Справа № 813/113/14
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року

Справа № 876/4414/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.,

суддів:
Кухтея Р.В., Клюби В.В.

з участю секретаря судового засідання
Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: представника
Вахняк О.С.

відповідача по справі: представника
Чижевського М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в
Шевченківському районі м. Львова на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року у справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Елат» до
Державної податкової інспекції в
Шевченківському районі м. Львова про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№/8458 від 28.11.2013 року,-

В С Т А Н О
В И В:

Позивач, товариство з обмеженою
відповідальністю «Елат» в січні 2014
року звернулося з позовом в суд до
Державної податкової інспекції в
Шевченківському районі м. Львова про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№/8458 від 28.11.2013 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вважає, що висновки викладені в акті
перевірки про нереальність
господарської операції та нікчемність
господарських договорів не
відповідають дійсності та суперечать
вимогам податкового законодавства.
Зазначає, що господарські операції з
ТзОВ «Гепард Груп» підтверджуються
первинними бухгалтерськими
документами, які відповідають вимогам
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року в справі №813/113/14 адміністративний
позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням Державною податковою
інспекцією в Шевченківському районі м.
Львова подано апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року в справі №813/113/14 та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позовних
вимог відмовити.

В обґрунтування своїх апеляційних
вимог, апелянт, зазначає, що в процесі
перевірки встановлено порушення вимог
ст.198 Податкового кодексу України,
зокрема неправомірне відображення
ТзОВ «Елат» у податковому обліку
господарських операцій з ТзОВ «Гепард
Груп». Зазначив, що позивачем до
перевірки не було представлено
документів, які б підтверджували факт
транспортування товару чи інших
первинних документів на підтвердження
фактичного виконання господарської
операції. Таким чином, позивачем
безпідставно включено суми податку на
додану вартість до податкового кредиту
на підставі безтоварних угод,
укладених з метою штучного формування
податкового кредиту, а не з метою
реального настання наслідків.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до висновку,
що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову без змін. При
цьому колегія суддів виходить з
наступних міркувань.

Судом встановлено, що ДПІ у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області проведена
позапланова виїзна перевірка
товариства з обмеженою
відповідальністю «Елат» з питань
правильності формування сум
податкових зобов'язань та податкового
кредиту з податку на додану вартість по
взаєморозрахунках з ТзОВ «Гепард Груп»
за квітень 2013 року, за результатами
якої складено Акт перевірки
№276/115/22-10/22348212 від 18 листопада 2013 року.

Актом перевірки встановлено порушення
позивачем п.198.1, п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України в результаті чого
занижено податок на додану вартість за
квітень 2013 року на суму 114 587,00 грн.

На підставі вищезазначеного Акту
перевірки відповідачем 28 листопада 2013
року винесено податкове
повідомлення-рішення № /8458, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість за основним платежем 114
587,00 грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями 57 293,50 грн.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Однак судом встановлено, що
обвинувальний вирок стосовно
керівника позивача відсутній.

Відповідачем не надано доказів, а так
само не було встановлено судом першої
інстанції фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання позивачем та контрагентом
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено,
а судом не встановлено, наявності мети,
завідомо суперечної інтересам держави
і суспільства, а також існування умислу
у позивача, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним. Хоча
факт порушення публічного порядку
повинен бути доведеним певними
засобами доказування.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Таким чином вважати правочини
нікчемними у суду апеляційної
інстанції немає підстав.

При цьому установлення факту
недійсності, в тому числі нікчемності
цивільно-правового правочину, який
опосередковує відповідну господарську
операцію, не є необхідною умовою для
визначення контролюючим органом
грошових зобов'язань платнику податків
у разі, якщо буде встановлено
відсутність реального вчинення цієї
господарської операції або
відсутність зв'язку між такою
операцією та господарською діяльністю
платника податків.

Правила формування податкового
кредиту визначені статтею 198
Податкового кодексу України.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту відповідно до
пункту 198.2. цієї статті вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3. ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового період.

Отже, вказана норма Податкового
кодексу України пов'язує настання
права на податковий кредит з
призначенням придбаних або
виготовлених матеріальних та
нематеріальних активів (послуг) - для
використання таких у господарській
діяльності платника податку.

Пунктом 198.6. статті 198 Податкового
кодексу України встановлено заборону
віднесення до податкового кредиту сум
податку, сплаченого (нарахованого) у
зв'язку з придбанням товарів/послуг,
які не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Так, в листі Вищого адміністративного
суду України від 02.06.2011 року N 742/11/13-11
зазначено, що «з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини:

1.Рух активів у процесі здійснення
господарської операції.

2.Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції.

3.Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку».

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 6 липня 1999 року
№ 996-Х1У визначено, що первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брата участь
у здійсненні господарської операції.

Порядком складання декларації з
податку на прибуток підприємства,
затвердженого Наказом ДПА України від
29.03.03р. №143 визначено, що дані, наведені
в декларації, повинні підтверджуватись
первинними документами обліку та
відповідати податковому обліку
(звітності).

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Положення про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №8 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за №168/704 (надалі - Положення),
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Згідно п. 2.4 Положення первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст
та обсяг господарської операції,
одиниця виміру господарської операції
(у натуральному та/або вартісному
виразі), посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 Положення
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим і нормативним
актам.

Згідно із ст. 173 Господарського кодексу
України - господарськими визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінського-господарського
характеру на користь іншого суб'єкта
(виконати роботу, передати майно,
сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а
інший суб'єкт (управнена сторона, у тому
числі кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

Відповідно до ст. 3 Господарського
Кодексу України - під господарською
діяльністю розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Господарська діяльність, що
здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.

Згідно ст. 655 Цивільного Кодексу
України - за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар,
послуги) у власність другій стороні
(покупцеві) і сплатити за нього певну
грошову суму. Предметом договору
купівлі - продажу може бути товар, який
є у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

За ст. 662 Цивільного Кодексу України -
продавець зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу. Продавець повинен
одночасно з товаром передати покупцеві
його приналежності та документи, що
стосується товару та підлягають
переданню разом із товаром відповідно
до договору або актів цивільного
законодавства.

На підтвердження реальності
здійснення господарських операцій з
ТзОВ «Гепард Груп» позивачем
представлено суду: податкові накладні
№№ 78 від 17.04.2013 року, 88 від 19.04.2013 року;
видаткові накладні №№ 78 від 17.04.2013
року, 88 від 19.04.2013 року та банківські
виписки.

Також, представлено договір поставки №
400 від 30.11.2012 року укладений з ДП
«Львівський бронетанковий завод»,
додаткову угоду № 1 від 28.12.2012 року до
договору поставки; податкові накладні
№№ 2 від 18.04.2013 року, 5 від 22.04.2013 року;
видаткову накладну № 1804 від 18.04.2013 року,
накладну № 2204 від 22.04.2013 року,
довіреності на отримання цінностей №
378 від 18.04.2013 року, № 387 від 22.04.2013 року,
картки складського обліку матеріалів
№ 2411 та № 1236.

Крім того висновки перевірки про
нереальність господарських операцій з
ТзОВ «Гепард Груп» в основному
ґрунтуються на даних викладених в акті
перевірки Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
від 16.08.2013 року № 825/26-55-22-08/38448989 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТзОВ «Гепард Груп» щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками за період діяльності з
23.10.2012 року по 31.07.2013 року.

При цьому позивачем надано копії
судових рішень, зокрема Харківського
окружного адміністративного суду від
19.11.2013 року та Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 11.02.2014 року, якими визнано
протиправними дії Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві щодо проведення
зустрічної звірки Товариства з
обмеженою відповідальністю «Гепард
Груп», за результатами якої складено
акт № 825/26-55-22-08/38448989 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гепард Груп» щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками за період діяльності з
23.10.2012 року по 31.07.2013 року.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Крім того колегія суддів вважає, що
відсутність в матеріалах даної
адміністративної справи
товарно-транспортних накладних,
дорожніх листів, довіреностей та іншої
первинної документації, що підтверджує
транспортування та зберігання товару
не є підставою для відмови у
задоволенні позову, оскільки
відсутність зазначених документів не є
безумовною підставою ставити під
сумнів здійснення господарських
операцій.

Відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997 року,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно з п.,п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7
зазначених Правил основними
документами на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того, чинним законодавством
України не встановлено обов'язку
суб'єкта господарювання, а також права
здійснювати перевірку справжності
наданих контрагентами документів при
укладенні договорів.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів, вважає, що апеляційні вимоги є
неаргументованими та не підлягають до
задоволення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в
Шевченківському районі м. Львова
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року в справі №813/113/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі, відповідно до
ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий
І.О. Яворський

Судді
Р.В. Кухтей

В.В. Клюба