Справа № 807/2938/14
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 рокум. Ужгород №
807/2938/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ващиліна Р. О.,

при секретарі судового засідання -
Меренич І. А.

за участю сторін, які беруть участь у
справі:

позивача: товариство з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Комфортбуд-4", представник - Рябінічева
А. С.,

відповідача 1: міський відділ Державної
виконавчої служби Ужгородського
міськрайонного управління юстиції,
представник - не з'явився,

відповідача 2: управління Пенсійного
фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області, представник -
Карп'юк В. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Комфортбуд-4" до міського відділу
Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції, управління
Пенсійного фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області про визнання
протиправними дій, визнання
протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Комфорт-4" звернулося до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовом до
міського відділу Державної виконавчої
служби Ужгородського міськрайонного
управління юстиції, управління
Пенсійного фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області про визнання
протиправними дій, визнання
протиправними та скасування постанов
про відкриття виконавчого провадження
від 08 вересня 2014 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
оскаржувані постанови про відкриття
виконавчого провадження прийняті
помилково, із порушенням норм
Конституції України та Закону України
"Про виконавче провадження", а
протиправні дії відповідача 2 призвели
до того, що на виконанні в органах
державної виконавчої служби
перебувають виконавчі провадження
щодо подвійного стягнення із позивача
однієї суми боргу.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала з
мотивів, наведених у позовній заяві та
додаткових поясненнях, та просила суд
їх задовольнити.

Представник відповідача 1, будучи
належним чином повідомленим про день,
час та місце судового засідання, у
судове засідання не з'явився, однак
надав суду письмові заперечення проти
позову та просив суд розглянути справу
без його участі.

Представник відповідача 2 в судовому
засіданні заперечив проти позовної
заяви з підстав, викладених у письмових
запереченнях, та просив суд відмовити
позивачеві у задоволенні позову,
зокрема, вказуючи на те, що на момент
направлення до органів державної
виконавчої служби документів від 07
липня 2010 року провадження з виконання
вимоги № Ю-1 від 03 січня 2014 року
знаходилося в стані зупинення.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до наступних висновків.

Судом встановлено, що 05 вересня 2014 року
управлінням Пенсійного Фонду України в
м. Ужгороді Закарпатської області до
міського відділу державної виконавчої
служби Ужгородського міськрайонного
управління юстиції були направлені:
рішення № 708 від 07 липня 2010 року про
застосування фінансових санкцій на
суму 757535,83 грн. (а. с. 175), рішення № 709 від
07 липня 2010 року про застосування
фінансових санкцій на суму 1562923,83 грн.
(а. с. 177); вимога № 477 від 07 липня 2010 року
зі сплати страхових внесків,
фінансових санкцій та пені на суму
1514458,11 грн. (а. с. 179).

Постановою заступника начальника
міського відділу Державної виконавчої
служби Ужгородського міськрайонного
управління юстиції 08 вересня 2014 року
відкрито виконавче провадження ВП №
44658408 з примусового виконання рішення
управління Пенсійного Фонду України в
м. Ужгороді Закарпатської області № 708
від 07 липня 2014 року про стягнення з
позивача боргу у сумі 757535,83 грн. (а. с. 12);
постановою заступника начальника
міського відділу Державної виконавчої
служби Ужгородського міськрайонного
управління юстиції Закарпатської
області 08 вересня 2014 року відкрито
виконавче провадження ВП № 44658125 з
примусового виконання вимоги
управління Пенсійного фонду України в
м. Ужгороді Закарпатської області № 477
від 07 липня 2014 року про стягнення з
позивача боргу в сумі 1514458,11 грн. (а. с. 14);
постановою заступника начальника
міського відділу Державної виконавчої
служби Ужгородського міськрайонного
управління юстиції 08 вересня 2014 року
відкрито виконавче провадження ВП №
44658848 з примусового виконання рішення
управління Пенсійного фонду України в
м. Ужгороді Закарпатської області № 709
від 07 липня 2014 року про стягнення з
позивача боргу в сумі 1562923,83 грн. (а. с.
16).

Як встановлено у судовому засіданні та
підтверджено матеріалами справи,
вищевказані рішення Пенсійного фонду
були предметом судового оскарження.
Так, постановою Закарпатського
окружного адміністративного суду від 28
вересня 2010 року по справі № 2а-2839/10/0770
скасовано вимогу № 477 від 07 липня 2010
року та рішення № 708 і 709 від 07 липня 2010
року. Однак, постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 05 грудня 2013 року постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 28 вересня
2010 року скасовано та ухвалено нову,
якою у позові відмовлено. Отже,
вищевказані оскаржувані рішення
Пенсійного фонду за результатами
судового розгляду визнані
правомірними.

Крім того, в судовому засіданні
встановлено, що у цій справі відкрито
касаційне провадження. Однак, суд
констатує, що вищевказані оскаржувані
рішення Пенсійного фонду судом
касаційної інстанції не зупинені, а
отже, такі набрали законної сили після
винесення рішення апеляційною
інстанцією.

Частиною 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що постанова або ухвала
суду апеляційної чи касаційної
інстанції за наслідками перегляду,
постанова Верховного Суду України
набирають законної сили з моменту
проголошення, а якщо їх було прийнято
за наслідками розгляду у письмовому
провадженні, - через п'ять днів після
направлення їх копій особам, які беруть
участь у справі.

У відповідності до ст. 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також всіх органів,
підприємств, установ та організацій,
посадових чи службових осіб, інших
фізичних осіб і підлягає виконанню на
всій території України.

Враховуючи наведене, а також те, що
постанова Львівського апеляційного
адміністративного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, незалежно від її
подальшого касаційного оскарження, суд
не може брати до уваги доводи позивача
про те, що вищевказані виконавчі
документи були і є предметом судового
оскарження і судове рішення станом на
момент звернення до суду із даною
позовною заявою не прийнято, в
обґрунтування позиції щодо
протиправності направлення органом
Пенсійного фонду до відповідача 1
рішень для їх примусового виконання.

Абзацом 8 ч. 3 ст. 106 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (у
редакції, що діяла на момент винесення
рішень № 707, 708, 709 від 07 липня 2010 року та
вимоги № 477 від 07 липня 2010 року)
встановлено, що у разі якщо
страхувальник, який одержав вимогу
територіального органу Пенсійного
фонду про сплату недоїмки і протягом
десяти робочих днів після її отримання
не сплатив зазначену у вимозі суму
недоїмки разом з застосованою до нього
фінансовою санкцією, включеної до
вимоги, або не узгодив вимогу з
відповідним органом Пенсійного фонду,
або не оскаржив вимогу в судовому
порядку, а також у разі якщо
страхувальник узгодив вимогу, але не
сплатив узгоджену суму недоїмки
протягом десяти робочих днів після
отримання узгодженої вимоги,
відповідний орган Пенсійного фонду
звертається в установленому законом
порядку і подає вимогу про сплату
недоїмки до відповідного підрозділу
державної виконавчої служби.

Отже, враховуючи законодавчі вимоги,
органу Пенсійного фонду надається
право на звернення до підрозділу
Державної виконавчої служби щодо
примусового стягнення суми недоїмки
тільки після закінчення процедури
судового оскарження та набрання
судовим рішенням законної сили.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено у ході судового розгляду,
постанова Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2013
року була отримана відповідачем 2
тільки 02 січня 2014 року. Разом з тим,
направити на примусове виконання до
відповідача 1 рішення № 707, 708, 709 від 07
липня 2010 року та вимогу № 477 від 07 липня
2010 року орган Пенсійного фонду не мав
можливості у зв'язку з відсутністю в
такого оригіналів виконавчих
документів, які були вилучені згідно з
протоколом виїмки від 12 липня 2010 року в
межах кримінальної справи відносно
посадових осіб позивача (а. с. 159).
Листування відповідача 2 щодо
витребування таких оригіналів наявні в
матеріалах справи.

Так, зазначені оригінали документів
були отримані відповідачем 2 тільки 04
вересня 2014 року (а. с. 168), що і дало
можливість звернутися 05 вересня 2014
року до органів виконавчої служби.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України
"Про виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Згідно з положеннями ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
вказаним Законом.

Відповідно до п.8.2 Інструкції про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, вимога про
сплату недоїмки є виконавчим
документом.

Стаття 25 Закону України "Про виконавче
провадження" регламентує порядок
прийняття виконавчого документа до
виконання. Так, у відповідності до норм
ч. 1 зазначеної статті, державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Підстави для відмови державним
виконавцем у відкритті виконавчого
провадження передбачені ч. 1 ст. 26
Закону України "Про виконавче
провадження", серед яких:

1) пропуск встановленого строку
пред'явлення документів до виконання;

2) неподання виконавчого документа,
зазначеного у статті 17 цього Закону, та
неподання заяви про відкриття
виконавчого провадження у випадках,
передбачених цим Законом;

3) якщо рішення, на підставі якого
видано виконавчий документ, не набрало
законної (юридичної) сили, крім
випадків, коли воно у встановленому
законом порядку допущено до негайного
виконання;

4) пред'явлення виконавчого документа
до органу державної виконавчої служби
не за місцем або не за підвідомчістю
виконання рішення;

5) якщо не закінчилася відстрочка
виконання рішення, надана судом, яким
постановлено рішення;

6) невідповідності виконавчого
документа вимогам, передбаченим
статтею 18 цього Закону;

61) офіційне оприлюднення повідомлення
про визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури;

7) виконавчий документ повернуто
стягувачу за його заявою, крім
виконавчих документів про стягнення
аліментів та інших періодичних
платежів;

8) наявність інших передбачених законом
обставин, що виключають здійснення
виконавчого провадження.

Враховуючи наведене, прийняття до
виконання виконавчого документу, що
відповідає законодавчим вимогам, які
ставляться до нього, та пред'явленого в
межах встановленого строку до
відповідного органу державної
виконавчої служби, є обов'язком
державного виконавця. Дана законодавча
норма носить імперативний характер і
подвійного трактування не підлягає.

У зв'язку з вищенаведеним, беручи до
уваги ту обставину, що виконавчі
документи, а саме, рішення Пенсійного
фонду від 07 липня 2010 року відповідали
вимогам, встановленим Законом України
"Про виконавче провадження", та були
подані у строк пред'явлення до
виконання, відповідачем 1 правомірно
винесено постанови про відкриття
виконавчого провадження від 08 вересня
2014 року та відправлено на адресу
позивача.

Щодо посилань позивача на те, що
відбулося подвійне стягнення однієї і
тієї ж суми боргу, то суд зазначає
наступне.

У судовому засіданні встановлено, що у
провадженні органів Державної
виконавчої служби дійсно перебувало
виконавче провадження щодо
примусового стягнення сум боргу, які
вказані у вимозі № 477 від 07 липня 2010
року та рішеннях № 708 та № 709 від 07 липня
2010 року, за вимогою № Ю-1 від 03.01.2014.

Зокрема, 07 лютого 2014 року постановою
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Закарпатській області відкрито
виконавче провадження № 41936802 щодо
примусового виконання вимоги про
сплату боргу № Ю-1 від 03 січня 2014 року на
суму 8139094,36 грн. (а. с. 23).

Однак, з матеріалів справи вбачається,
що постанова про відкриття виконавчого
провадження від 07 лютого 2014 року № 41936802
оскаржена в судовому порядку у справі
№ 807/609/14.

Разом з тим, відповідно до ухвали
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 24 березня
2014 року управлінню Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Закарпатській
області заборонено вчиняти будь-які
дії, спрямовані на примусове виконання
вимоги про сплату боргу № Ю-1, виданої 03
січня 2014 року управлінням Пенсійного
фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області про стягнення з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Комфорт-4" недоїмки із страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування в сумі
8139094,36 грн. (а. с. 171).

Крім того, у зв'язку з надходженням від
управління Пенсійного фонду України в
м. Ужгороді Закарпатської області
відповідної заяви головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Закарпатській
області винесено постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачеві від 15 вересня 2014 року ВП №
41936802 (а. с. 170).

Отже, суд констатує, що подвійного
стягнення не могло бути, так як
постанова про відкриття виконавчого
провадження від 07 лютого 2014 року була
зупинена, а згодом у ході розгляду
даної справи і зовсім повернута.

Що ж стосується посилань позивача на
те, що відповідачем 2 не дотримано
порядку надсилання вимоги про сплату
боргу, то суд вказує на те, що
Інструкцією про порядок обчислення і
сплати страхувальниками та
застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України не передбачено обов'язку
повторного надсилання вимоги
страхувальнику після судового
оскарження.

Зокрема, вказано на те, що якщо вимога
органу Пенсійного фонду скасовується
чи змінюється судом (господарським
судом), то підшивається примірник
(копію) рішення суду (господарського
суду) до справи страхувальника поряд з
корінцем від вимоги, щодо якого
відбувся судовий розгляд (п.8.3
Інструкції).

Таким чином, доводи позивача, які були
основним аргументом даної справи
спростовані.

Частиною 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно із положеннями ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Відтак, законодавець в
адміністративному процесі, як виняток
із загального правила у справах про
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень покладає саме на суб'єкта
владних повноважень аргументовано
посилаючись на докази довести
правомірність свого рішення дії чи
бездіяльності, спростувати твердження
позивача про порушення його прав,
свобод та інтересів.

На виконання цих вимог відповідачами
надано суду достатньо доказів, які
спростовують твердження позивача, а
отже доводять правомірність своїх дій
та рішень.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 11, 70, 71, 86, 94, 160, 161, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.У задоволенні позовних вимог
товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Комфорт-4" до міського відділу
Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції, управління
Пенсійного фонду України в м. Ужгороді
Закарпатської області - відмовити.

2.Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд, який ухвалив
постанову. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та строки, визначені ст. 254 КАС
України.

Суддя Р.О.
Ващилін