Справа № К/9991/88206/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/88206/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Миколаєва про
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Апеляційного суду Миколаївської
області від 17 лютого 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2006 року ОСОБА_4 звернулась з
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Миколаєва (далі
УПФ) в якому, з урахуванням уточнених
позовних вимог, просила встановити
факт та зобов'язати відповідача
призначити їй пенсію, відповідно до
статті 24 Закону України від 13 грудня 1991
року № 1977-ХІІ «Про наукову та
науково-технічну діяльність» (далі
Закон № 1977-ХІІ).

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що має право на одержання
наукової пенсії, у відповідності до
статті 24 Закону № 1977-ХІІ, однак
відповідач протиправно відмовив їй у
призначенні такої.

Вважаючи це порушенням своїх прав,
ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 17 серпня 2010 року
позов задоволено, встановлено факт
роботи позивача в період з 10 липня 1975
року по 23 серпня 1999 року на посаді
керівника бригади (групи)
конструкторів, яка займалась науково -
технічною діяльністю та зараховано
вказаний період до наукового стажу, а
також зобов'язано відповідача
призначити ОСОБА_4 наукову пенсію,
відповідно до статті 24 Закону № 1977-ХІІ.

Оскаржуваною постановою Апеляційного
суду Миколаївської області від 17
лютого 2011 року рішення суду першої
інстанції скасовано і в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалене
ним рішення скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
скарги з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач, з 10 липня 1975
року по 23 серпня 1999 року працювала в
Інституті імпульсивних процесів і
технологій Національної академії наук
України на посадах конструктора 2, 3
категорій, а також
інженера-конструктора 1 категорії, при
цьому наукового ступеня або вченого
звання не мала.

18 квітня 2005 року позивач звернулась до
УПФ з заявою про призначення наукової
пенсії, відповідно до статті 24 Закону №
1977-ХІІ, однак рішенням комісії по
призначенню та виплаті пенсії при
Управлінні Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Миколаєва від 28
листопада 2006 року № 18 у призначенні
такої відмовлено, оскільки позивач не
відноситься до наукових працівників, у
розумінні статті 22-1 Закону № 1977-ХІІ.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову апеляційний суд, на підставі
наявних у справі даних встановив і
правильно виходив з того, що позивач не
має права на призначення наукової
пенсії, згідно статті 24 Закону № 1977-ХІІ,
а тому відповідач, відмовляючи у
призначенні такої, діяв на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Так, у відповідності до частини 2 статті
24 Закону № 1977-ХІІ (в редакції спірних
правовідносин) пенсія науковому
(науково-педагогічному) працівнику
призначається при досягненні
пенсійного віку: чоловікам - за
наявності стажу роботи не менше 25
років, у тому числі стажу наукової
роботи не менше 20 років; жінкам - за
наявності стажу роботи не менше 20
років, у тому числі стажу наукової
роботи не менше 15 років.

При цьому, згідно абзацу 1 частини 1
статті 22-3 Закону № 1977-ХІІ до стажу
наукової роботи зараховується,
зокрема, час роботи на посадах наукових
працівників, визначених статтею 22-1
цього Закону.

Частиною 8 статті 24 Закону № 1977-ХІІ
встановлено, що перелік посад наукових
(науково-педагогічних) працівників
підприємств, установ, організацій,
вищих навчальних закладів III - IV рівнів
акредитації, перебування на яких дає
право на призначення пенсії та виплату
грошової допомоги у разі виходу на
пенсію відповідно до цієї статті,
затверджується Кабінетом Міністрів
України з урахуванням положень статей
22-1, 22-2 цього Закону.

На виконання вищевказаної норми Закону
№ 1977-ХІІ, постановою Кабінету
Міністрів України від 4 березня 2004 року
№ 257 затверджено Перелік посад
наукових (науково-педагогічних)
працівників підприємств, установ,
організацій, вищих навчальних закладів
III - IV рівнів акредитації, перебування
на яких дає право на призначення пенсії
та виплату грошової допомоги у разі
виходу на пенсію відповідно до статті 24
Закону України «Про наукову і
науково-технічну діяльність» (далі
Перелік).

Як правильно встановлено апеляційним
судом та підтверджується матеріалами
справи, позивач, у спірний період
роботи працювала на посадах, які не
відносяться до посад наукових
працівників, у розумінні статті 22-1
Закону № 1977-ХІІ і не передбачені
Переліком, відомості про роботу
керівником (завідувачем) або
заступником керівника (завідувача)
наукового підрозділу (відділу,
лабораторії, сектору, бюро, групи) у
матеріалах справи відсутні, а тому суд
дійшов правильного висновку про те, що
позивач не має права на призначення
пенсії та виплату грошової допомоги у
разі виходу на пенсію, відповідно до
статті 24 Закону № 1977-ХІІ.

Також, суд апеляційної інстанції
правильно не взяв до уваги посилання
позивача на пункт 17 Порядку
підтвердження наявного трудового
стажу для призначення пенсій за
відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 12 серпня 1993 року
№ 637 (далі Порядок), оскільки такий
підлягає застосуванню лише в за
відсутності документів про наявний
стаж роботи та неможливість їх
одержання у зв'язку з воєнними діями,
стихійним лихом, аваріями,
катастрофами або іншими надзвичайними
ситуаціями.

В даному випадку, в матеріалах справи
наявні довідки організації, в якій
працювала позивач, які були надані до
УПФ при подачі заяви про призначення
пенсії, досліджені судом під час
розгляду справи і ним надана належна
правова оцінка, а тому підстав для
застосування пункту 17 Порядку у
відповідача не було.

Таким чином, висновки апеляційного
суду про відмову в задоволенні частини
позовних вимог щодо визнання
протиправними дій та зобов'язання УПФ
призначити позивачу наукову пенсію,
відповідно до статті 24 Закону № 1977-ХІІ,
ґрунтуються на правильному
застосуванні норм матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків суду не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні наведених
правових норм, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів дійшла
висновку про необхідність закриття
провадження у справі, в частині
позовних вимог щодо встановлення факту
роботи позивача в період з 10 липня 1975
року по 23 серпня 1999 року на посаді
керівника бригади (групи)
конструкторів, яка займалась науково -
технічною діяльністю, з огляду на
наступне.

За приписами частин 1 і 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Водночас, частиною 2 статті 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Окрім цього, за змістом частин 1 статті 6
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

В свою чергу, згідно з положеннями
частини 1 статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Також, у відповідності до частини 4
статті 105 Кодексу адміністративного
судочинства України Адміністративний
позов може містити вимоги про:
1) скасування або визнання нечинним
рішення відповідача - суб'єкта владних
повноважень повністю чи окремих його
положень; 2) зобов'язання відповідача -
суб'єкта владних повноважень прийняти
рішення або вчинити певні дії;
3) зобов'язання відповідача - суб'єкта
владних повноважень утриматися від
вчинення певних дій; 4) стягнення
з відповідача - суб'єкта владних
повноважень коштів на відшкодування
шкоди, завданої його незаконним
рішенням, дією або бездіяльністю; 5)
виконання зупиненої чи не вчиненої дії;
6) встановлення наявності чи
відсутності компетенції (повноважень)
суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, з урахуванням
приписів вищезазначених процесуальних
норм, вимоги позовної заяви про
встановлення факту не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Одночасно, суд роз'яснює позивачу, що
спори про встановлення факту
вирішуються за правилами цивільного
судочинства.

За правилами частини 1 статті 228 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судові рішення в касаційному порядку і
залишає позовну заяву без розгляду або
закриває провадження у справі з
підстав, встановлених статтями 155 і 157
цього Кодексу.

Керуючись статтями 223, 228, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Апеляційного суду
Миколаївської області від 17 лютого
2011 року, в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
встановлення факту роботи позивача в
період з 10 липня 1975 року по 23 серпня 1999
року на посаді керівника бригади
(групи) конструкторів, яка займалась
науково - технічною діяльністю,
скасувати та в цій частині провадження
у справі закрити.

В решті оскаржуване рішення суду
апеляційної інстанції залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало