Справа № 2а-1773/08/1370
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/76402/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Яворівському
районі Львівської області

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 12.02.2009

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05.04.2011

у справі № 2а-1773/08/1370

за позовом Державної податкової
інспекції у Яворівському районі
Львівської області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Явір-Млин»,
Приватного малого підприємства «Опал»

про визнання угод
недійсними та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у
Яворівському районі Львівської
області (далі по тексту - позивач, ДПІ у
Яворівському районі Львівської
області) звернулась до суду з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Явір-Млин» (далі по
тексту - відповідач-1, ТОВ «Явір-Млин»)
та Приватного малого підприємства
«Опал» (далі по тексту - відповідач-2,
ПМП «Опал») про визнання недійсним
договору поставки №02/08-2 від 02.08.2006 на
передачу у власність ТОВ «Явір-Млин»
від ПМП «Опал» товару, договору комісії
№02/08-01 від 02.08.2006 між ТОВ «Явір-Млин» та
ПМП «Опал» для здійснення реалізації
нерезиденту цього товару та стягнення
в дохід держави коштів, одержаних за
цими договорами.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 12.02.2009 в
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05.04.2011
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про визнання недійсними угод
скасовано із закриттям провадження у
справі, в решті рішення залишено без
змін.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 02.08.2006 між ПМП «Опал» та
ТОВ «Явір-Млин» укладено договір
поставки №02/08-2, відповідно до якого
продавець (ПМП «Опал») зобов'язується
передати у власність покупцю (ТОВ
«Явір-Млин») товар згідно
специфікаціям, а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
і сплатити його на умовах, передбачених
договором.

Згідно договору комісії №02/08-01 від
02.08.2006, комітент (ТОВ «Явір-Млин»)
доручає, а комісіонер (ПМП «Опал»)
зобов'язується за дорученням комітента
за винагороду зробити від свого імені і
за рахунок комітента наступні юридично
значущі дії: здійснити реалізацію
нерезидентом товару, що належить
комітенту; укласти договори (контракти)
купівлі - продажу, оформити і підписати
інші необхідні для здійснення продажів
документи на користь комітента;
укласти договори (контракти) на надання
послуг з перевезення товару будь - яким
видом транспорту; укласти договори
(митного оформлення продукції) з
підприємствами (брокерами), що мають
свідоцтво про визнання підприємства
декларантом; інші дії, пов'язані з
вищезгаданими операціями, необхідні
для виконання доручень комітента.

Судами також встановлено, що договори
поставки та комісії між ПМП «Опал» та
ТОВ «Явір-Млин» повністю виконані.
Товар, отриманий за договором поставки,
оплачений згідно умов Договору та
переданий на комісію на законних
підставах, що підтверджується
первинними документами.

На думку податкового органу, спірні
угоди між ТОВ «Явір-Млин» та ТОВ ПМП
«Опал» укладені з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави та
суспільства, та підлягають визнанню
недійсними з підстав, визначених у ст.
207 Господарського кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій
виходили з наступних обставин, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

Виходячи із вимог чинного
законодавства слідує, що угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом,
через що у кожній справі суд повинен
встановлювати наявність тих обставин,
з якими закон пов'язує визнання угоди
недійсною.

Необхідними умовами для визнання угоди
недійсною є її укладення з метою
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства та наявність умислу хоча
б у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків. Наявність
умислу у сторін (сторони) угоди означає,
що вони (вона) усвідомлювали або
повинні були усвідомлювати
протиправність угоди, що укладалася і
суперечність її мети інтересам держави
та суспільства і прагнули або свідомо
допускали настання протиправних
наслідків.

Як вбачається з обставин справи, судами
не встановлено, а позивачем не
доведено, що на момент здійснення
правочину та його виконання
відповідачі мали намір на укладення
правочину всупереч інтересам держави
або суспільства.

Саме по собі господарське зобов'язання,
яке оформлено відповідними первинними
документами, не є таким, що суперечить
інтересам держави та суспільства;
предмет поставки не виключений законом
із цивільного обігу, на виконання умов
договору не вимагалась ліцензія, не
було й інших законодавчих обмежень
стосовно реалізації наведених товарів
(олії соняшникової).

Встановлено, що наданими позивачем
доказами не спростовано презумпції
правомірності правочину (договору) і не
підтверджено наявність обставин,
передбачених ч. 1 ст. 234 Цивільного
кодексу України; у свою чергу
матеріалами справи документально
підтверджується виконання зобов'язань
по укладеним угодам.

Судами також обґрунтовано зазначено,
що положення ст. ст. 207, 208
Господарського кодексу України слід
застосовувати з урахуванням того, що
правочин, який вчинений з метою,
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства, водночас суперечить
моральним засадам суспільства, а тому
згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України є нікчемним, і визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається. Органи державної
податкової служби можуть на підставі п.
11 ст. 10 Закону України «Про державну
податкову службу в Україні» звертатися
до судів із позовами про стягнення в
дохід держави коштів, одержаних за
правочинами, вчиненими з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, посилаючись на їхню
нікчемність.

В частині вимог про застосування
наслідків, які передбачені ст. 208
Господарського кодексу України, судами
враховано, що згідно ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 208 Господарського
кодексу України якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Оскільки податковим органом не
доведено в межах належності і
допустимості доказів здійснення
відповідачами господарських операцій
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, тому
правильними є висновки судів про
відсутність підстав для застосування
правових наслідків, передбачених ст. 208
Господарського кодексу України.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд дійшов обґрунтованого
висновку щодо відсутності підстав для
задоволення позову.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судом апеляційної
інстанції належним чином з'ясовані
обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішення суду апеляційної
інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Яворівському районі
Львівської області відхилити.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05.04.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)М.О.
Федоров