Справа № 814/1352/14
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

07 липня 2014 року
Справа № 814/1352/14

Суддя Миколаївського окружного
адміністративного суду Малих О.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження справу за

адміністративним позовом: фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
(АДРЕСА_1,Очаків,Миколаївська
область,57500)

до відповідача: Очаківської об'єднаної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області (вул. Шкрептієнка, 27, м. Очаків,
Миколаївська область, 57500)

про: скасування податкового
повідомлення-рішення 15.05.2014р. № ,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі
- позивач, ФОП ОСОБА_1) звернувся до суду
з позовом про скасування податкового
повідомлення-рішення Очаківської
об'єднаної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області № від
15.05.2014 року.

В обґрунтування позову ФОП ОСОБА_1
зазначає, що викладені відповідачем у
акті перевірки висновки не доведені
належними та доступними доказами, не
відповідають дійсними обставинами
справи, суперечать нормами чинного
законодавства, а оскаржуване податкове
повідомлення-рішення суперечить
законодавству та є таким, що підлягає
визнанню протиправним та скасуванню.

Відповідач проти адміністративного
позову заперечує та зазначає, що дії по
проведенню перевірки позивача
відповідають законодавству, а рішення
№ від 15.05.2014 року є законними і
скасуванню не підлягає (арк. спр. 50 - 51).

Представники позивача та відповідача
надали клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження (арк.
спр. 125, 126).

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши всі матеріали справи,
оцінивши наявні докази в їх сукупності,
суд встановив наступне.

В період з 31.03.2014 року по 11.04.2014 року
відповідачем було проведену
документальну планову виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013
року, дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, правильності
нарахування, обчислення та плати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01.03.2012 року по
31.12.2013 року.

За результатами перевірки було
оформлено акт № 58/17/НОМЕР_2 від 28.04.2014
року (далі - акт перевірки, арк. спр. 7 - 34).

Висновками перевірки встановлено
порушення позивачем:

- п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу
України від 02.12.201 року № 2755-VІ із
змінами та доповненнями (далі - ПК
України), в результаті чого ФОП ОСОБА_1
завищено валові витрати на суму 4 541,67
грн.;

- п. 177.2, 177.4 ст. 177 ПК України, в
результаті чого ФОП ОСОБА_1 занижено
податок на доходи фізичних осіб на 681,25
грн.;

- п.п.7.1.2 п.7.1, п.7.3 ст.7, ст.9 Закону України
від 08.07.2010 року № 2464- VІ «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» із змінами та
доповненнями, в результаті чого ФОП
ОСОБА_1 занижено суму єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, що підлягає
сплаті до бюджету, на 1 575,96 грн.;

- п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст.198 п. 200.1 ст. 200 ПК
України, в результаті чого ФОП ОСОБА_1
занижено суму податку на додану
вартість за 2012 рік на 2 918,83 грн., за 2013р. -
на 89 066,66 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем було сформовано та
надіслано позивачу податкове
повідомлення-рішення № від 15.05.2014
року, відповідно до якого позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) на 91 985,49 грн. та нараховано
штрафні (фінансові) санкції у розмірі 22
996,37 грн. (арк. спр. 34 зв.).

Не погоджуючись із вищезазначеними,
позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом.

Як вбачається із акту перевірки,
відповідач стверджує про завищення
податкового кредиту на суму 91 985,49 грн.,
встановлення факту нереальності
господарського договору, укладеного
між позивачем та його контрагентом -
ТОВ «Олми - Агрос», встановлення
безтоварності такої операції та
юридичну дефектність первинних
документів.

При цьому відповідач посилається на
службову записку щодо неможливості
підтвердження факту реального
здійснення господарської діяльності
ТОВ «Олми - Агрос» за період з 01.11.2010
року по 31.10.2013 року внаслідок
відсутності трудових ресурсів та
виробничого обладнання, крім того,
відповідач посилається на відсутність
посвідчень якості товару, сертифікатів
якості дизельного палива, відсутність
документів, що ідентифікували б осіб,
які брали участь у здійсненні
господарської операції, відсутність
наказів про облікову політику та
дорожніх листів, наказів про
відрядження працівників за адресою
підприємства - постачальника.

Посилаючись на вказані обставини,
відповідач дійшов висновку про
неправомірність віднесення позивачем
до складу податкового кредиту за
період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року сум
ПДВ в розмірі 64 198,33 грн.

Дане твердження відповідача є
безпідставним, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК, для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Також, статтею 1 Закону України від
16.07.1999р. № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» встановлено, що первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки, акти тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції та за наявності
всіх реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 16.07.1999р. № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», господарською операцією є
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною і обов'язковою
ознакою господарської операції є
реальна зміна майнового стану платника
податків, що також відповідає і
кореспондує з нормами ПК.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції: посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 ПК, не включаються
до складу витрат витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Статтею 198 ПК України передбачено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цій,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Відповідно, наявність належним чином
складеної податкової накладної та
інших первинних документів, що
підтверджують реальність
господарських операцій, є підставою
для формування податкового кредиту.

Згідно даних єдиного державного
реєстру видами діяльності позивача є:
технічне обслуговування та ремонт
автотранспорту, діяльність
посередників у торгівлі
сільськогосподарською сировиною,
живими тваринами, текстильною
сировиною та напівфабрикатами,
діяльність посередників у торгівлі
деревиною, будівельними матеріалами та
санітарно-технічними виробами,
вантажний автомобільний транспорт,
інша допоміжна діяльність у сфері
транспорту, надання в оренду вантажних
автомобілів (арк. спр. 63 - 66).

25.07.2013 року між позивачем та ТОВ «Олми -
Агрос» укладено договір поставки
нафтопродуктів № 13 (арк. спр. 35 - 36).

Факт проведення позивачем
господарських операцій з ТОВ «Олми -
Агрос» підтверджується належним чином
складеними первинними бухгалтерськими
документами, а саме: накладними № 99 від
25.07.2013 року (арк. спр. 37), № 114 від 22.08.203
року (арк. спр. 38), № 127 від 08.09.2013 року
(арк. спр. 39), податковими накладними № 29
від 285.07.2013 року (арк. спр. 37 зв.), № 11 від
22.08.2013 року (арк. спр. 38 зв.) та № 4 від
08.09.2013 року (арк. спр. 39 зв.).

Для здійснення діяльності щодо пошуку
сировини, товарів, потенційних
контрагентів та зв'язку з ними,
позивачем у своїй господарській
діяльності використовував сучасні
засоби зв'язку - телефон та планшет.

Факт придбання підтверджений
рахунком-фактурою № від 09.11.2012
року (арк. спр. 56), копією чеку (арк. спр.
57), видатковою накладною № 9157 від 21.11.2012
року (арк. спр. 58) та податковими
накладними № 106 від 15.11.2012 року (арк. спр.
59), № 184 від 25.11.2012 року (арк. спр. 60).

Відповідно, ножі для нарізки
протектора використовуються позивачем
під час технічного обслуговування га
ремонту власних автотранспортних
засобів, зокрема для відновлення
водовідвідних доріжок після
вулканізації (відновлення малюнку
протектора).

Факт придбання підтверджений
рахунком-фактурою № СФ-0000109 від 16.08.2012
року (арк. спр. 55 зв.), видатковою
накладною № РН-0000087 від 06.09.2012 року та
податковою накладною № 25 від 23.08.2012
року (арк. спр. 54).

Автомобіль Polo Sedan, втрати на придбання
якого включено позивачем до складу
податкового кредит в травні 2013 року
(податкова накладна № 473 від 25.01.2013 року
- арк. спр. 62, видаткова накладна № 520 від
24.01.2013 року - арк. спр. 61), також
використовується в господарській
діяльності зокрема для потреб
керівництва (поїздок до контрагентів з
метою укладання договорів, поїздок до
державних органів з метою подачі
звітності тощо), доставки
малогабаритних товарів та матеріалів,
що використовуються позивачем у своїй
господарській діяльності.

Придбане позивачем у ТОВ «Олми - Агрос»
паливо зберігалося у вказаного
підприємства на підставі договорів
зберігання від 25.07.2013 року (арк. спр. 69),
від 22.08.2013 року (арк. спр. 71), від 08.09.2013
року (арк. спр. 73) та видавалося водіям
позивача, що підтверджується
відомостями про видачу палива (арк. спр.
70, 72, 74).

Отже, дійсність господарських операцій
підтверджується первинними
документами та не оскаржена органами
державної податкової служби в судовому
порядку.

Відповідач всупереч приписів ст. 71 КАС
України не послався на належні та
допустимі докази, що підтверджували б
відсутність у контрагента позивача
трудових ресурсів та виробничого
обладнання та не зазначив норми права,
які дозволяли б йому робити висновок
про недійсність правочину, укладеного
між позивачем та його контрагентом
через відсутність у продавця
(постачальника) матеріально-технічної
бази.

Крім того, чинним законодавством не
передбачено відповідальність
платників податків за дії інших
суб'єктів підприємницької діяльності,
в тому числі підприємств, установ,
організацій, з якими товариство мало
господарські відносини.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та їх посадові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Жодною нормою законодавства не
передбачено визначення об'єкта або
бази оподаткування в залежності від
наявності або відсутності порушень
контрагента платника (або в свою чергу
його контрагентів). Юридична
відповідальність має індивідуальний
характер.

Відповідачем також не доведений факт
того, що у спірних правовідносинах
позивач та його контрагенти є
пов'язаними особами, були обізнані з
обставинами організації господарської
діяльності один одного, діяли
взаємоузгоджено та зловмисно, маючи на
меті завдати шкоди інтересам Держави,
мали інший матеріальний інтерес, ніж
виконання зобов'язань за спірними
правочинами.

Крім того, актом перевірки не
встановлено жодного фактичного
порушення позивачем вимог
законодавства, яким регламентується
порядок формування податкового
кредиту і яке б позбавляло Позивача
права на податковий кредит за
наслідками здійснення господарських
операцій.

Посилання відповідача на відсутність
подорожніх листів та дозволів на
перевезення небезпечного вантажу,
передбачених п. 9.1 ст. 9 Інструкції «Про
затвердження правил дорожнього
перевезення небезпечних вантажів»,
затвердженої наказом МВС України № 822
від 26.07.2004 року та невідповідність ТТН
порядку відпуску нафти та
нафтопродуктів автомобільним
транспортом, закріпленому пунктом 5.4
Інструкції Міністерства палива та
енергетики України «Про порядок
приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку нафти і
нафтопродуктів на підприємствах і
організаціях України» від 20.05.2008 року
281/171/578/155 та, як наслідок - неможливості
встановлення фактичного перевезення
товару, є незаконним та безпідставним,
оскільки вказаний порядок та правила
стосуються правил перевезення та
зберігання нафтопродуктів, але ніяким
чином не установлюють правила
податкового обліку, і не передбачають,
що за порушення правил перевезення
спеціальних продуктів наступає
відповідальність у вигляді
необгрунтованого формування
податкового обліку.

Вказана правова позиція підтримана
Вищим адміністративним судом Україні,
зокрема в ухвалі від 19.02.2013 року по
справі № К/9991/64514/1 1 та ухвалі від 16.04.2013
року по справі № К/800/9087/13.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України зазначив, що правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні не встановлюють
правил податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). Документи обумовлені
вказаними правилами, зокрема,
товарно-транспортна накладна та
подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей. Крім того, Правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, не є
законодавчим документом з питань
оподаткування і не можуть
регламентувати виключний порядок
документування в податковому обліку
валових витрат та податкового кредиту.

Крім того, наявність чи відсутність
зазначених документів не впливає на
податковий кредит, порядок формування
якого визначений статтею 198 ПК України.

Стосовно доводів відповідача щодо
ненадання позивачем до перевірки
посвідчень якості товару та
сертифікатів якості дизельного палива
зазначаємо, що державний нагляд та
контроль за дотриманням та здійсненням
сертифікації продукції (сировини) не
належить до компетенції податкових
органів.

Відсутність у позивача сертифікатів на
товар (дизельне паливо) не є підставою
для не включення сум ПДВ до податкового
кредиту, оскільки такі сертифікати не
фіксують факт здійснення
господарської операції, а лише
підтверджують, що продукція відповідає
встановленим вимогам.

Також є необгрунтованим посилання
відповідача на відсутність документів,
що дали б можливість ідентифікувати
осіб, які брали участь у здійснені
господарської операції, оскільки
норами чинного законодавства не
передбачено обов'язкову наявність
таких документів для виникнення права
на податковий кредит.

Крім того, платник податку на додану
вартість (покупець товару) не має
обов'язку та повноважень здійснювати
контроль за дотриманням усіма
постачальниками товару у ланцюгу
постачання вимог законодавства щодо
здійснення господарської діяльності,
дотримання вимог податкового
законодавства тощо і в подальшому
зазнавати певних негативних наслідків
у вигляді позбавлення права на
податковий кредит чи бюджетне
відшкодування за можливу неправомірну
діяльність будь-кого з контрагентів.
Такий платник не повинен притягуватися
до відповідальності в тому випадку,
якщо він здійснював реальну
господарську операцію.

Таким чином, висновок відповідача про
заниження позивачем податку на додану
вартість є необгрунтованим, оскільки
порушення постачальником товару
правил ведення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку про порушення покупцем товару
(робіт, послуг) вимог закону щодо
формування податкового кредиту. За
умови реального здійснення
господарської операції, яка призвела
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками товару
податкового законодавства чи правил
ведення господарської діяльності не
можуть бути підставою для позбавлення
покупця права на податковий кредит
(Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий адміністративний
суд України в ухвалах від 23.07.2012 р. по
справам № К/9991/19022/11, № К/9991/32628/11 та №
К/9991/89907/11 та Судова палата по
адміністративним справам ВСУ в
постанові від 31.01.2011 р. по справі № 14/11
за позовом ЗАТ «Мукачівський
лісокомбінат» до Мукачівської ОДПІ в
Закарпатській області про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення).

Тобто добросовісний платник податків
не повинен зазнавати негативних
наслідків через порушення
законодавства його контрагентом.

Вищенаведені висновки узгоджуються із
правовими позиціями Верховного Суду
України при вирішенні спорів цієї
категорії. Так, у постановах від 09.09.2008р.
у справі №21-500во08, від 01.06.10р. у справі
№21-573во10 та від 31.01.11р. у справі №21-47а10
Верховний Суд України дійшов висновку,
що якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
випадку, коли останній виконав усі
передбачені законом умови стосовно
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Крім того, зазначена позиція
узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява №3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішенні від 22.01.09р. в
пункті 71 зазначив, що платник податку
не повинен нести відповідальності за
наслідки невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також пеню. На думку суду, такі вимоги
стали б надмірним тягарем для платника
податку, що порушило справедливий
баланс, який повинен підтримуватися
між вимогами суспільного інтересу та
вимогами захисту права власності.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського суду з прав
людини» № 3477-IV від 23.02.06р. українські
суди мають застосовувати при розгляді
справ практику Європейського Суду з
прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових та
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Суд також бере до уваги що, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
у відповідності до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України.

З огляду на зазначену норму під час
розгляду спорів щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень суди, незалежно
від підстав, наведених у позовній
заяві, перевіряють їх відповідність
усім зазначеним вимогам статті 2 КАС
України.

З огляду на наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги позивача
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 2, 71, 94, 98, 158-163, 167, 254 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати податкове
повідомлення-рішення Очаківської ОДПІ
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області № від
15.05.2014 р. про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 1 14 981,86 грн., з яких 91
985,49 грн. за основним платежем та 22 996,37
грн. за штрафними санкціями.

3. Повернути з Державного бюджету
України на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (ід.н. НОМЕР_2)
судовий збір у розмірі 229,96 грн.,
сплачений за квитанцією № 1382.525.1 від
19.05.2014 року.

Постанова набирає законної сили після
закінчення 10-денного строку з дня
проголошення/отримання постанови, якщо
протягом цього часу не буде подано
апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили постанови
за наслідками апеляційного
провадження.

Порядок та строки апеляційного
оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення встановлених строків
залишається без розгляду, якщо суд
апеляційної інстанції за заявою особи,
яка її подала, не знайде підстав для
поновлення строку.

Суддя
О.В. Малих