акти звірки суми пенсій в
сумі 2850 грн виплачені громадянам
ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також стягнути з
відповідача вказану суму коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідач всупереч
статей 2, 21, 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV)
відмовився відшкодовувати позивачу
понесені ним витрати на виплату та
доставку пенсій по інвалідності
громадянам, що отримали трудове
каліцтво за межами України, в тому
числі на території республік за період
їх входження до складу СРСР. Загальна
сума такої заборгованості за період з
01.05.2013 по 30.04.2014 становить 2850 грн, у тому
числі: по виплаті основного розміру
пенсії ОСОБА_3 - 1950 грн за період з 01.05.2013
по 30.04.2014, ОСОБА_4 - 900 грн за період з
01.11.2013 по 30.04.2014.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 10.06.2014 у
задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою суду першої
інстанції не погодився позивач та
оскаржив її в апеляційному порядку.
Вважає, що така є незаконною, оскільки
прийнята з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, а тому просить її скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Представник апелянта у судове
засідання не прибув, хоча належним
чином повідомлений про його дату, час
та місце, що підтверджується наявним у
справі повідомленням про вручення
повістки, а тому у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України, його неприбуття не
перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Представник відповідача - Дац Н.І. у
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримала та просить її задовольнити.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, пояснення
представника відповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційну скаргу належить
задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що в
період з 01.05.2013 по 30.05.2014 позивачем
здійснено виплату пенсій по
інвалідності, зокрема, громадянам
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які отримали трудове
каліцтво за межами України - на
території республік за період їх
входження до складу СРСР.

Суми основного розміру пенсій включені
позивачем до актів щомісячної звірки
витрат по особових справах потерпілих,
яким виплачено пенсії по інвалідності
і внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за період з травня 2013 року
по квітень 2014. (а.с. 5-16).

У зв'язку з виникненням
неузгодженостей між сторонами до
кожного акта складено Списки осіб,
пенсії яких не прийнято до
відшкодування (а.с. 5-16 зворот), а саме: за
період з 01.05.2013 по 30.04.2014 сума витрат, яка
не прийнята до відшкодування становить
2850 грн, у тому числі: по виплаті
основного розміру пенсії ОСОБА_3 - 1950
грн за період з 01.05.2013 по 30.04.2014, по
виплаті основного розміру пенсії
ОСОБА_4 - 900 грн за період з 01.11.2013 по
30.04.2014.

Згідно вказаних Списків, причиною
неприйняття витрат на виплату
основного розміру пенсії стало те, що
вказані особи отримали трудове
каліцтво на території республік за
період їх входження до складу СРСР.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов задоволеним бути не може,
оскільки позивач обрав невірний спосіб
захисту, так як Порядок відшкодування
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
Пенсійному фонду України витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженого
постановою правління ПФУ та правління
Фонду від 4 березня 2003 року № 5-4/4,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 16 травня 2003 року за №
376/7697 (далі - Порядок) на який
покликається Пенсійний орган, не
врегульовує спірних відносин.
Встановлене ним правило підписання
актів звірки розрахунків розраховано
на відсутність спору, а тому суд не може
примусити відповідача зробити те, що не
передбачено законодавством. Щодо
позовної вимоги про стягнення витрат,
то суд першої інстанції зазначив, що
зазначеним вище Порядком визначено
механізм узгодження та відшкодування
Фондом соціального страхування
Пенсійному фонду витрат тільки на
централізованому рівні.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що вимога про
зобов'язання відповідача включити в
акти звірки витрати, є невірними
способом захисту, оскільки у разі
незгоди Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на підписання
актів звірки в судах адміністративної
юрисдикції мають вирішуватись вимоги
про стягнення витрат. а не вимоги про
включення сум до цих актів. Порядок не
врегульовує спірних правовідносин, що
виникли в цьому випадку, так як
встановлене ним правило підписання
актів звірки розрахунків має
застосовуватися за відсутності спору.
Такі висновки суду апеляційної
інстанції узгоджуються з правовою
позицією Верховного Суду України
викладеною, зокрема, у постанові від
10.06.2014 № 21-154а14.

Однак, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення витрат, з огляду на таке.

Пункт 7 Порядку, якому, на думку суду
першої інстанції, суперечать вимоги
управління ПФУ про відшкодування
витрат, не врегульовує спірні
відносини, які виникли у цій справі,
оскільки встановлене ним правило та
механізм взаєморозрахунків на
централізованому рівні між Фондом та
ПФУ розраховані на відсутність спору
та реалізуються за наслідками
попередньо здійснених згідно з
пунктами 5, 6 Порядку звірок витрат за
особовими справами потерпілих,
складання актів таких звірок,
узгодження й подання відповідних
довідок.

Статтею 16 Закону № 1105-XIV визначено, що
безпосереднє управління Фондом
здійснюють його правління та виконавча
дирекція. За змістом статті 18
зазначеного Закону виконавча дирекція
Фонду є постійно діючим виконавчим
органом правління Фонду, проводить
свою діяльність від імені Фонду у межах
та в порядку, що визначаються його
статутом і Положенням про виконавчу
дирекцію Фонду соціального
страхування від нещасних випадків,
організовує та забезпечує виконання
рішень правління Фонду, робочими
органами виконавчої дирекції Фонду є,
зокрема, її відділення в районах і
містах обласного значення. Робочі
органи виконавчої дирекції Фонду є
юридичними особами, мають самостійні
кошториси, печатку із зображенням
Державного Герба України та своїм
найменуванням.

Згідно з пунктом 7 Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 6 квітня
2011 року № 384/2011 (чинного на час
виникнення спірних відносин) Пенсійний
фонд України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
територіальні органи.

З огляду на викладене вимоги
управління ПФУ про відшкодування
відділенням Фонду витрат, пов'язаних із
виплатою та доставкою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві, відповідають
змісту його прав як робочого органу ПФУ
щодо відшкодування понесених ним
витрат та узгоджуються із компетенцією
виконавчої дирекції Фонду, основними
завданнями якої згідно з Положенням
про виконавчу дирекцію Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, затвердженим
постановою правління Фонду від 20
квітня 2001 року № 15, крім іншого,
визначено виконання завдань та
основних принципів страхування від
нещасного випадку, фінансування
страхових виплат, а до повноважень у
сфері здійснення процедури
страхування та координації страхової
діяльності віднесено, зокрема,
співпрацю з фондами з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування витрат, понесених ними у
зв'язку з матеріальним забезпеченням
потерпілих внаслідок нещасного
випадку на виробництві та
представництво інтересів страховика в
органах державної виконавчої влади,
органах місцевого самоврядування і
судах.

Такі висновки суду апеляційної
інстанції відповідають правовій
позиції Верховного Суду України
викладеній у постанові від 21.05.2013 №
21-129а13.

Суд апеляційної інстанції вирішуючи по
суті позовні вимоги про стягнення,
виходить з наступного.

Ураховуючи положення статей 1, 4, 25 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР (далі - Основи), пенсія по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання є наслідком
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, належним страховиком,
відповідно до статті 25 Основ є Фонд, що
також передбачено статтею 21 Закону №
1105-XIV, яка визначає перелік соціальних
послуг та виплат, які здійснюються та
відшкодовуються Фондом.

Згідно з частиною четвертою статті 26
Основ, якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між страховиками виник спір щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернулася
застрахована особа. При цьому
неналежний страховик має право
звернутися до належного страховика
щодо відшкодування понесених ним
витрат.

Аналогічне правило закріплене
частиною другою статті 24 Закону № 1105-XIV,
відповідно до пункту 5 якої якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом і
страховиками з інших видів соціального
страхування виникають спори щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернувся
застрахований. При цьому страховик, до
якого звернувся застрахований, має
право звернутися до відповідного
страховика з інших видів соціального
страхування щодо відшкодування
понесених ним витрат.

За змістом статті 21 Закону № 1105-XIV у
разі настання страхового випадку Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачуючи йому або
особам, які перебували на його
утриманні: допомогу у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю до
відновлення працездатності або
встановлення інвалідності; одноразову
допомогу в разі стійкої втрати
професійної працездатності або смерті
потерпілого; щомісяця грошову суму в
разі часткової чи повної втрати
працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку потерпілого; пенсію по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання; пенсію у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання тощо. Усі види соціальних
послуг та виплат, передбачені цією
статтею, надаються застрахованому та
особам, які перебувають на його
утриманні, незалежно від того,
перебуває на обліку підприємство, на
якому стався страховий випадок, як
платник страхових внесків чи ні.

Відповідно до статті 1 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року, пенсійне забезпечення
громадян держав-учасниць даної Угоди
та членів їх сімей здійснюється за
законодавством держави, на території
якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі
витрати, пов'язані зі здійсненням
пенсійного забезпечення за даною
Угодою, несе держава, яка надає
забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні
розрахунки між державами можуть
проводитися лише на підставі
двосторонніх договорів.

Таким чином, витрати, понесені органами
ПФУ у зв'язку із виплатою та доставкою
пенсій по інвалідності від трудового
каліцтва (у тому числі й пенсій особам,
які стали інвалідами від нещасного
випадку на виробництві на території
колишніх республік СРСР) підлягають
відшкодуванню за рахунок Фонду як
належного страховика від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання.

Вказані висновки відповідають
правовій позиції Верховного Суду
України викладеній у постанові від
12.11.2013 року № 21-394а13, яка у відповідності
до ст. 244-2 КАС України є обов'язковою для
врахування.

Як вбачається із наявних у справі
Списків осіб, пенсії яких не прийнято
до відшкодування, єдиною підставою для
невідшкодування витрат основного
розміру пенсій виплачених позивачем
громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_4, було те, що
вони трудове каліцтво отримали на
територіях країн колишнього СРСР, що з
огляду на наведені вище нормативні
приписи, не може бути підставою для
відмови у відшкодуванні таких витрат.
Інших підстав невідшкодування,
відповідачем не зазначено ні у
вказаних Списках, ні у процесі судового
розгляду.

Крім того, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що судом першої
інстанції не було досліджено питання,
щодо дотримання строків звернення із
адміністративним позовом.

Статтями 99 та 100 КАС України
регламентовано і встановлено правила
щодо строків звернення до
адміністративного суду та наслідків їх
пропуску.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті у редакції
чинній виникнення у позивача права на
звернення до суду визначено, що для
звернення до адміністративного суду
суб'єкта владних повноважень
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня виникнення підстав,
що дають суб'єкту владних повноважень
право на пред'явлення передбачених
законом вимог.

Враховуючи те, що для звернення до
адміністративного суду з
розглядуваним позовом, спеціальних
строків не встановлено, застосуванню
підлягає загальний строк звернення, що
визначений частиною 2 ст. 99 КАС України
(шість місяців), який обчислюється з дня
виникнення підстав, що дають суб'єкту
владних повноважень право на
пред'явлення передбачених законом
вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач 23.05.2014 подавши до суду позовну
заяву просить стягнути витрати на
виплату пенсій за період з травня 2013
року по квітень 2014, з яких: по виплаті
основного розміру пенсії ОСОБА_3 - 1950
грн за період з 01.05.2013 по 30.04.2014, по
виплаті основного розміру пенсії
ОСОБА_4 - 900 грн за період з 01.11.2013 по
30.04.2014.

Суд апеляційної інстанції визначаючи
дату виникнення підстав, що давали
позивачу право на пред'явлення
розглядуваного позову, виходить з того,
що позивачем та відповідачем кожного
місяця складались акти звірки та у разі
неприйняття відповідачем, якихось
витрат, між ними підписувались Списки
осіб, пенсії яких не прийняті до
відшкодування. Із матеріалів справи
вбачається, що складення таких списків
мало місце за травень 2013 - 04.06.2013, за
червень 2013 року - 01.07.2013, за липень 2013
року - 02.08.2013, за серпень 2013 року - 02.09.2013,
за вересень 2013 року - 02.10.2013, за жовтень
2013 року - 07.11.2013.

Таким чином, з дня складення цих
Списків, які свідчать про фактичну
відмову відповідача у відшкодування
пред'явлених витрат, у позивача, який
вважає, що Фонд соціального
страхування має ці витрати
відшкодовувати, виникло право на
пред'явлення адміністративного позову.
Однак, УПФУ в Жидачівському районі
Львівської області такий позов подало
тільки 23.05.2014, тобто з пропуском строку
звернення до адміністративного суду.

Статтею 100 КАС України визначено, що
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала. Позовна заява може бути
залишена без розгляду як на стадії
вирішення питання про відкриття
провадження в адміністративній справі
без проведення судового засідання, так
і в ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Аналогічна підстава для залишення
позовної заяви без розгляду міститься
у п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 203 КАС України, постанова
або ухвала суду першої інстанції
скасовується в апеляційному порядку і
позовна заява залишається без розгляду
або провадження у справі закривається
з підстав, встановлених відповідно
статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Враховуючи те, що позивачем не надано
суду доказів того, що строк звернення
до адміністративного суду ним
пропущено з поважних причин, а
матеріали справи не дають підстав для
таких висновків, суд апеляційної
інстанції вважає, що позовні вимоги в
частині спонукання до вчинення дій та
стягнення витрат за період з 01.05.2013 по
31.10.2013 слід залишити без розгляду. Сума
коштів, яка охоплюється вказаним
періодом становить 1050 грн, оскільки за
цей період позивач просить стягнути
витрати, які не відшкодовані по
пенсіонеру ОСОБА_3 - 300 грн за травень 2013
року та по 150 гривень за кожен місяць з
червня по жовтень 2013 (150 х 5 + 300 = 1050).

У іншій частині позовні вимоги подані у
межах строку звернення до
адміністративного суду, є
обґрунтованими та законним, а тому
підлягають задоволенню на суму 1800 грн
(2850 - 1050 = 1800).

З огляду на те, що оскаржувана
постанова судом першої інстанції
прийнята з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про її скасування та прийняття нової
постанови про часткове задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 5, 99, 155, 100, 195, 196, 198, 202, 203,
205, 207, 212, 254 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Жидачівському районі Львівської
області - задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 10 червня 2014
року у справі № 813/3846/14 - скасувати та
прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити частково.

Адміністративний позов Управління
Пенсійного фонду України в
Жидачівському районі Львівської
області до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Жидачівському
районі Львівської області про
спонукання до вчинення дій та
стягнення коштів, в частині позовних
вимог за період з 01.05.2013 по 31.10.2013
включно - залишити без розгляду.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Жидачівському
районі Львівської області (код - 25257846,
вул. Шашкевича, 30а, м. Жидачів, Львівська
область) на користь Управління
Пенсійного фонду України в
Жидачівському районі Львівської
області (код - 22351485, вул. Я.Мудрого, 8, м.
Жидачів, Львівська область)
заборгованість по витратах на виплату
пенсій по інвалідності громадянам
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за період з листопада
2013 року по квітень 2014 року в сумі 1800 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів, з
дня складення її у повному обсязі, може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін