Справа № 2а-4919/10/1170
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

14 листопада 2014 року м. Київ
В/800/4404/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Пасічник С.С., Олендера І.Я.,
Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,
Штульман І.В.,

перевіривши заяву ОСОБА_6 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 24
червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Кіровоградській області про
скасування наказів, поновлення на
службі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_6 звернувся до
Кіровоградського окружного
адміністративного суду з позовом про
скасування наказів УМВС України в
Кіровоградській області №1675 від 11.11.2010
р. «Про недбале ставлення до виконання
службових обов'язків працівників
Олександрівського РВУ МВС та покарання
винних» та №554 о/с від 16.11.2010 р. «По
особовому складу» в частині свого
звільнення з органів внутрішніх справ,
поновлення в органи внутрішніх справ
на посаді дільничного інспектора
міліції сектору дільничних
інспекторів міліції громадської
безпеки Олександрівського РВУ МВС
України в Кіровоградській області та
стягнення з відповідача середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 11
лютого 2011 року позов задоволено
частково.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 03 листопада 2011 року постанову
Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2011
року скасовано та в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 24 червня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без
задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 03 листопада
2011 року - без змін.

При цьому, як суд апеляційної
інстанції, так і суд касаційної
інстанції виходили з того, що
звільнення позивача з органів
Міністерства внутрішніх справ України
у запас Збройних Сил за п.64 «є»
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ (за порушення
дисципліни) є законним, оскільки і
службове розслідування, і атестація
позивача проведені з дотриманням
процедури та порядку їх проведення, а
відмова позивача від ознайомлення з
висновками службового розслідування,
не спростовує встановленого та
підтвердженого матеріалами службового
розслідування факту вчинення ОСОБА_6
порушення службової дисципліни та не
перешкоджає накладенню
дисциплінарного стягнення.

В заяві про перегляд Верховним
Судом України зазначеної вище ухвали
Вищого адміністративного суду України
ОСОБА_6 порушує питання про її
скасування, посилаючись на неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 2391 Кодексу
адміністративного судочинства України
заява про перегляд судових рішень
подається до Верховного Суду України
через Вищий адміністративний суд
України, який за змістом статей 2392 та 240
Кодексу адміністративного судочинства
України перевіряє відповідність заяви
вимогам цього Кодексу та вирішує
питання про допуск справи до
провадження.

Згідно з статтею 235 Кодексу
адміністративного судочинства України
Верховний Суд України переглядає
судові рішення в адміністративних
справах виключно з підстав і в порядку,
встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 236 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають право
подати заяву про перегляд судових
рішень в адміністративних справах
після їх перегляду в касаційному
порядку.

Згідно з положеннями статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України заява про перегляд судових
рішень в адміністративних справах може
бути подана виключно з мотивів:

1) неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах;

2) встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

3) порушення норм матеріального
чи процесуального права, що призвело до
ухвалення Вищим адміністративним
судом України незаконного судового
рішення з питань, передбачених статтею
171-1 цього Кодексу.

Встановлений статтею 237 КАС України
перелік підстав для подання заяви про
перегляд Верховним Судом України
судових рішень в адміністративних
справах є вичерпним і розширеному
тлумаченню не підлягає.

Під неоднаковим застосуванням одних і
тих самих норм матеріального права
необхідно розуміти, зокрема: різне
тлумачення змісту і сутності правових
норм, на підставі якого зроблено
висновок про різний зміст суб'єктивних
прав і обов'язків учасників
відповідних правовідносин, у тому
числі про наявність та обсяг прав і/або
обов'язків осіб, які беруть участь у
справі; різне застосування правил
конкуренції правових норм при
вирішенні колізій між ними з
урахуванням ієрархії цих правових
норм, а також дії норм у часі, просторі
та за колом осіб, тобто незастосування
закону, який підлягав застосуванню;
різне визначення предмета регулювання
правових норм, зокрема застосування
різних правових норм для регулювання
одних і тих самих відносин або
поширення дії норми на певні
правовідносини в одних випадках і
незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню; різне
застосування правил аналогії права чи
закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
зокрема, тотожність об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

У заяві, що надійшла до Вищого
адміністративного суду України, ОСОБА_6
посилається на неоднакове
застосування Вищим адміністративним
судом України, як судом касаційної
інстанції норм статті 40 Кодексу
законів про працю України та частини 2
статті 18 Закону України «Про
Дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України» від 22.02.2006р.
№3460-IV щодо заборони звільнення з
посади під час тимчасової
непрацездатності особи.

На підтвердження неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права заявник додав до
матеріалів заяви копії ухвал Вищого
адміністративного суду України від 22
травня 2014 року № К/800/67768/12, від 29 травня
2012 року № К/9991/12160/11 та від 10 липня 2012
року № К/9991/13864/11.

Проте, зі змісту ухвали Вищого
адміністративного суду України від 24
червня 2014 року, про перегляд якої
ОСОБА_6 подана заява до Верховного Суду
України, не вбачається будь-яких
посилань суду касаційної інстанції на
норми як статті 40 Кодексу законів про
працю України, так і частини 2 статті 18
Закону України «Про Дисциплінарний
статут органів внутрішніх справ
України» від 22.02.2006 р. №3460-IV, а отже, й
застосування цих норм до спірних
відносин, що виключає як таке
дослідження питання неоднакового
застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, підстави
для допуску справи до провадження для
перегляду судового рішення Верховним
Судом України у даній адміністративній
справі відсутні.

Керуючись статтями 236 - 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити в допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_6 до Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області про
скасування наказів, поновлення на
службі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу для
перегляду ухвали Вищого
адміністративного суду України від 24
червня 2014 року за заявою ОСОБА_6.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді
С.С. Пасічник

І.Я. Олендер

Ю.Й. Рецебуринський

О.П. Стародуб

І.В. Штульман