Справа № 29/469-А
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року м.
Київ К/800/15395/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Муравйова О.В.,

при секретарі: Сватко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м.Києва
Державної податкової служби

на постанову Господарського суду
м.Києва від 10 січня 2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року

по справі №29/469-А

за позовом Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
м.Києва (надалі - ДПІ у Шевченківському
районі м.Києва)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укренерго»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техмаш» (надалі - ТОВ
«Укренерго», ТОВ «Техмаш»)

про визнання угоди недійсною та
стягнення коштів, -

встановив:

У вересні 2004р. позивач звернувся до
суду з позовом до ТОВ «Укренерго»,
ТОВ «Техмаш», в якому просив визнати
недійсною усну угоду, укладену між
ТОВ «Укренерго» та ТОВ
«Техмаш» на підставі ст.49 ЦК УРСР, при
наявності умислу у однієї із сторін -
ТОВ «Укренерго»; зобов'язати ТОВ
«Укренерго» повернуто ТОВ
«Техмаш» грошові кошти у сумі 5754,00грн.,
отримані згідно платіжних доручень;
стягнути з ТОВ «Техмаш» в дохід
державного бюджету України товарно -
матеріальні цінності, отримані згідно
накладної від 11.07.2002р. №220 та податкової
накладної від 11.07.2002р. №229 на загальну
суму 5754,00грн.

Ухвалою Господарського суду м.Києва
від 30.11.2004р. провадження у даній справі
було зупинено до набрання законної
сили судовим рішенням по цивільній
справі №2-5375/6 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ
«Укренерго», за участю третьої особи -
ДПІ у Шевченківському районі м. Києва
про визнання документів недійсними.

В подальшому ухвалою Господарського
суду м.Києва від 10.01.2013р. закрито
провадження у даній справі в частині
позовних вимог до ТОВ «Укренерго».

Постановою Господарського суду м.Києва
від 10.01.2013р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.02.2013р., в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановою
Господарського суду м.Києва від 10.01.2013р.
та ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.02.2013р.,
відповідач звернувся із касаційною
скаргою до Вищого адміністративного
суду України, в якій просить скасувати
зазначені судові рішення та
постановити нове - про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
неправильне застосування судами
попередніх інстанції норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
наведені у скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанції, ТОВ «Техмаш» придбало у
ТОВ «Укренерго» насос LP100-200/83 та
електродвигун 11*3000D на загальну суму
5754,00грн., в тому числі ПДВ 959,00грн., що
підтверджується накладною від 11.07.2002р.
№220, податковою накладною від 11.07.2002р.
№229, випискою по особовому
банківському рахунку ТОВ «Техмаш»
(а.с.10-12).

На момент вчинення правочину ТОВ
«Техмаш» та ТОВ «Укренерго» були
платниками податку на додану вартість,
про що свідчать відповідні свідоцтва
(а.с.13,14).

Укладений між відповідачами договір
позивач вважає таким, що укладений з
метою, завідомо суперечною інтересам
держави. Як на підставу даної обставини
позивач посилається на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 19.12.2003р. №2-5375/6, яким визнано
недійсними установчі документи ТОВ
«Укренерго» з моменту укладання та
реєстрації, свідоцтво платника ПДВ та
свідоцтво про державну реєстрацію
(а.с.15).

Судами також встановлено, що зазначене
рішення суду скасовано ухвалою
Апеляційного суду м.Києва від 17.03.2005р.,
справу направлено на новий розгляд. Під
час нового розгляду справи ухвалою від
19.07.2005р. позов залишено без розгляду та
дана ухвала є чинною (а.с.58-60).

Надаючи оцінку обставинам у справі
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
виходить з наступного.

Так, 01.01.2004р., згідно з п.п.1, 2 Прикінцевих
та перехідних положень Цивільного
кодексу України, ЦК УРСР від 18 липня 1963
року втратив чинність.

ЦК України, який набрав чинності з
01.01.2004р., не передбачені такі
публічно-правові санкції за укладення
недійсної угоди, які були встановлені
статтею 49 ЦК УРСР, а саме стягнення в
доход держави одержаного однією чи
обома сторонами за угодою, укладеною з
метою, суперечною інтересам держави та
суспільства. Згідно з статтею 228 ЦК
України наслідком укладення угоди, яка
порушує публічний порядок, є
двостороння реституція.

За змістом частини 2 статті 5 ЦК України,
цей кодекс має зворотну дію у часі у
випадках, коли він пом'якшує або
скасовує відповідальність особи.

Аналіз викладеного дає підстави для
висновку про те, що посилання позивача
на публічно-правові санкції, які були
встановлені законом, чинним на момент
укладення угоди, але відсутні в ЦК
України на момент звернення з позовом,
є помилковим.

Не могли бути застосовані судами в
цьому випадку і санкції за укладення
угоди (вчинення господарського
зобов'язання) з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави та
суспільства, передбачені
Господарським кодексом України (далі -
ГК), що містить норми, які за предметом
регулювання й установленими санкціями
відповідають положенням статті 49 ЦК
УРСР.

Згідно з ч.1 ст.207 цього Кодексу, який
набрав чинності з 01.01.2004р., господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинене з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладене учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, чи відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Санкції застосовуються за вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. За змістом частини 1
статті 208 ГК України застосування
передбачених нею санкцій можливе лише
в разі виконання правочину хоча б
однією стороною.

Відповідно до частини 1 статті 208 ГК
України передбачені нею санкції
застосовує лише суд. Це правило
відповідає статті 41 Конституції
України, згідно з якою конфіскація
майна може бути застосована виключно
за рішенням суду у випадках, обсязі та
порядку, встановлених законом.

Оскільки зазначені санкції є
конфіскаційними, стягуються за
рішенням суду в доход держави за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, то вони
належать не до цивільно-правових, а до
адміністративно-господарських як такі,
що відповідають визначенню, наведеному
в частині 1 статті 238 ГК України. Тому
такі санкції можуть застосовуватись
лише протягом строків, встановлених
статтею 250 цього Кодексу.

Як встановлено судами попередніх
інстанції, ТОВ «Техмаш» за усною угодою
придбало у ТОВ «Укренерго» товар, що
підтверджується накладною від 11.07.2002р.
№220, податковою накладною від 11.07.2002р.
№229, випискою по особовому
банківському рахунку ТОВ «Техмаш», а
позов ДПІ пред'явила 30.09.2004р., отже вона
пропустила строк можливого
застосування судом
адміністративно-господарських
санкцій.

Крім того, зазначені санкції не можуть
застосовуватися за сам факт несплати
податків (зборів, інших обов'язкових
платежів) однією зі сторін договору. За
таких обставин правопорушенням є
несплата податків, а не вчинення
правочину. Для застосування зазначених
санкцій необхідна наявність умислу на
укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

Умисел юридичної особи доводиться
через умисел посадових осіб, які
повноважні представляти таку особу та
вчиняли від її імені відповідні
протиправні дії.

Зазначені обставини, згідно ч.1 ст.71 КАС
України, повинні бути доведені
позивачем.

Також визнання недійсними установчих
документів юридичної особи та
анулювання свідоцтва платника податку
на додану вартість саме по собі не
тягне за собою недійсність всіх угод і
виданих податкових накладних,
укладених (виданих) з моменту державної
реєстрації такої особи та отримання
свідоцтва платника податку на додану
вартість і до моменту скасування
свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ
(тим більше, що станом на момент видачі
податкових накладних ТОВ «Укренерго»
було зареєстровано органами ДПС у
встановленому законодавством порядку
в якості платника податку на додану
вартість та мало відповідне свідоцтво),
та не позбавляє правового значення
виданих за такими господарськими
операціями податкових накладних.

Таким чином, рішення судів
попередніх інстанції про відмову у
задоволенні позовних є правильними та
обґрунтованими, та не підлягають
скасуванню з підстав зазначених в
касаційній скарзі.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
м.Києва Державної податкової служби -
залишити без задоволення.

Постанову Господарського суду м.Києва
від 10 січня 2013 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий:
___________________ Н.Є. Маринчак

Судді:
___________________ О.В. Вербицька

___________________ О.В. Муравйов