Справа № 826/11464/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Данилишин В.М.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Солом'янського районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12 вересня 2014 року
за адміністративним позовом Асоціації
користувачів Української
науково-освітньої телекомунікаційної
мережі «УРАН» до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про визнання протиправними
дій відповідача та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 вересня 2014 року позовні вимоги
задоволено в повному обсязі.

Відповідач, не погоджуючись із
зазначеною постановою, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить суд скасувати постанову
та прийняти нову, якою у задоволені
адміністративного позову відмовити
повністю.

Заслухавши
суддю-доповідача,представників сторін,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи, ДПІ у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві в
період із 24 по 28 березня 2014 року
проведено перевірку позивача, за
результатами якої 04 квітня 2014 року
складено акт перевірки №
1604/26-58-22-08-11/34662584 «Про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки Асоціації користувачів
Української науково-освітньої
телекомунікаційної мережі «УРАН» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на прибуток та
податку на додану вартість при
взаємовідносинах з ТОВ «ВАРГУС» у
період з 01.01.2012 по 31.12.2013».

В зазначеному акті відображено
наступні порушення: занижено податок
на додану вартість у загальному
розмірі 294580 грн, у тому числі за:
жовтень 2012 року - 56440 грн; листопад 2012
року - 28460 грн; грудень 2012 року - 29420 грн;
січень 2013 року - 11800 грн; лютий 2013 року -
33800 грн; березень 2013 року - 80840 грн;
квітень 2013 року - 28380 грн; травень 2013
року - 25360 грн, чим порушено пп. 198.3, 198.6
ст. 198, п.п. 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України (ПК
України); занижено податок на прибуток
у загальному розмірі 252884 грн, у тому
числі за: 2012 рік - 120036 грн; 2013 рік - 132848
грн, чим порушено пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України.

На підставі акту перевірки, 23 квітня 2014
року відповідачем прийнято
оскаржуване рішення № , яким
позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 252884 грн за основним платежем та
у розмірі 126442 грн за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами), а
також податкове повідомлення-рішення
№ , яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з ПДВ у розмірі
294580 грн за основним платежем та у
розмірі 147290 грн за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами).

За результатами оскарження вказаних
рішень в адміністративному
(досудовому) порядку, оскаржуване
рішення № залишено без змін, а
податкове повідомлення-рішення №
скасовано в частині основного
платежу з ПДВ у розмірі 40420 грн та в
частині штрафних (фінансових) санкцій
(штрафів) у розмірі 20210 грн.

Керуючись викладеним обставинами, 11
липня 2014 року відповідачем прийнято
оскаржуване рішення № , яким
позивачу збільшено грошове
зобов'язання з ПДВ у розмірі 254160 грн за
основним платежем та у розмірі 127080 грн
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
податкового органу та з метою їх
відновлення суб'єкт господарської
діяльності звернувся за захистом до
суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
матеріалами справи підтверджується
реальне виконання договорів та наявні
податкові накладні, які відповідають
вимогам законодавства, самі договори
невизнані судом недійсними та не
встановлено факт їх нікчемності, а
відтак, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є протиправним та
підлягають скасуванню.

На думку колегії суддів позиція суду
першої інстанції є вірною з огляду на
наступне.

Згідно з ст. 180 ПК України платником
податку є: 1) будь-яка особа, що
провадить господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу; 2)
будь-яка особа, що зареєстрована або
підлягає реєстрації як платник
податку; 3) будь-яка особа, що ввозить
товари на митну територію України в
обсягах, які підлягають оподаткуванню,
та на яку покладається
відповідальність за сплату податків у
разі переміщення товарів через митний
кордон України відповідно до Митного
кодексу України.

Згідно зі ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх
послуг) на митну територію України в
митному режимі імпорту або реімпорту
(далі - імпорт); г) вивезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорт); ґ) з метою оподаткування цим
податком до експорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг), які перебувають у
вільному обігу на території України, д)
з метою оподаткування цим податком до
імпорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг)
з-під митного режиму магазину
безмитної торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України, для їх подальшого
вільного обігу на території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

В результаті дослідження матеріалів
справи та наданих позивачем доказів на
спростування висновків суду першої
інстанції, судова колегія вважає за
необхідне вказати на наступне.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02 червня 2011 року з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

З метою підтвердження фактів виконання
сторонами своїх договірних зобов'язань
за договором позивачем були надані
суду наступні копії первинних
документів, а саме: договори; податкові
накладні; акти здачі-приймання послуг;
протокол тестування каналу доступу до
Інтернет від 07 вересня 2012 року;
банківські виписки.

Дослідивши матеріали справи та
підсумовуючи вище викладене судова
колегія дійшла висновку, що податкові
накладні, які містяться в матеріалах
справи мають усі реквізити згідно
Наказу Міністерства фінансів України
№ 1379 від 01.11.2011 «Про затвердження форми
Податкової накладної та Порядку її
заповнення», а самі первинні документи
відповідають положенням Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» та
Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Наказ Міністерства фінансів
України від 24 травня 1995 року №88.

Окрему увагу слід звернути на те, що для
встановлення факту вчинення правочину
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
зокрема, з метою ухилення від сплати
податків, необхідно встановити
необґрунтованість отриманої платником
податків податкової вигоди, наприклад,
внаслідок її виникнення не у зв'язку із
здійсненням реальної підприємницької
або іншої економічної діяльності.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

На момент здійснення правовідносин
товариство-контрагент позивача було
зареєстроване як юридична особа та
платник податку на додану вартість.

Рішеннями Європейського суду з прав
людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, визначено, що платника
податку не може бути позбавлено права
на бюджетне відшкодування ПДВ за
відсутності доказів того, що його було
залучено до протиправної діяльності,
пов'язаної з незаконним отриманням
бюджетного відшкодування; при цьому
платник ПДВ не повинен нести
відповідальність за зловживання,
вчинені його постачальниками, якщо
платник ПДВ не знав про такі
зловживання і не міг про них знати.

При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) не може бути
підставою для відмови у праві платника
податку на податковий кредит за
наявності факту здійснення
господарської операції. Аналогічна
правова позиція викладена в постанові
Верховного суду України від 31.01.2011 у
справі за позовом ЗАТ «Мукачівський
лісокомбінат» до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Закарпатській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

Окрім того, слід зазначити, що поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у суб'єкта господарювання
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12).

Водночас, суд апеляційної інстанції не
погоджується з твердженнями
відповідача про нікчемність
правочинів між позивачем та його
контрагентом і вважає такі доводи
відповідача необґрунтованими і
безпідставними, з огляду на
відсутність належного документального
підтвердження завідомо умисної мети і
факту спрямованості правочинів на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним, з чим частина перша ст.
228 ЦК пов'язує визначення порушення
публічного порядку.

Більше того, суд апеляційної інстанції
не приймає до уваги посилання
відповідача у своїй апеляційній скарзі
на вирок Шевченківського районного
суду міста Києва, в якому зазначено, що
протягом 2012-2013 років на рахунок ТОВ
«ВАРГУС.» від суб'єктів господарювання
реального сектору економіки
перераховано грошові кошти як оплата
за начебто виконані роботи (послуги),
поставку товарів, хоча підприємницьку
діяльність вони фактично не
здійснювали, оскільки в даному вироку
зазначено про те, що ТОВ «ВАРГУС.» мав
фінансово-господарські відносини із
суб'єктами господарювання реального
сектору економіки, більше того, у
вироку не міститься інформації про те,
що саме взаємовідносини позивача та
ТОВ «ВАРГУС.» не мали реального
характеру.

Разом з тим судова колегія вважає за
необхідне акцентувати особливу увагу
на тому, що зазначений вище вирок
винесено щодо громадянина ОСОБА_2, а не
громадянина ОСОБА_3, що у свою чергу є
директором ТОВ «ВАРГУС.».

Зазначена обставина позбавляє
можливості прийняти до уваги викладені
обставини у вироку Шевченківського
районного суду міста Києва, з огляду на
наступне.

Частиною четвертою статті 72 КАС
України встановлено, що вирок суду в
кримінальній справі або постанова суду
у справі про адміністративний
проступок, які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного
суду, що розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи мало
місце діяння та чи вчинене воно цією
особою.

Таким чином, наведеною нормою
установлено, що вирок суду в
кримінальній справі або постанова суду
у справі про адміністративний
проступок, які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного
суду, що розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи мало
місце діяння та чи вчинене воно цією
особою.

Диспозиція наведеної правової норми,
на відміну від норми частини першої
статті 72 КАС України, прямо вказує на
те, що обов'язковими для суду, який
розглядає справу, є вирок суду в
кримінальній справі або постанова суду
у справі про адміністративний
проступок.

Разом із тим розглядувана норма
встановлює межі обов'язковості
зазначених різновидів судових рішень
для адміністративного суду, що
розглядає конкретну адміністративну
справу.

Така обов'язковість поширюється лише
на те питання, чи мало місце певне
діяння та чи вчинене воно особою, щодо
якої постановлено відповідний вирок
або прийнято постанову.

Отже, обов'язковими для врахування
адміністративним судом є факти,
наведені у вироку в кримінальній
справі чи постанові у справі про
адміністративний проступок, щодо часу,
місця та об'єктивного характеру
відповідного діяння тієї особи,
правові наслідки, дій чи бездіяльності
якої є предметом розгляду в
адміністративній справі.

Водночас, слід відмітити і те, що
аналогічна правова позиція викладена в
листі Вищого адміністративного суду
України від 14.11.2012 №2379/12/13-12 та в його
ухвалі від 21.07.2014 по справі за
№К/800/54849/13.

Окрім того, судом апеляційної
інстанції взято до уваги і порядок
проведення перевірки, виходячи з
наступного.

Згідно з пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України,
контролюючі органи мають право
проводити відповідно до законодавства
перевірки і звірки платників податків
(крім Національного банку України), у
тому числі після проведення процедур
митного контролю та/або митного
оформлення.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, перевірку проведено на
підставі наказу від 19 березня 2014 року №
750 «Про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки»,
відповідно до пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.1
п. 78.1, п. 78.4 ст. 78, п.п. 79.1, 79.2 ст. 79 ПК
України.

Так, згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.1 п.
78.1, п. 78.4 ст. 78, п.п. 79.1, 79.2 ст. 79 ПК України,
документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, а також отриманих в
установленому законодавством порядку
контролюючим органом документів та
податкової інформації, у тому числі за
результатами перевірок інших
платників податків.

Документальна позапланова перевірка
не передбачається у плані роботи
контролюючого органу і проводиться за
наявності хоча б однієї з обставин,
визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
в приміщенні контролюючого органу.

Документальна позапланова перевірка
здійснюється за наслідками перевірок
інших платників податків або отримання
податкової інформації виявлено факти,
що свідчать про можливі порушення
платником податків податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи, якщо
платник податків не надасть пояснення
та їх документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит
контролюючого органу, в якому
зазначаються можливі порушення цим
платником податків податкового,
валютного та іншого законодавства
протягом 10 робочих днів з дня отримання
запиту.

Про проведення документальної
позапланової перевірки керівник
контролюючого органу приймає рішення,
яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної
позапланової перевірки платника
податків надається лише у випадку, коли
йому до початку проведення зазначеної
перевірки вручено під розписку копію
наказу про проведення документальної
позапланової перевірки.

Документальна невиїзна перевірка
здійснюється у разі прийняття
керівником контролюючого органу
рішення про її проведення та за
наявності обставин для проведення
документальної перевірки, визначених
ст.ст. 77 та 78 цього Кодексу.
Документальна невиїзна перевірка
здійснюється на підставі зазначених у
пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 цього Кодексу
документів та даних, наданих платником
податків у визначених цим Кодексом
випадках, або отриманих в інший спосіб,
передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна
перевірка проводиться посадовими
особами контролюючого органу виключно
на підставі рішення керівника
контролюючого органу, оформленого
наказом, та за умови надіслання
платнику податків рекомендованим
листом із повідомленням про вручення
або вручення йому чи його
уповноваженому представнику під
розписку копії наказу про проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки та письмового повідомлення
про дату початку та місце проведення
такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає
посадовим особам контролюючого органу
право розпочати проведення
документальної невиїзної перевірки.

Водночас, як свідчать матеріали справи,
відповідачем на адресу позивача
направлявся письмовий запит від 03
грудня 2013 року № 15759/10/26-58-22-08-09 про
надання інформації та її
документального підтвердження.

Даний запит позивачем отримано 09
грудня 2013 року, що підтверджується
наявною у матеріалах справи копією
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення.

З наявної у матеріалах справи копії
письмової відповіді від 18 грудня 2013
року № 1312-06 позивач надав відповідачу
відповідь на письмовий запит, а саме
запитувану інформацію та її
документальне підтвердження. Даний
лист надійшов до відповідача 20 грудня
2013 року, про що свідчить дата,
проставлена на штампі відповідача про
отримання вхідної кореспонденції.

Отже, враховуючи вище викладені норми
та обставини, позивачем відповідь
(інформацію та її документальне
підтвердження) на письмовий запит
відповідача надано у передбачений пп.
78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України строк, а саме
протягом 10 робочих днів із дня
отримання запиту, оскільки письмовий
запит позивачем отримано 09 грудня 2013
року, а інформацію та її документальне
підтвердження надано відповідачу 20
грудня 2013 року, відтак дії відповідача
щодо проведення перевірки є
протиправними.

З урахуванням викладеного, після
детального з'ясування обставин справи
та аналізу законодавчих норм, суд
апеляційної інстанції приходить до
переконання, що податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та такими, що порушують охоронювані
законом права та інтереси позивача, а
тому, підлягають скасуванню.

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янського
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, передбачені ст. 212
КАС України.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

.

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.