Справа № 739/1982/13-а
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року
м. Київ К/800/28978/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючої судді - Васильченко Н.В.,

суддів: Калашнікової О. В., Леонтович
К.Г.,

провівши попередній розгляд справи за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області від 13 січня 2014 р.
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
р. у справі за позовом ОСОБА_1 до
кадастрового реєстратора Відділу
Держземагенства у
Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області Бондарець Ірини
Михайлівни, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Головне управління Державної
казначейської служби України у
Чернігівській області,
Новгород-Сіверська міська рада
Чернігівської області про визнання
протиправним та скасування рішення,
зобов"язання вчинити дії, стягнення
моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з адміністративним позовом, в
якому просила: визнати протиправним та
скасувати рішення державного
кадастрового реєстратора відділу
Держземагентства у
Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області № РВ -013 від
22 жовтня 2013 року про відмову у внесенні
відомостей про земельну ділянку до
Державного земельного кадастру;
зобов'язати державного кадастрового
реєстратора внести відомості про
земельну ділянку, право власності на
яку визнане за нею рішенням
Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області від 23 березня 2010
року до Державного земельного кадастру
та стягнення на її користь за рахунок
коштів Державного бюджету України 10 000
грн. в якості відшкодування моральної
шкоди, завданої незаконним рішенням
державного кадастрового реєстратора
про відмову в реєстрації земельної
ділянки в Державному земельному
кадастрі.

Постановою Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 13 січня 2014 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року, відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, ОСОБА_1
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду першої та
рішення суду апеляційної інстанцій і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи на предмет повноти та
всебічності дослідження їх судами та
обґрунтованість застосування норм
матеріального права до спірних
правовідносин, вивчивши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
підстав для її задоволення не
знаходить, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до
рішення Новгород-Сіверської міської
ради Чернігівської області №71 від 29
травня 1998 року ОСОБА_5 було передано
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель площею 0,1 га та
для ведення підсобного господарства
площею 0,3 га, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1. На вказану земельну ділянку
ОСОБА_5 було видано державний акт на
право приватної власності на землю
серії І-ЧН №024107 від 09 червня 1998 року
(а.с. 44), без здійснення його реєстрації
в книзі записів державних актів на
право власності на землю.

1 вересня 2006 року ОСОБА_5 помер. ОСОБА_3,
як спадкоємцю ОСОБА_5, 13 квітня 2007 року
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом, зареєстроване за №538, на
земельну ділянку площею 0,4 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 23 березня 2010 року вказане свідоцтво
про право на спадщину частково визнано
недійсним, за позивачкою, як однією зі
спадкоємиць ОСОБА_5, визнано право
власності на 0,025 га земельної ділянки, з
яких під житловою забудовою - 24,7 кв.м.,
під господарською забудовою - 26,9 кв.м.
та під двором і городом - 198,4 кв.м., для
обслуговування будинку та
господарських будівель, розташованих
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

З метою здійснення реєстрації права
власності на вказану земельну ділянку
позивачка звернулася із заявою до ПП
«ЕЛІТЗЕМ», що є підприємством, яке має
ліцензію на виготовлення
землевпорядної документації, про
розроблення технічної документації із
землеустрою, додавши до заяви, серед
інших документів, рішення суду від 23
березня 2010 року та державний акт на
право приватної власності на землю,
виданий на ім'я ОСОБА_5 серії
ЧН №024107 (а.с. 72).

Після розроблення технічної
документації із землеустрою позивачка
звернулася до державного кадастрового
реєстратора відділу Держземагентства
у Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області із заявою про
реєстрацію земельної ділянки площею
0,025 га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, додавши до заяви: документ, що
підтверджує оплату послуг з державної
реєстрації земельної ділянки;
документацію із землеустрою;
електронний документ; копію документа
про присвоєння податкового номеру;
копію документа, що посвідчує особу
(а.с. 66).

Рішенням державного кадастрового
реєстратора відділу Держземагентства
у Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області № РВ - 013
від 22 жовтня 2013 року, відмовлено
позивачці у внесенні відомостей до
Державного земельного кадастру у
зв'язку з невідповідністю поданих
документів вимогам, установленим
Законом України «Про Державний
земельний кадастр» та Порядку ведення
Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 1 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про приватизацію
земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року
№ 15-92 (який був чинний на момент видання
ОСОБА_5 державного акту на право
приватної власності на землю від 09.06.1998
року) передбачено сільським, селищним,
міським Радам народних депутатів
забезпечити передачу протягом 1993 року
громадянам України у приватну
власність земельних ділянок, наданих
їм для ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, у межах норм,
установлених Земельним кодексом
України.

Згідно ст. 3 зазначеного вище Декрету,
право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених статтею 1 цього
Декрету, посвідчується відповідною
Радою народних депутатів, про що
робиться запис у земельно-кадастрових
документах з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Пунктами 3.1, 3.2 Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
(в тому числі на умовах оренди),
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 15 квітня 1993 року №28 (який був чинний
на момент видання ОСОБА_5 державного
акту на право приватної власності на
землю від 09.06.1998 року) передбачено, що
державні акти на право колективної
власності на землю, право приватної
власності на землю, право постійного
користування землею видаються і
реєструються тією сільською, селищною,
міською, районною Радою народних
депутатів, яка прийняла рішення про
передачу земельної ділянки у власність
або надання її у постійне користування.
Державні акти на право приватної
власності на землю реєструються у
книзі записів (реєстрації) державних
актів на право приватної власності на
землю за формою згідно з додатком №2.

Згідно акту прийому - передачі списаних
(недійсних) державних актів на право
постійного користування землею та на
право приватної власності на землю від
3 грудня 2009 року, другий екземпляр
зазначеного вище державного акту на
право приватної власності був
переданий Новгород-Сіверською міською
радою Чернігівської області на
зберігання до архіву відділу
Держкомзему у Новгород-Сіверському
районі Чернігівської області (а.с. 43).

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України
«Про Державний земельний кадастр»,
внесення відомостей до Державного
земельного кадастру і надання таких
відомостей здійснюються державними
кадастровими реєстраторами
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин.

Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
передбачено, що державна реєстрація
земельних ділянок здійснюється за
заявою: особи, якій за рішенням органу
виконавчої влади, органу місцевого
самоврядування надано дозвіл на
розроблення документації із
землеустрою, що є підставою для
формування земельної ділянки при
передачі її у власність чи
користування із земель державної чи
комунальної власності, або
уповноваженої нею особи; власника
земельної ділянки, користувача
земельної ділянки державної чи
комунальної власності (у разі поділу чи
об'єднання раніше сформованих
земельних ділянок) або уповноваженої
ними особи; органу виконавчої влади,
органу місцевого самоврядування (у
разі формування земельних ділянок
відповідно державної чи комунальної
власності).

Частиною 4 ст. 24 Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
встановлено, що для державної
реєстрації земельної ділянки
Державному кадастровому реєстратору,
який здійснює таку реєстрацію,
подаються: заява за формою,
встановленою центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
земельних відносин; оригінал
документації із землеустрою, яка є
підставою для формування земельної
ділянки; документація із землеустрою,
яка є підставою для формування
земельної ділянки у формі електронного
документа; документ, що підтверджує
оплату послуг з державної реєстрації
земельної ділянки.

Зі справи вбачається, що
позивачка подала державному
кадастровому реєстратору відповідну
заяву, додавши до неї визначені вище
документи, зокрема й технічну
документацію із землеустрою. Подана
позивачкою технічна документація із
землеустрою містить, серед інших
документів, рішення суду від 23 березня
2010 року, яким за нею визнано право
власності на земельну ділянку та копію
державного акту на право приватної
власності на землю серії І-ЧН №024107.

Відповідно до ч.6 ст. 24 Закону України
«Про Державний земельний кадастр»,
однією з підстав для відмови у
здійсненні державної реєстрації
земельної ділянки є невідповідність
поданих документів вимогам
законодавства.

Ухвалюючи рішення, суди
попередніх інстанцій вказали на те, що
враховуючи, що державний акт на право
приватної власності на землю серії І-ЧН
№024107, який входить до складу технічної
документації із землеустрою, у
порушення вимог Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
(в тому числі на умовах оренди), не був
зареєстрований і є недійсним, суди
погодилися з доводами відповідача про
невідповідність технічної
документації із землеустрою вимогам
законодавства.

Крім того, суди, у своїх рішеннях
зазначили, що прийняття окремої заяви
позивача на реєстрацію земельної
ділянки 0,025 га зачіпає інтереси
землекористувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
згідно розподілу земельної ділянки за
рішеннями Новгород - Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 23.03.2010 року, 02.06.2010 року, 29.03.2012 року.

При цьому, як вбачається з листа
відділу Держземагенства у Новгород -
Сіверському районі Чернігівської
області від 29.11.2013 року № 03-09/5807,
програмне забезпечення Національної
Кадастрової Системи не дозволяє
прийняття заяви на розподіл земельних
ділянок окремо одна від одної, оскільки
розподіл передбачає одночасне
завантаження обмінних файлів, які
забезпечать 100 % перекриття раніше
сформованої земельної ділянки, яка
переноситься до архіву.

На підставі вказаних вище
положення законодавства суди
попередніх інстанцій дійшли висновків
про обґрунтованість доводів
відповідача з приводу недійсності
державного акту на право приватної
власності на землю серії І-ЧН №024107 від
09 червня 1998 року, оскільки не було
дотримано вимог законодавства щодо
здійснення його реєстрації. Незважаючи
на те, що ОСОБА_5 отримав зазначений
державний акт, у нього не виникло право
власності на земельну ділянку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Таким
чином, дана земельна ділянка,
відповідно до статті 4 Земельного
кодексу України (1990 року), залишилася у
державній власності, а в подальшому,
згідно статті 83 Земельного кодексу
України (2001 року), перейшла до земель
комунальної власності.

Таким чином, враховуючи зазначене вище,
колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
про правомірність рішення №РВ - 013
від 22 жовтня 2013 року, винесеного
кадастровим реєстратором Відділу
Держземагенства у
Новгород-Сіверському районі
Чернігівської області Бондарець Ірини
Михайлівни про відмову у внесенні
відомостей до Державного земельного
кадастру.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
оскільки судові рішення першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно,
твердження касаційної скарги
зазначені висновки судів не
спростовують.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 220, 220-1, 224, 230, 231 КАС України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Постанову Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 13 січня 2014 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 08 квітня 2014 р. у справі № 739/1982/13-а
(2-а/739/7/14) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 236 - 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно

Суддя
Н.В.
Васильченко