Справа № 809/1971/13-а
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року

Справа № 876/12806/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі :

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гуляка В.В., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до державної податкової
інспекції в м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області Державної
податкової служби про скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

25 червня 2013 року фізична
особа-підприємець (ФОП) ОСОБА_1
звернувся до суду з адміністративним
позовом, в якому просив визнати
недійсним наказ державної податкової
інспекції в м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області Державної
податкової служби (далі-ДПІ в м.
Івано-Франківську) за №231 від 04.02.2013
року та скасувати податкове
повідомлення-рішення ДПІ в м.
Івано-Франківську № від 18.03.2013
року.

Постановою від 12 вересня 2013 року
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд відмовив в
задоволенні позову в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, оскільки вважає, що
постанова прийнята з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
першої інстанції невірно застосував
норми п. 102.1 ст.102 Податкового кодексу
України, а саме: перевірка проводилась
в 2013 року, а тому перевірці підлягав
період за 1095 днів, тобто з 01.01.2010 року по
31.12.2012 року. Отже, податковий орган
допустив порушення п. 102.1 ст.102 ПК
України і незаконно провів перевірку
за період з 01.01.2009 року по 31.12.1009 року.

Позивач вважає, що ДПІ в м.
Івано-Франківську мала право проводити
перевірку лише з 01.01.2010 року, а тому є
протиправним визначення йому
зобов'зання з податку на додану
вартість за 2010 рік, оскільки
перевищення обсягу виручки мало місце
в 2009 році, перевірку за який проведено
протиправно.

Крім того, він мав бути платником на
загальній системі оподаткування з
2011року, то платником ПДВ він не мав
реєструватися з 01.01.2011року, а тільки по
досягненні суми доходу за календарний
рік сукупно більше 300000 грн.(без
урахування ПДВ).

З огляду на викладене позивач просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у
справі, в судове засідання не прибули,
хоча належним чином були повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, апеляційний суд у
відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає можливим здійснювати розгляд
справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи та
доводи скарги, апеляційний суд вважає,
що скарга не належить до задоволення з
таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що
ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про
державну реєстрацію за НОМЕР_1, з 13.04.1995
року зареєстрований виконавчим
комітетом Івано-Франківської міської
ради, як фізична особа - підприємець.

На підставі приписів п.п.20.14 п. 20.1 ст. 20,
п.п.75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст. 78, ст. 79,
п.82.2 ст. 82 Податкового кодексу України,
у зв'язку із виконанням покладених на
податкову інспекцію завдань щодо
здійснення контролю за своєчасністю,
достовірністю, повнотою нарахування і
сплатою податків і зборів, начальник
державної податкової інспекції у м
Івано-Франківську видав наказ про
проведення документальної
позапланової перевірки фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1 за період з 01.01.2009
року по 31.12.2012 року.

За наслідками перевірки складно акт за
№1531/17-2 від 28.02.2013 року (а.с.11-38), в якому
зафіксовано, що позивач, перебуваючи на
спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності у 2009 року,
отримавши дохід понад 500 тис. грн. не
перейшов на загальну систему
оподаткування, не подавав податкові
декларації про доходи та з податку на
додану вартість за IV кв. 2009 р., 2010 р., 2011
р., що призвело до заниження податкових
зобов'язань.

На підставі висновків акту перевірки
ДПІ в м Івано-Франківську прийняла
податкове повідомлення - рішення за
№ від 18.03.2013р., яким збільшила
позивачу грошове зобов'язання з
податку на додану вартість на суму
291720,00 грн. грн. та застосувала штрафні
санкції в розмірі 56394 ,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач діяв на підставі, у межах
повноважень та у відповідності до
чинного законодавства, а тому позовні
вимоги щодо визнання наказу недійсним
та скасування податкового
повідомлення рішення є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку апеляційного суду відповідають
фактичним обставинам справи, нормам
матеріального і процесуального права
та є вірними.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з підпунктом 16.1.5 пункту 16.1
статті 16 Податкового кодексу (ПК)
України платник податків зобов'язаний
подавати на належним чином оформлену
письмову вимогу контролюючих органів
(у випадках, визначених законодавством)
документи з обліку доходів, витрат та
інших показників, пов'язаних із
визначенням об'єктів оподаткування
(податкових зобов'язань), первинні
документи, регістри бухгалтерського
обліку, фінансову звітність, інші
документи, пов'язані з обчисленням та
сплатою податків та зборів. У письмовій
вимозі обов'язково зазначаються
конкретний перелік документів, які
повинен надати платник податків, та
підстави для їх надання.

Пунктом 73.3 Податкового кодексу
України визначено, що органи державної
податкової служби мають право
звернутися до платників податків та
інших суб'єктів інформаційних відносин
із письмовим запитом про подання
інформації (вичерпний перелік та
підстави надання якої встановлено
законом), необхідної для виконання
покладених на органи державної
податкової служби функцій, завдань, та
її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником
(заступником керівника) органу
державної податкової служби і повинен
містити перелік інформації, яка
запитується, та документів, що її
підтверджують, а також підстави для
надіслання запиту.

Платники податків та інші суб'єкти
інформаційних відносин зобов'язані
подавати інформацію, визначену у
запиті органу державної податкової
служби, та її документальне
підтвердження протягом одного місяця з
дня, що настає за днем надходження
запиту (якщо інше не передбачено цим
Кодексом). У разі коли запит складено з
порушенням вимог, викладених в абзацах
першому та другому цього пункту,
платник податків звільняється від
обов'язку надавати відповідь на такий
запит.

Відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1
ст. 78 ПК України документальна
позапланова виїзна перевірка
здійснюється за наявності хоча б
однієї з таких обставин: за наслідками
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

Виходячи з системного аналізу
наведених нормативно-правових актів,
апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що наказ про проведення
документальної позапланової перевірки
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
прийнятий податковим органом
правомірно, оскільки позивач не дав
пояснення та документального
підтвердження на обов'язковий
письмовий запит ДПІ в м.
Івано-Франківську за № 20612/10/17-423/8202 від
15.11.2012 року.

Пунктом 102.1 ст. 102 Податкового кодексу
України встановлено, що контролюючий
орган, крім випадків, визначених
пунктом 102.2 цієї статті, має право
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань платника податків у
випадках, визначених цим Кодексом, не
пізніше закінчення 1095 дня, що настає за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації та/або
граничного строку сплати грошових
зобов'язань, нарахованих контролюючим
органом, а якщо така податкова
декларація була надана пізніше, - за
днем її фактичного подання. Якщо
протягом зазначеного строку
контролюючий орган не визначає суму
грошових зобов'язань, платник податків
вважається вільним від такого
грошового зобов'язання, а спір стосовно
такої декларації та/або податкового
повідомлення не підлягає розгляду в
адміністративному або судовому
порядку.

У разі подання платником податку
уточнюючого розрахунку до податкової
декларації контролюючий орган має
право визначити суму податкових
зобов'язань за такою податковою
декларацією протягом 1095 днів з дня
подання уточнюючого розрахунку.

Відповідно до підпункту 102.2.1 пункту 102.2
статті 102 Податкового кодексу України
грошове зобов'язання може бути
нараховане або провадження у справі
про стягнення такого податку може бути
розпочате без дотримання строку
давності, визначеного в абзаці першому
пункту 102.1 цієї статті, якщо податкову
декларацію за період, протягом якого
виникло податкове зобов'язання, не було
подано.

На підставі викладеного апеляційний
суд визнає вірними та обґрунтованими
висновки суду першої інстанції про те,
що перебіг строку давності (1095 днів)
починається з наступного за останнім
днем граничного строку подання
податкової звітності.

Позивач не подавав податкову
звітність, а тому перевірка правомірно
проведена за 2009 рік та податковий орган
правомірно нарахував грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість і застосував штрафні санкції.

Підпунктом 2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України
від 03.04.1997 року №168/97-ВР ,,Про податок на
додану вартість" (чинного на час
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що особа підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку у разі, коли загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), у тому числі з використанням
локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, що підлягають оподаткуванню
згідно з цим Законом, нарахована
(сплачена, надана) такій особі або в
рахунок зобов'язань третім особам,
протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно перевищує
300000 гривень (без урахування податку на
додану вартість).

Відповідно до п.9.4 ст.9 Закону України
,,Про податок на додану вартість" якщо
особа, на яку не поширюється дія пункту
2.3 статті 2 цього Закону, як платник
податку, вважає за доцільне
добровільно зареєструватися платником
податку і відповідає вимогам підпункту
2.2 статті 2 цього Закону, така
реєстрація провадиться за її заявою.

Якщо обсяг оподатковуваних операцій
особи протягом звітного податкового
періоду перевищує суму, визначену
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, не більше ніж у два рази, така
особа зобов'язана надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним податковим періодом.

Якщо особа укладає одну чи більше
цивільно-правових угод (договорів),
унаслідок виконання яких планується
здійснення оподатковуваних операцій,
обсяг яких перевищуватиме протягом
звітного податкового періоду у два чи
більше разів суму, визначену
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, то така особа зобов'язана
зареєструватися як платник цього
податку до кінця такого звітного
податкового періоду.

Особа, що не надсилає таку заяву у таких
випадках та у такі строки, несе
відповідальність за ненарахування або
несплату цього податку на рівні
зареєстрованого платника без права
нарахування податкового кредиту та
отримання бюджетного відшкодування.

ФОП ОСОБА_1, перебуваючи на спрощеній
системі оподаткування та звітності в IV
кварталі 2009 року отримав виручку від
реалізації товарів на суму 539185,40 грн., а
тому зобов'язаний був зареєструватися
платником податку на додану вартість.

Колегія суддів вважає необхідним
відзначити, що Указ Президента України
від 28.06.1999 року № 746/99 ,,Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва" не може бути
застосованим до даних правовідносин,
оскільки на дані правовідносини
поширюється дія Закону України ,,Про
податок на додану вартість", який
регулює порядок нарахування та сплати
податку на додану вартість, визначає
його платників та має перевагу при
застосуванні над іншими нормативними
актами.

Оскільки ФОП ОСОБА_1 у відповідності до
вимог Закону України ,,Про податок на
додану вартість" не зареєструвався
платником податку на додану вартість,
то він несе відповідальність за не
нарахування або несплату цього податку
на рівні зареєстрованого платника без
права нарахування податкового кредиту
та отримання бюджетного відшкодування
( п. 9.4 Закону №168/97-ВР).

Відповідно до акту перевірки з січня 2010
року по грудень 2011 року сума ПДВ від
вартості реалізованих ФОП ОСОБА_1
товарів склала 291720,00 грн.

Таким чином, податковим органом
правомірно визначено суму податку на
додану вартість в розмірі 1291720,00 грн. та
у відповідності до вимог ст. 123
Податкового кодексу України з
врахуванням приписів пункту 7
підрозділу 8 розділу ХХ Перехідних
положень Податкового кодексу України
застосовано штрафні (фінансові)
санкції в сумі 56394 ,00 грн..

Наведені обставини спростовують
доводи апеляційної скарги про
невідповідність постанови суду першої
інстанції нормам матеріального та
процесуального права, а тому
апеляційний суд не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Статтею 159 КАС України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення з
одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний
суд визнає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив обставини
справи та ухвалив законне рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, доводи апеляційної скарги
їх не спростовують, а тому підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції немає.

Керуючись ст. 195, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст.198, ст.
ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року у справі №809/1971/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
В.В. Гуляк

О.М. Довгополов