Справа № 9101/59207/2011
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2012-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2012 р. справа № 2а-1899/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю
Семененка Я.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Запоріжжя та
ОСОБА_2 на постанову Ленінського
районного суду м.Запоріжжя від 25
березня 2011 р. у справі № 2а-1899/11 за
позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Запоріжжя про зобов'язання
здійснити перерахунок щомісячної
державної соціальної допомоги "Дітям
війни",-

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2010 р. позивач звернувся до
суду першої інстанції з позовом, у
якому просив поновити пропущений строк
звернення до суду, визнати
неправомірною бездіяльність
відповідача та зобов'язати останнього
здійснити перерахунок та виплату
підвищення до пенсії відповідно до ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" за період з 01.01.06р. по
теперішній час.

Постановою Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 25 березня 2011 р. позовні
вимоги пред'явлені за період з 01 січня
2006 р. по 01 червня 2010 р. залишено без
розгляду.

Постановою Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 25 березня 2011 р.
адміністративний позов задоволено
частково.

Визнано неправомірною бездіяльність
відповідача.

Зобов'язано відповідача здійснити
перерахунок та виплату позивачу
недоплаченої державної соціальної
допомоги в розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком відповідно до ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", виходячи із розміру
мінімальної пенсії за віком
встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" за період з
01.06.10р. по 25.03.2011р. з урахуванням
виплачених сум.

Дана адміністративна справа
розглянута судом першої інстанції
відповідно до ст. 183-2 КАС України, в
порядку скороченого провадження.

Відповідач, не погодившись з
вищезазначеним рішенням суду, подав
апеляційну скаргу, у якій просить
рішення суду скасувати, в позові
відмовити.

Позивач, заперечуючи проти прийнятого
судом першої інстанції рішення просить
скасувати постанову суду, прийняти
нову, якою задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі.

Дана адміністративна справа
розглянута судом апеляційної
інстанції відповідно до ст. 197 КАС
України, в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Позивач перебуває на обліку у
відповідача і відповідно до ст. 1 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни", який набрав чинності з 01.01.2006 р.,
набув статусу «Дитина війни», що надає
йому право на отримання пільг та
державної соціальної підтримки,
встановлених цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" з 01.01.2006
р. дітям війни до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, виплачується підвищення на 30 %
мінімальної пенсії за віком.

Як особі, що має статус «Дитина війни»,
позивачу у 2007 році не призначалося, не
нараховувалося та не виплачувалося
підвищення до пенсії відповідно до ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", а з 2008 року вказаний вид
підвищення до пенсії призначався
позивачу та виплачувався частково, у
розмірі 10% від прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції, з урахуванням вимог ст. 99 КАС
України, зроблено правильний висновок,
що в період з 01.06.10р. по 25.03.2011р. позивачу
повинно здійснюватись нарахування та
виплата підвищення до пенсії у розмірі
30 відсотків мінімальної пенсії за
віком.

На 2010 рік дія ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" не
обмежена.

Слід зазначити, що застосування в
якості розрахункової величини для
мінімальної пенсії у розмірі
прожиткового мінімуму, обчисленого
відповідно до частини 1 статті 28
базового пенсійного Закону "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV
(1058-15), є правильним.

Відсутність грошових коштів на виплату
надбавки до пенсії не позбавляє
позивача, як особу, що має статус
«Дитина війни», права на отримання
такої надбавки. Закон України не
обмежує таке право наявністю
фінансування.

Враховуючи, що держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
доплати до пенсії та поклала виконання
цього обов'язку на центральний орган
виконавчої влади - Пенсійний фонд
України, який діє через свої місцеві
органи, що входять в систему його
органів, але вони не вчинили жодної дії
для нарахування цих коштів та їх
виплати, колегія суддів вважає, що вони
не виконали своїх повноважень без
поважних причини.

Стосовно апеляційної скарги позивача,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до ст. 99
Кодексу адміністративного судочинства
України для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Як свідчать обставини справи, спір
виник внаслідок того, що позивач
вважає, що відповідачем, як суб`єктом
владних повноважень виплачується
позивачу підвищення пенсії не в
належному розмірі.

При цьому необхідно враховувати, що
предметом позову в даній справі є
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень, пов'язана з соціальними
виплатами, які є регулярними,
щомісячними платежами, тому слід
перевіряти строк звернення до суду
залежно від виду платежу та тривалості
періоду, за який виник спір.

Враховуючи, що позивач одержував року
щомісячно дані платежі та на протязі
періоду - 2007 - 2010 роки міг звернутись до
органу пенсійного фонду з вимогами про
надання роз`яснення формування своєї
пенсії, однак цим правом скористався
лише в 2010 року,- дату отримання
відповіді на звернення не можна
вважати за дату, з якої позивачу стало
відомо про порушення своїх прав.

Зокрема, для правильного обчислення
строку звернення до суду важливим є
визначення його початкового моменту.

Виходячи з вимог ст. 99 ч. 2 КАС України
початок перебігу строку звернення до
суду, суд пов'язує не з фактом
обізнаності особи, якій належить
порушене право в зв'язку з тим, що цей
суб'єктивний момент є результатом
недбалого ставлення особи до охорони
власних прав, а з моменту, коли вона
повинна була дізнатися про таке
порушення. Об'єктивними даними про цей
момент є актуальність положень рішень
Конституційного Суду України від 09.07.2007
року та 22.05.2008 року (офіційне
опублікування в Офіційному Віснику
України № 52 від 27.07.2007 року та № 38 від
06.06.2008 року) та Законів України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік",
"Про Державний бюджет України на 2008 рік
(офіційне опублікування в Офіційному
Віснику України №10 від 22.03.2006 року та
Урядовому кур'єрі № 247 від 31.12.2007 року),
які широко обговорювалися в Україні
засобами масової інформації, на
телебаченні на той час, а тому позивач
не міг не знати про факт порушення його
прав. Позивачем не доведено, що їм
пропущено шестимісячний строк,
передбачений ст. 99 КАС з поважних
причин.

Враховуючи принцип, закріплений ст.68
Конституції України, колегія суддів
вважає, що причини, зазначені позивачем
на підтвердження поважності пропуску
звернення до суду є неналежними,
внаслідок чого, суд першої інстанції
правомірно залишив без розгляду
позовні вимоги, пред`явлені за період з
09.07.07р. по 01.06.10р.

Тобто, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та виніс законне та
обґрунтоване рішення, що не дає підстав
для задоволення апеляційної скарги.

Тобто, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та виніс законне та
обґрунтоване рішення, що не дає підстав
для задоволення апеляційних скарг.

Доводи апеляційних скарг
спростовуються дослідженими судом
доказами та не можуть бути підставою
для скасування постанови суду, тому
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Запоріжжя на постанову
Ленінського районного суду м.Запоріжжя
від 25 березня 2011 р. у справі № 2а-1899/11
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 25 березня 2011 р. у справі
№ 2а-1899/11 залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 25 березня 2011 р. у справі
№ 2а-1899/11 залишити без змін.

Ухвала суду відповідно до ч. 10 ст. 183-2
КАС України є остаточною і оскарженню
не підлягає.

Головуючий:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Я.В. Семененко