Справа № 872/648/13
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"02" вересня 2014 р. справа №
2а/0470/6271/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання
Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Дніпропетровської
міжрайонної державної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
08.11.2012 р. у справі № 2а/0470/6271/12

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кофе-Тайм»

до Дніпропетровської міжрайонної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень, -

встановив:

01.06.2012 року позивач звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просив:

- визнати недійсним (скасувати) в
повному обсязі податкове
повідомлення-рішення відповідача №
від 29.05.2012 року на суму 824 507,75 грн.;

- визнати недійсним (скасувати) в
повному обсязі податкове
повідомлення-рішення відповідача №
від 29.05.2012 року на суму 491 873,5 грн.

Постановою суду першої інстанції
адміністративний позов задоволено.

Постанова суду вмотивована тим, що
первинні бухгалтерські документи не
були предметом дослідження перевірки,
а тому висновки про порушення
позивачем Закону України «Про податок
на додану вартість» та Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» за рахунок господарських
операцій з ТОВ «Крініум» є помилковими,
а донараховані зобов'язання
протиправними.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач оскаржив
її в апеляційному порядку, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування судом обставин
справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що
угоди, які виконувались протягом
перевіряємого періоду між ТОВ
«Крініум» та контрагентами-покупцями,
порушують вимоги ст. 203, п. 1, п.2 ст. 215, ч. 1
ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України
ст. 207 Господарського кодексу України
не спричиняють реального настання
правових наслідків, а отже - мають
ознаки нікчемності.

Просить скасувати постанову суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
позивачеві у задоволенні позовних
вимог.

В судовому засіданні представник
позивача заперечував проти доводів
апеляційної скарги та просив залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача до судового
засідання не з'явився, про день, час та
місце судового засідання повідомлений
належним чином, що не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи, перевіривши в межах
доводів апеляційної скарги дотримання
судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права,
суд дійшов висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло своє підтвердження під час
розгляду апеляційної скарги, що
позивач зареєстрований як юридична
особа виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради,
перебуває на обліку у відповідача та є
платником податку на додану вартість.

В період з 16.05.2012 року по 21.05.2012 року
відповідачем, на підставі наказу №229
від 16.05.2012 року, проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства
України за вересень 2010 року - лютий 2011
року по фінансово-господарським
відносинам з ТОВ «Крініум», за
результатами якої складено акт
№124/152/34315806 від 21.05.2012 року.

На підставі вищевказаного акту
перевірки відповідачем винесено
податкові повідомлення-рішення:

- № від 29.05.2012 року, яким визначено
суму податкового зобов'язання за
основним платежем по податку на
прибуток приватних підприємств на суму
669813 грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями на суму 154694,75 грн.;

- № від 29.05.2012 року, яким визначено
суму податкового зобов'язання за
основним платежем по податку на додану
вартість на суму 412517 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями на
суму 79356,5 грн.

Відповідно до акту перевірки між
позивачем та ТОВ «Крініум» укладено
договори купівлі-продажу №01/10-1 від
01.10.2010 року, №14/10-1 від 14.10.2010 року, №01/09-1
від 01.09.2010 року та договір про надання
послуг №342 від 15.01.2011 року. Підставою
для винесення оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень стали висновки
актів перевірки ДПІ у Кіровському
районі м. Дніпропетровська №605/236/26960706
від 05.04.2011 року, №691/236/36960706 від 08.04.2011
року, №945/236/36960706 від 04.05.2011 року
відносно ТОВ «Крініум», якими
встановлено, що угоди укладені між ТОВ
«Крініум» та контрагентами-покупцями
не спричиняють реального настання
правових наслідків, а тому є
нікчемними, відповідно до ч.1, 5 ст. 203, п.
1, 2 ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу
України, порушують публічний порядок,
суперечать інтересам держави та
суспільства, вчинені удавано з метою
ухилення від сплати податків третіх
осіб.

Відповідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75
Податкового кодексу України
документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Таким чином колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, щодо того, що документальна
перевірка має проводитись на підставі
перелічених у вищевказаному пункті
документів фінансової звітності, а
також первинних бухгалтерських
документів, які всупереч наведеному не
були предметом дослідження під час
перевірки.

Також колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
листа ДПА України «Щодо підстав для
визнання договорів нікчемними»
№20289/7/16-1617 від 29.09.2010 року, дані наведені
в декларації, повинні відповідати
даним бухгалтерського та податкового
обліку платника, отже, аналіз
реальності господарської діяльності
повинен здійснюватися на підставі
даних податкового, бухгалтерського
обліку платника податків та
відповідності їх дійсному
економічному змісту. Наявність же
розбіжностей між сумами податкових
зобов'язань та податкового кредиту з
податку на додану вартість у розрізі
контрагентів не є самостійною
підставною для визнання правочинів
нікчемними.

Відповідно до п. 1, 5 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним. Однак
доводів на підтвердження того, що
укладений правочин має ознаки такого,
що порушує публічний порядок,
відповідачем не наведено.

Оскільки податковий орган посилається
на відсутність реального характеру
угоди, та відсутність наміру створення
правових наслідків, такий правочин
слід вважати таким, що може бути
визнаний судом фіктивним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» №996-XIV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій;
первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, в
пункті 7.1 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейський Суд з
прав людини дійшов такого висновку:
«...Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок Європейський
Суд з прав людини повторно підтвердив у
рішенні по справі «Бізнес Сепорт
Сентре проти Болгарії», пунктом 23 якого
зазначено, що у разі виявлення
податковими органами невиконання
постачальником своїх обов'язків як
платника ПДВ, вони могли б розпочати
податкову перевірку цього
постачальника, з тим щоб стягнути з
нього належні платежі та штрафні
санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого
впливу на оподаткування
організації-заявника (Бізнес Сепорт
Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом.

У разі наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 року у справі
«Інтерсплав проти України»).

Рішення Європейського Суду з прав
людини згідно з статтею 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини» мають в Україні
значення джерела права. Більше того,
частина друга статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
вимагає врахування практики
Європейського Суду з прав людини при
вирішенні адміністративних справ.

Колегія суддів також вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
листа Вищого адміністративного суду
України «Щодо однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України» № 742/11/13-11 від
02.06.2011 року з метою встановлення факту
здійснення господарської операції,
формування витрат для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або податкового кредиту з
податку на додану вартість судам
належить з'ясовувати, зокрема, такі
обставини: 1) рух активів у процесі
здійснення господарської операції; 2)
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції; 3) установлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг), понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
первинні бухгалтерські документи,
наявні в матеріалах справи, містять всі
необхідні реквізити та відповідають
вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», підтверджують
реальність укладених операцій з ТОВ
«Крініум», а податковий орган не
спростовує належними доказами
реальність господарських операцій.

За таких обставин, колегія суддів
доходить висновку, що суд першої
інстанції об'єктивно, повно, всебічно
дослідив обставини, які мають суттєве
значення для вирішення справи, та
постановив судове рішення без
порушення норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги суперечать
матеріалами справи, та не спростовують
висновків суду першої інстанції, а
тому постанову слід залишити без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 200, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
міжрайонної державної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
08.11.2012 року у справі № 2а/0470/6271/12
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України в
порядку та строки, визначені ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун