Справа № 2а/1522/6730/11
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

27 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
2а/1522/6730/11

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Суворова О.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана
Д.В.,

судді - Домусчі
С.Д.,

судді - Шеметенко
Л.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою обслуговуючого
кооперативу «Автостоянка Волна» на
постанову Приморського районного суду
м. Одеси від 5 серпня 2014 року у справі за
позовом обслуговуючого кооперативу
«Автостоянка Волна» до Одеської
міської ради, за участю третіх осіб
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
скасування рішень та визнання не
чинними держактів,

ВСТАНОВИЛА:

Обслуговуючий кооператив «Автостоянка
Волна» звернувся до суду з позовом до
Одеської міської ради, за участю третіх
осіб ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
про скасування рішень від 28 січня 2005
року №№ 3713-IV, 3710-IV, 3712-IV і 3720-IV та
визнання недійсними виданих на їх
підставі державних актів на земельні
ділянки.

Свої позовні вимоги ОК «Автостоянка
Волна» обґрунтував тим, що спірні
документи порушують право
користування кооперативу та його
членів земельною ділянкою автостоянки.

Постановою Приморського районного
суду м. Одеси від 5 серпня 2014 року у
задоволенні вищенаведеного позову
було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОК «Автостоянка
Волна» просить скасувати вищенаведену
постанову, як таку, що прийнята з
помилковим застосуванням норм
матеріального та процесуального права
і прийняти нову постанову, якою
задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
доводи апеляційної скарги, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд
першої інстанції виходив з
необґрунтованості даного позову та
відсутності підстав для його
задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач від свого імені звернувся за
захистом своїх і своїх засновників
прав користування земельною ділянкою
автостоянки.

Рішеннями Одеської міської ради від 28
січня 2005 року №№ 3713-IV, 3710-IV, 3712-IV і 3720-IV
було передано третім особам у приватну
власність земельні ділянки. На
підставі наведених рішень, у тому ж
році, третіми особами було отримано
державні акти на відповідні земельні
ділянки.

У 2008 році було створено ОК «Автостоянка
Волна». Засновниками позивача були
виключно фізичні особи. Будь-якого
злиття, приєднання, поділу чи
перетворення з іншою юридичною особою
при створенні позивача не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про судоустрій і статус суддів»,
кожному гарантується захист його прав,
свобод та законних інтересів
незалежним і безстороннім судом,
утвореним відповідно до закону.
Зазначена норма дублюється
положеннями ст. 55 Конституції України
та ч. 1 ст. 2 КАС України.

Таким чином, суд може скасувати рішення
суб'єкта владних повноважень (спосіб
захисту порушеного права) виключно у
випадку порушення певного та реально
існуючого права позивача.

Частиною 4 ст. 91 ЦК України передбачено,
що цивільна правоздатність юридичної
особи виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

Отже, права, які можуть бути порушені,
виникли у позивача виключно у 2008 році.
Тобто, спірні документи відповідача
жодним чином не могли порушити
будь-яких прав позивача у зв'язку з тим,
що у 2005 році не існувало у дійсності не
тільки прав позивача, а і його самого.

Частиною 1 ст. 79 ЗК України передбачено,
земельна ділянка - це частина земної
поверхні з установленими межами,
певним місцем розташування, з
визначеними щодо неї правами.

З матеріалів справи вбачається, що у
позивача та його членів, взагалі не
мається належних та допустимих доказів
того, що сам новостворений позивач або
саме його члени (фізичні особи, які
створили пайовий фонд кооперативу)
коли не будь мали будь-які права на
користування певною земельною
ділянкою автостоянки (з установленими
межами та певним місцем розташування).

Окрім того, з матеріалів справи
вбачається, що треті особи набули права
власності на земельні ділянки (на
підставі спірних рішень), які на думку
позивача перебувають у його та його
членів користуванні.

Статтею 396 ЦК України передбачено, що
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 393 ЦК України
передбачено, що правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, який не
відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується. Власник майна, права
якого порушені внаслідок видання
правового акта органом державної
влади, органом влади Автономної
Республіки Крим або органом місцевого
самоврядування, має право вимагати
відновлення того становища, яке
існувало до видання цього акта. У разі
неможливості відновлення попереднього
становища власник має право на
відшкодування майнової та моральної
шкоди.

Згідно висновку Верховного суду
України за вищенаведеною нормою
Закону, який викладений в постанові від
12 червня 2007 року (справа 21-173во07), такий
спосіб захисту порушеного права, як
визнання незаконним акта суб'єкта
владних повноважень, не є
універсальним і його застосування
можливе у двох випадках: коли може бути
відновлено те становище, яке існувало
до видання акта, або коли за
відсутності цієї можливості вимога про
визнання незаконним акта суб'єкта
владних повноважень поєднана з вимогою
про відшкодування майнової та
моральної шкоди. Відновлення
становища, яке існувало до прийняття
спірного рішення, якщо право власності
на майно набуто іншою особою (ніж
суб'єкт владних повноважень), не
можливо. Якщо, відновлення становища,
яке існувало до прийняття спірного
рішення неможливо і вимоги про
скасування рішення суб'єкта владних
повноважень не поєднано з вимогами про
відшкодуванням майнової та моральної
шкоди у задоволенні позову необхідно
відмовити.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 244-2 КАС України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Вищенаведена правова позиція
застосована у справі Вищого
адміністративного суду України
К/9991/90069/11 (ухвала від 4 грудня 2012 року).

Таким чином, у відповідності до сталої
практики суду касаційної інстанції, у
справах даної категорії визначальною
обставиною є наявність чи відсутність
можливості відновлення становища яке
існувало до прийняття спірного акту
суб'єкта владних повноважень.

З урахуванням того, що відновлення того
становища, яке існувало до прийняття
спірних рішень, неможливе у зв'язку з
набуттям права власності на земельні
ділянки (на підставі спірних рішень),
які на думку позивача перебувають у
його та його членів користуванні,
третіми особами та вимоги про визнання
незаконними і скасування спірних
рішень не поєднані з вимогами про
відшкодуванням майнової та моральної
шкоди, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необґрунтованість даного позову та
відсутність підстав для його
задоволення.

Позивач, також, просив суд визнати не
чинними державні акти на земельні
ділянки.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 17 КАС України
передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень, дій чи бездіяльності.

При цьому, обов'язковою ознакою
рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень є створення ними
юридичних наслідків у формі прав чи
обов'язків.

Частиною 1 ст. 126 ЗК України (редакція 2001
року) передбачено, що право власності
на земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті.

Отже, державні акти на земельні ділянки
не є рішеннями суб'єкта владних
повноважень (в розумінні вищенаведеної
норми), так як самі по собі не
породжують юридичних наслідків.

Виходячи з норм ст. 116 ЗК України
рішення органу виконавчої влади чи
місцевого самоврядування про передачу
у власність земельної ділянки є
необхідною передумовою виникнення
права власності на земельну ділянку.

За змістом ст. 152 ЗК України визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю як
правовстановлюючого документа
зазначеною нормою не передбачено.

Захист порушених прав власника на
землю здійснюється заінтересованою
особою шляхом звернення до суду з
вимогою визнання недійсним
відповідного рішення органу
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, у разі якщо для цього існують
підстави, передбачені ст. 388 ЦК України,
які дають право витребувати майно в
добросовісного набувача (постанова
Верховного Суду України від 31 жовтня 2012
р. у справі № 6-53цс12).

Таким чином, вищенаведені процесуальні
порушення суду першої інстанції не
призвели до порушення прав позивача
шляхом неправильного вирішення справи
по суті. Тобто, не є підставою для зміни
чи скасування рішення суду першої
інстанції (чинним законодавством не
передбачено можливості закриття
провадження у справі постановою /ст.ст.
158, 205 КАС України/).

Отже, колегія судів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необґрунтованість даного позову та
відсутність підстав для його
задоволення.

Частиною 1 ст. 200 КАС України
передбачено, що суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно ухвалив судове рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,
вважає не суттєвими та такими, що не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обслуговуючого
кооперативу «Автостоянка Волна» -
залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду
м. Одеси від 5 серпня 2014 року у справі за
позовом обслуговуючого кооперативу
«Автостоянка Волна» до Одеської
міської ради, за участю третіх осіб
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
скасування рішень від 28 січня 2005 року
№№ 3713-IV, 3710-IV, 3712-IV і 3720-IV та визнання
недійсними виданих на їх підставі
державних актів на земельні ділянки -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий
/Д.В.
Запорожан/

Судді
/С.Д.
Домусчі/

/Л.П.
Шеметенко/