Справа № 824/2994/14-а
Суддя: Спіжавка Георгій Георгійович
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 листопада 2014 р. м.
Чернівці справа №
824/2994/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Спіжавки Г.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання
Бурковської Ю.Т.,

від позивача - Спащук В.О.,

від відповідача - Скрипник І.І.,

від третьої особи - Патєхіна Ж.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом кредитної спілки "Хімзавод" до
державного реєстратора речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Чернівецького міського управління
юстиції Скрипник І.І., за участю третьої
особи, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Чернівецького міського управління
юстиції про визнання рішення
протиправним та зобов'язання вчинити
дії, -

ВСТАНОВИВ:

Кредитна спілка "Хімзавод" звернулася
до Чернівецького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
державного реєстратора речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Чернівецького міського управління
юстиції Скрипник І.І., за участю третьої
особи, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Чернівецького міського управління
юстиції про визнання рішення
протиправним та зобов'язання вчинити
дії.

Позовні вимоги, з урахуванням нової
редакції адміністративного позову,
обгрунтовані наступним чином.

В забезпечення укладеної між кредитною
спілкою "Хімзавод" та ОСОБА_4 кредитної
угоди від 30 жовтня 2002 року № 00014, було
укладено договір застави на нерухоме
майно серії ВКІ № 676858 від 04.11.2002р.,
згідно якого заставодавцем виступала
ОСОБА_5.

Предметом договору застави виступало
майно ОСОБА_5, яке належить її на праві
власності, а саме, нежитлове приміщення
(магазин), загальною площею 55,15 кв.м., що
складає 30/100 (тридцять сотих) частин
житлового будинку "А", що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1. Дане майно належало
ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право
власності на нежитлові приміщення
(магазин), виданого виконавчим
комітетом Чернівецької міської ради
від 08.01.2002р., зареєстрованого в
Чернівецькому комунальному
обласному бюро технічної
інвентаризації за номером 363/7563.

Як повідомляє позивач, 03.04.2007р. до
вищевказаного договору застави
нерухомого майна було укладено
додатковий договір, серії ВЕЕ № 683568,
відповідно до якого було збільшено
розмір вимоги, виконання якої
забезпечував даний договір.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_4
зобов'язань за кредитним договором,
21.04.2008 р., у відповідності до ст. 20 Закону
України "Про заставу", приватним
нотаріусом ОСОБА_6 було здійснено
виконавчий напис нотаріуса № 1396 про
звернення стягнення на майно, яке було
визначене в договорі застави. На
підставі даного виконавчого напису
Першотравневим відділом ДВС
Чернівецького МУЮ, було відкрито
виконавче провадження, в ході якого
заставне майно було виставлене на
прилюдні торги, які не відбулися через
відсутність купівельного попиту. У
зв'язку з цим, на підставі ч. 7 ст. 62
Закону України "Про виконавче
провадження", КС "Хімзавод" було
вирішено залишити за собою заставне
майно, про що була подана відповідна
заява до Першотравневого відділу ДВС
Чернівецького МУЮ.

01.03.2010р. приватним нотаріусом ОСОБА_6
було видано свідоцтво про придбання
нами у власність нежитлових приміщень
(магазин), загальною площею 55,15 кв.м., що
складає 30/100 (тридцять сотих) частин
житлового будинку "А" і які знаходяться
за адресою: АДРЕСА_1.

Для реєстрації даного права власності
на нерухоме майно позивач звернувся до
реєстраційної служби Чернівецького
міського управління юстиції
Чернівецької області, де йому було
відмовлено на підставі ст.24 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", п. 16 та 23 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 17.10.2013
№868, з вказівкою, що подані для
реєстрації документи не дають змоги
установити відповідність заявлених
прав.

Також, зазначає позивач, виявилось, що
17.03.2007 р., в результаті укладення між
виконавчим комітетом Чернівецької
міської ради та ОСОБА_5 договору про
виділ у натурі часток нерухомого майна,
які є спільною частковою власністю,
було змінено порядковий номер об'єкта
нерухомості, який виступав предметом
договору застави укладеного з
позивачем. Під час оформлення
свідоцтва про придбання КС "Хімзавод"
права власності на заставне майно, дані
відомості не були відомі, що стало
причиною виникнення розбіжностей між
інформацією про предмет застави
зазначеною в реєстрі права власності
на нерухоме майно та інформацією у
свідоцтві.

Позивач вказує, що набув в законному
порядку право власності на нежитлове
приміщення (магазин), загальною площею
55,15 кв.м., що складає 30/100 (тридцять сотих)
частин житлового будинку "А", що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, але на
даний час не може внести відомості про
це до Державного реєстру речових прав
на нерухоме майно, у зв'язку з зміною
реєстраційного номеру предмету
застави.

Тому, просить скасувати державну
реєстрацію за ОСОБА_5 на виділене в
натурі нерухоме майно за адресою
АДРЕСА_1 , здійснену на підставі
договору про виділ у натурі частки 1/1
нерухомого майна /ВЕМ №293830/16.03.2007,
посвідченого приватним нотаріусом
Чернівецького МНО ОСОБА_7, Реєстр № 708;
скасувати рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень за№ 8066633 від 18 листопада 2013р.;
зобов'язати державного реєстратора
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Чернівецького
міського управління юстиції внести
відомості до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, про
право власності кредитної спілки
"Хімзавод" на нежитлове приміщення
(магазин), загальною площею 55,15 кв.м., що
складає 30/100 (тридцять сотих) частин
житлового будинку "А", що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач в письмових запереченнях до
позову зазначила, що на момент
реєстрації об'єкта нерухомого майна,
права власності на нежитлове
приміщення (магазин), загальною площею
55,15 кв.м., що складає 30/100 (тридцять сотих)
частин житлового будинку "А", що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, у
громадянки ОСОБА_5 не було, оскільки
даний об'єкт був виділений в натурі на
підставі договору про виділ у натурі
частки нерухомого майна ВЕМ №293830 від
16.03.2007 року, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_7

Як пояснює відповідач, їй, як
державному реєстратору, не відомі
причини, з яких було видано свідоцтво
про придбання майна з прилюдних торгів
на 30/100 частин житлового будинку літ. "А",
що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 від
01.03.2010 року, оскільки права власності на
такий об'єкт в ОСОБА_5 вже не було з вище
вказаних причин.

Тому, вважає, що позов є безпідставним
та не підлягає задоволенню.

Третя особа на стороні відповідача
також надала письмові заперечення, в
яких повідомлено, що результати
розгляду заяви позивача та доданих до
неї документів не дали змоги
державному реєстратору речових прав на
нерухоме майно встановити
відповідність заявлених прав з тими,
записи про які вже внесено до Єдиного
державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Тому, державним реєстратором було
застосовано положення статті 24 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" та сформовано відмову у
проведенні державної реєстрації прав
на нежитлове приміщення (магазин),
загальною площею 55,15 кв. м., що складає
3/100 частин житлового будинку "А",
розташованого по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позові.

Відповідач позов не визнала,
наполягала на відмові в його
задоволенні.

Представник третьої особи на стороні
відповідача заперечувала проти позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
перевіривши матеріали
адміністративної справи, встановивши
фактичні обставини в справі,
проаналізувавши законодавство, що
регулює спірні відносини, дійшов
висновку про задоволення позову
частково.

Щодо позовної вимоги про скасування
державної реєстрації за ОСОБА_5 права
власності на виділене в натурі
нерухоме майно, здійснену на підставі
договору про виділ у натурі частки 1/1
нерухомого майна/ВЕМ №293830/16.03.2007,
посвідченого приватним нотаріусом
Чернівецького МНО ОСОБА_7 - суд
задовольняє її з таких підстав.

Згідно договору застави нерухомого
майна від 04 листопада 2002 року
громадянка ОСОБА_5, яка є поручителем
громадянина ОСОБА_4 є заставодавцем, а
КС "Хімзавод" є заставодержателем.

Даний договір укладено на забезпечення
кредитної угоди №00014 від 30.10.2002 року
відповідно до якої заставодержатель -
КС "Хімзавод" надає позичальнику
громадянину ОСОБА_4 кредит в сумі 15 000
грн. терміном до 30 жовтня 2003 року.

В забезпечення своєчасного виконання
зобов'язань за кредитною угодою, цим
договором та додатковим договором від
03.04.2007 року заставодавець передала в
заставу належне їй на праві приватної
власності нежитлове приміщення
(магазин), загальною площею 55,15 кв. м., що
складає 3/100 частин житлового будинку
"А", розташованого по АДРЕСА_1.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_4
зобов'язань за кредитним договором,
21.04.2008 р., у відповідності до ст. 20 Закону
України "Про заставу", приватним
нотаріусом - ОСОБА_6 було здійснено
виконавчий напис нотаріуса № 1396, про
звернення стягнення на майно, яке було
визначене в договорі застави. На
підставі даного виконавчого напису
Першотравневим відділом ДВС
Чернівецького МУЮ, було відкрито
виконавче провадження, в ході якого
заставне майно було виставлене на
прилюдні торги, які не відбулися через
відсутність купівельного попиту. У
зв'язку з цим, на підставі ч. 7 ст. 62 ЗУ
"Про виконавче провадження", КС
"Хімзавод" було вирішено залишити за
собою заставне майно, про що була
подана відповідна заява до
Першотравневого відділу ДВС
Чернівецького МУЮ.

01.03.2010 р. приватним нотаріусом ОСОБА_6
було видано свідоцтво про придбання КС
"Хімзавод" у власність нежитлових
приміщень (магазин), загальною площею
55,15 кв.м., що складає 30/100 (тридцять сотих)
частин житлового будинку "А", які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, 16 березня 2007 року між
виконкомом Чернівецької міської ради
та ОСОБА_5, що є заставодавцем згідно
договору від 04.11.2002р. укладено договір
про припинення спільної часткової
власності та виділу в натурі частки
нерухомого майна, внаслідок чого
ОСОБА_5 набула права власності на
частку 1/1.

В результаті укладення договору про
виділ у натурі часток нерухомого майна,
які є спільною частковою власністю,
було змінено порядковий номер об'єкта
нерухомості, який виступав предметом
договору застави укладеного з
позивачем.

КС "Хімзавод" набула права власності на
нежитлове приміщення (магазин),
загальною площею 55,15кв.м., що складає
30/100 (тридцять сотих) частин житлового
будинку "А", що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1, але не може внести відомості
про це до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, у зв'язку з
зміною реєстраційного номеру предмету
застави.

Враховуючи викладені вище обставини,
суд вважає за необхідне звернути увагу
на те, що не є суттєвим факт - було чи не
було позивачу відомо при придбанні у
власність заставного майна про виділ
частки з нього.

Суттєвим для суду є те, що згідно
договору заставодавець передала в
заставу належне їй на праві власності
майно в частці 30/100, а згодом без відома
заставодержателя здійснила дії, що
змінили його призначення.

Так, статтею 10 Закону України "Про
заставу" від 02.10.1992 № 2654-XII,
заставодавець зберігає право
розпорядження заставленим майном, якщо
інше не передбачено законом чи
договором. Заставодавець може
відчужувати заставлене майно тільки
за згодою заставодержателя.

Згідно статті 586 ЦК України
заставодавець має право користуватися
предметом застави відповідно до його
призначення, у тому числі здобувати з
нього плоди та доходи, якщо інше не
встановлено договором і якщо це
випливає із суті застави.
Заставодавець має право відчужувати
предмет застави, передавати його в
користування іншій особі або іншим
чином розпоряджатися ним лише за
згодою заставодержателя, якщо інше не
встановлено договором. Заставодавець
має право заповідати заставлене майно.
Правочин, яким обмежується право
заставодавця заповідати заставлене
майно, є нікчемним.

З аналізу вищевикладених норм чинного
законодавства суд робить висновок про
те, що реалізуючи своє право на
розпорядження майном застави, на яку
було надано добровільну згоду, ОСОБА_5,
виділивши частку з застановного майна
змінила його призначення, в тому числі
номер об'єкта нерухомості, який
виступав предметом договору застави.

Такі дії, що відбувалися без згоди
заставодержателя, унеможливлюють
здійснення реєстрації його законного
права власності на майно, що придбане
ним відповідно до вимог чинного
законодавства та самого договору про
заставу.

Одну з гарантій прав заставодержателя
передбачено в статті 58 Закону України
"Про заставу", а саме, якщо в результаті
видання органом державної виконавчої
влади чи органом місцевого і
регіонального самоврядування акта,
який не відповідає чинному
законодавству, порушуються права
заставодержателя або інших осіб щодо
володіння, користування та
розпорядження предметом застави, такий
акт визнається недійсним судом.

Саме тому, суд погоджується з
твердженням позивача про порушення
його права в цій частині та вважає, що
поновити його можливо лише шляхом
скасування державної реєстрації за
ОСОБА_5 права на виділене в натурі майно
за адресою АДРЕСА_1, здійснену на
підставі договору про виділ у натурі
частки 1/1 нерухомого майна,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_7

Отже, позов в цій частині - підлягає
задоволенню.

Щодо вимоги позивача про скасування
рішення про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень за №8066633
від 18 листопада 2013р. слід зазначити
наступне.

Підставою відмови в державній
реєстрації права власності позивача
вказано, що подані документи не
відповідають вимогам або не дають
змогу встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують. А саме: згідно свідоцтва
про придбання майна - право власності
за ОСОБА_5 на нежитлові приміщення
становить 30/100 ідеальних часток
житлового будинку літ. "А", а на момент
придбання майна в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно за ОСОБА_5
було зареєстровано виділене в натурі
нерухоме майно в розмірі 1.

Водночас, в разі скасування реєстрації
за ОСОБА_5 на виділене в натурі майно за
адресою АДРЕСА_1, здійснену на підставі
договору про виділ у натурі частки 1/1
нерухомого майна, посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_7, таке
рішення також підлягає скасуванню,
адже підстави, за яких його було
прийнято перестануть існувати.

Таким чином, вимога про скасування
відмови в державній реєстрації права
власності позивача на зазначене майно -
підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
державного реєстратора речових прав на
нерухоме майно внести відомості до
Державного реєстру речових прав на
майно, про право власності КС "Хімзавод"
на нежитлове приміщення (магазин),
загальною площею 55,15кв.м, що складає 30/100
частин житлового будинку "А" за адресою
АДРЕСА_1 - суд відмовляє в її
задоволенні з огляду на наступне.

Частиною четвертою статті 9 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV, державний
реєстратор самостійно приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації.

Втручання будь-яких органів,
посадових і службових осіб, громадян
та їх об'єднань у діяльність
державного реєстратора, пов'язану з
проведенням державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Оскільки, в даному випадку, таке
зобов'язання з боку суду буде
втручанням в сферу повноважень, які
реалізуються відповідачем самостійно,
без будь-якого впливу, суд відмовляє в
задоволенні такої вимоги.

Згідно частини першої статті 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Разом з тим, частина третя статті 94 КАС
України передбачає, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Так, як відповідач є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує до
стягнення з Державного бюджету України
частину від сплаченого позивачем при
зверненні з даним адміністративним
позовом судового збору відповідно до
задоволених вимог, а саме 48,72 грн.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 76, 79, 86, 94, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Скасувати державну реєстрацію за
ОСОБА_5 на виділене в натурі нерухоме
майно за адресою АДРЕСА_1, здійснену на
підставі договору про виділ у натурі
частки 1/1 нерухомого майна /ВЕМ
№293830/16.03.2007р., посвідченого приватним
нотаріусом Чернівецького МНО ОСОБА_7,
Реєстр № 708.

3. Скасувати рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень за № 8066633 від 18 листопада 2013р.

4. В задоволенні решти вимог - відмовити.

5. Стягнути з Державного бюджету
України на користь позивача частину
судового збору в розмірі 48,72 грн.

Порядок і строки оскарження постанови
визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова складена
у повному обсязі 03 грудня 2014 року.

Суддя
Г.Г.
Спіжавка