Справа № 32471/10
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2011-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2011 р. справа № 2а-1161/10

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого
судді: Туркіної
Л.П.

суддів:
Проценко О.А. Мельника В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
м. Бердянську Запорізької області

на постанову Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 09 лютого 2010 р.

у справі № 2а-1161/10

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління Пенсійного фонду
України в м. Бердянську Запорізької
області

про: визнання протиправною
бездіяльності, зобов’язання до
нарахування та виплати щомісячної
доплати до пенсії “дітям війни”, -

ВСТАНОВИЛА:

14.12.2009 р. позивач звернувся до
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Бердянську Запорізької області
(далі –УПФУ в м. Бердянську Запорізької
області) про визнання протиправною
бездіяльності відповідача стосовно
неналежної виплати допомоги,
передбаченої ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
зобов’язання відповідача нарахувати
щомісячну державну соціальну допомогу
в розмірі 30% мінімальної пенсії за
віком за період з 01.01.2006 р. по 14.12.2009 р.

Постановою Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 09 лютого 2010 р. позовні
вимоги задоволено частково,
зобов’язано відповідача здійснити
перерахунок та виплатити ОСОБА_1
підвищення до пенсії, згідно ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», за періоди з 14.12.2008 р. по
31.12.2008 р. та з 01.01.2009 р. по 14.12.2009 р., в іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з
вищезазначеною постановою суду першої
інстанції, подав апеляційну скаргу, у
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції від 09.02.2010 р. у даній
адміністративній справі та ухвалити у
справі нове рішення, яким відмовити
позивачу у задоволені заявлених ним
позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на
помилкове застосування судом норм ч. 1
ст. 28 Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування», відповідно до
якої за наявності достатнього
страхового стажу мінімальний розмір
пенсії за віком встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного Законом. Зазначає, що
відповідно до ч. 3 тієї ж статті
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений частиною першою,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, тобто
Законом України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування».

Апелянт вважає, що діяв відповідно до
чинного законодавства, що виключає
підстави для задоволення позову.

Позивач рішення суду першої інстанції
не оскаржив, проти апеляційної скарги
не заперечив.

Перевіривши доводи апеляційної скарги
та матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
скасуванню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції
встановлено, що позивач народився
01.01.1944 р., і відповідно до вимог ст. 1
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», який набрав чинності з
01.01.2006 року, позивач набув статус
«дитини війни», що надає йому право на
отримання пільг та державної
соціальної підтримки, встановлених
Законом України «Про соціальний
захист дітей війни», у тому числі і ст. 6
вказаного Закону, якою встановлено
право на підвищення пенсії, яка
нараховується та сплачується особам,
які мають статус «дитини війни», на 30%
мінімальної пенсії за віком.

З матеріалів даної адміністративної
справи вбачається, що до вимог,
заявлених позивачем за 2006-2007 роки,
судом застосовано норми ст. ст. 99, 100 КАС
України, що було підставою для відмови
у задоволенні позову в цій частині.

Щодо застосування строків позовної
давності під час розгляду даної
адміністративної справи, то колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

Статтею 99 КАС України
встановлено річний строк для звернення
до суду з адміністративним позовом для
захисту порушених прав, інтересів,
свобод, а відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС
України пропуск вищезазначеного
строку є підставою для відмови у
задоволені адміністративного позову,
за умови, що на цьому наполягає одна із
сторін.

Як вбачається з письмових
заперечень відповідача у справі він
наполягав на застосування негативних
наслідків у разі пропущення позивачем
строків звернення до суду за захистом
свого порушеного права, та зазначав що
поважні підстави, для поновлення цього
строку відсутні.

Враховуючи вищенаведені
обставини, норми чинного
процесуального законодавства, та
приймаючи до уваги, що позивачем, який
звернувся до суду першої інстанції з
позовом про захист свого порушеного
права 14.12.2009 р., не було надано доказів в
підтвердження поважності причин
пропуску ним строку на звернення до
суду за захистом свого порушеного
права щодо вимог про визнання
протиправною бездіяльності
відповідача щодо не нарахування та не
сплати надбавки до пенсії, як дитині
війни, за 2006р., 2007р., колегія суддів
вважає що суд першої інстанції
обґрунтовано залишив без задоволення
позовні вимоги позивача у цій частині.

Правові підстави вирішення позовних
вимог щодо 2008 року були правильно
визначені судом попередньої інстанції,
який керувався нормами ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" та рішеннями Конституційного
суду України.

Так, Законом України "Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України" від 28.12.2007 р. внесено
зміни до Закону України "Про соціальний
захист дітей війни", зокрема статтею 6
вказаного Закону після внесення змін
передбачалось, що дітям війни до пенсії
або щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, виплачується підвищення у
розмірі надбавки, встановленої для
учасників війни.

Однак, Рішенням Конституційного Суду
України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 положення
пункту 28 розділу II "Внесення змін до
деяких законодавчих актів України"
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України"
від 28.12.2007 щодо внесення змін до Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" визнані такими, що не
відповідають Конституції України.

Нормами Закону України «Про Державний
бюджет України на 2009 рік»не
передбачено обмежень щодо
застосування положень ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Отже, суд першої інстанції прийняв
правильне по суті рішення, що виключає
підстави для його скасування. Однак, в
рішенні помилково зазначено період
січня-березня 2009 року.

Оскільки виплати набавки до пенсії
особам, які мають статус «дитина
війни», за кожний рік передбачені
Державним бюджетом України на певний
рік, і органи державної влади
здійснюють виконання Державного
бюджету України протягом кожного
бюджетного періоду, тому колегія
суддів, приймаючи до уваги, що судом
першої інстанції по суті заявлених
позовних вимог прийнято правильне
рішення, вважає за необхідне,
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України,
змінити рішення суду першої інстанції
у даній справі та у абзаці п’ятому
резолютивної частини рішення замість
слів «січня-березня 2009 року»зазначити
слова «січня-грудня 2009 року», а в решті
постанову суду першої інстанції у
даній справі залишити без змін.

Доводи апелянта стосовно того, що
вимоги до УПФУ пред’явлено
необґрунтовано, оскільки відповідні
бюджетні кошти відсутні, не
приймаються, виходячи з такого.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п.15 Положення «Про
Пенсійний фонд України», Пенсійний
фонд України здійснює свої
повноваження через створенні в
установленому порядку територіальні
управління

Надання дітям війни соціальної
підтримки є державною програмою
соціальної допомоги, яка згідно ст. 87
Бюджетного кодексу України
відноситься до видатків Державного
бюджету, а Пенсійний фонд України
згідно ст. 21 Бюджетного кодексу України
є розпорядником бюджетних коштів для
здійснення програми соціальної
підтримки дітям війни та відповідно до
ч. 4 ст. 22 Бюджетного кодексу України
розробляє план своєї діяльності
відповідно до завдань та функцій,
визначених нормативно-правовими
актами, виходячи з необхідності
досягнення конкретних результатів за
рахунок бюджетних коштів, а також
розробляє на підставі плану діяльності
проект кошторису та бюджетні запити і
подає їх до Мінфіну України чи
місцевому фінансовому органу,
затверджує кошториси розпорядників
бюджетних коштів ніжчого рівня (до яких
відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми
свідчать про те, що обов’язок по
нарахуванню та виплаті доплати до
пенсії позивача (який має статус дитини
війни), яка передбачена ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»–покладено на відповідні
територіальні управління Пенсійного
фонду України за місцем проживання
позивача.

Доводи апеляційної скарги про
неможливість застосування до спірних
правовідносин розміру мінімальної
пенсії за віком, оскільки це суперечить
вимогам статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» - колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»визначає, що дітям війни пенсії
або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної
пенсії за віком.

На час розгляду цієї справи судом
розмір мінімальної пенсії за віком
визначався згідно ст. 28 Закону України
«Про загальнообов`язкове державне
пенсійне страхування» та дорівнював
прожитковому мінімуму, встановленому
для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ст. 2 ч.1 Закону України
«Про прожитковий мінімум»від 15 липня
1999 року, прожитковий мінімум
застосовується для встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати
та мінімальної пенсії за віком.

Доводи апеляційної скарги відповідача
спростовуються дослідженими судом
доказами та не можуть бути підставою
для скасування постанови суду, а тому
апеляційну скаргу відповідача
необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 201, 205,
207

Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.
Бердянську Запорізької області
залишити без задоволення.

Постанову Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 09 лютого
2010 р. змінити.

У абзаці п’ятому резолютивної частини
рішення замість слів «січня-березня 2009
року» зазначити слова «січня-грудня 2009
року».

В іншій частині залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Постанова може бути оскаржена
відповідно до ст. 212 КАС України.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України.

Головуючий:
Л
.П. Туркіна

Суддя:

О.А. Проценко

Суддя:

В.В. Мельник