Справа № 2а/0470/3008/12
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року
м. Київ К/800/31320/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Голубєвої Г.К.

Суддів
Борисенко І.В.

Карася О.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Криворізької північної об'єднаної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21 травня 2014 року по справі №
2а/0470/3008/12 за позовом Дочірнього
підприємства «Єдиний оздоровчий
комплекс» Публічного акціонерного
товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат» до
Криворізької північної об'єднаної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Єдиний
оздоровчий комплекс» Публічного
акціонерного товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат»
звернулось до суду з позовною заявою до
Криворізької північної об'єднаної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень від 30.01.2012 року за №
про зменшення суми від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 2828912,00
грн.; № про сплату податку з
доходів найманих працівників у розмірі
136854,00 грн. та штрафних санкцій у розмірі
24278,14 грн.; № про сплату податку на
прибуток підприємства у розмірі 207294,00
грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 18
квітня 2012 року у задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21 травня 2014 року скасовано рішення
суду першої інстанції та прийнято нове
рішення про задоволення позову з
мотивів обґрунтованості позовних
вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
подав касаційну скаргу, в якій просить
його скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
оскільки вважає, що постанову суду
апеляційної інстанції було прийнято з
порушенням норм матеріального права та
без належного врахування всіх обставин
справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем за
наслідками планової виїзної перевірки
позивача з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства встановлено порушення
пп.4.2.9 п.4.2 ст.4, пп.8.1.1 п.8.1 ст.8 Закону
України від 22 травня 2003 року № 889-IV «Про
податок з доходів фізичних осіб» (далі -
Закон №889-IV), п.1.32 ст.1, п.5.1, п.5.3 ст.5
Закону України від 28.12.1994 року № 334/94-ВР
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (далі - Закон №334/94-ВР),
п.119.2 ст.119, пп.138.10.1 п.138.10 ст.138, пп.140.1.7
п.140.1 ст.140, абз «г» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164,
пп.169.1.1 п.169.1 ст.169, пункту 3 підрозділу 4
розділу ХХ Перехідних положень
Податкового кодексу України.

Задовольняючи позов, суд апеляційної
інстанції виходив з наступних мотивів,
з чим погоджується суд касаційної
інстанції.

За змістом пункту 5.1 статті 5 Закону
№334/94-ВР валові витрати виробництва та
обігу - сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Пункт 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР
містить конкретизацію ознак окремих
груп витрат, що відносяться до валових
витрат, а пункт 5.3 - перелік витрат, які
до складу валових не належать
незалежно від того, чи пов'язані вони із
господарською діяльністю платника
податків.

Відповідно до норм ст.5 Закону №334/94-ВР
орендна плата за об'єкти, що
використовуються у господарській
діяльності, заробітна плата
працівників та витрати на
обслуговування об'єктів господарської
діяльності відноситься до складу
валових витрат виробництва, а отже,
названі витрати обґрунтовано включено
до складу об'єкту оподаткування
податку на прибуток.

Таким чином, зі змісту викладених
положень законодавства випливає, що до
складу валових витрат відносяться ті
витрати, які здійснені платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності, та
не зазначені в переліку пункту 5.3
статті 5 Закону №334/94-ВР. Крім того,
вимоги законодавства щодо формування
витрат не містять винятків для
підприємств, основна господарська
діяльність яких полягає у реалізації
послуг по оздоровленню.

Крім того, слід зазначити наступне. В
обґрунтування своїх висновків
відповідач посилається на норми.1.32 ст. 1
Закону №334/94-ВР, вважаючи, що витрати,
пов'язані з утриманням та
функціонуванням баз відпочинку, не
відносяться до господарської
діяльності позивача.

Однак, відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону
№334/94-ВР господарська діяльність -
будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

У даному випадку, господарською
діяльністю позивача є, в тому числі,
надання послуг, що пов'язані з
діяльністю баз відпочинку, дитячих
оздоровчих таборів, санаторіїв для
дітей та дорослих та ін. у сфері
організації діяльності з туризму,
оздоровлення та відпочинку у
відповідності до Статуту підприємства.
Отже, зазначений вид послуг слід
віднести до таких, що складають
господарську діяльність позивача.

Що стосується висновку відповідача
щодо невідповідності вартості послуг
фактичним витратам, які понесені
позивачем на утримання баз відпочинку,
слід зазначити наступне.

Датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
списання коштів з банківських рахунків
платника податку на оплату товарів
(робіт, послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбутковування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг) (пп. 11.2.1 Закону №334/94-ВР).

Судами встановлено, що в
осінньо-зимовий період (міжсезоння)
позивач не надає жодних послуг з
оздоровлення, але, разом з тим, несе
витрати у вигляді орендної плати,
послуг охорони, заробітної плати
адміністративного персоналу.

Співвіднесення міжсезонних витрат, які
понесені у 4кв-лі 2010 року з ціною послуг,
які надаються влітку 2011 року, як
вказано відповідачем, мало місце по
відношенню до періоду до 01.04.2011 року.

При цьому, відповідачем при розрахунку
податкового зобов'язання не
враховується позитивний фінансовий
результат позивача від діяльності баз
відпочинку у літньому періоді, що
свідчить про неврахування при
визначенні податкового зобов'язання
принципу наростаючого підсумку.

Відповідачем також вказано, що у
декларації з податку на прибуток за II
квартал 2011 року платник відображає в р.
06.6 «Від'ємне значення об'єкта
оподаткування попереднього звітного
(податкового) періоду або від'ємне
значення у сумі 3469341,00 грн., яке
складається з від'ємного значення
об'єкта оподаткування за 2010 рік у сумі
2817829,00 грн. та від'ємного значення
об'єкта оподаткування за I квартал 2011
року у сумі 651512,00 грн., а згідно абз. 2 п. 3
підрозділу 4 Розділу XX Перехідних
положень Податкового кодексу України
розрахунок об'єкта оподаткування за
наслідками другого, другого і третього
кварталів, другого - четвертого
кварталів 2011 року здійснюється з
урахуванням від'ємного значення,
отриманого платником податку саме за
перший квартал 2011 року без врахувань
будь-яких інших звітних періодів, а
тому від'ємне значення попереднього
податкового періоду декларації за II
квартал 2011 року повинно бути зменшене
на 2817829,00 грн.

Однак, такий висновок податкового
органу є помилковим у зв'язку з тим, що
збитки 2010 року в сумі 2817829,00 грн. в
декларацію за II квартал 2011 року
платником податку безпосередньо
перенесені не були, оскільки були
враховані в декларації за I квартал 2011
року.

Згідно п. 1 розділу XIX Прикінцеві
положення Податкового кодексу України,
розділ III цього Кодексу, який регулює
порядок обчислення та сплати податку
на прибуток підприємств, набрав
чинності з 1 квітня 2011 року. При цьому,
згідно пп. 2 п. 2 вказаного розділу, Закон
№334/94-ВР втрачає чинність з 1 квітня 2011
року. Таким чином, порядок обчислення
та сплати податку на прибуток
підприємств в I кварталі 2011 року, в тому
числі і порядок формування валових
витрат та від'ємного значення об'єкта
оподаткування в I кварталі 2011 року,
визначається саме Законом №334/94-ВР, і не
регулюється Податковим кодексом
України.

Згідно Закону №334/94-ВР від'ємне
значення об'єкта оподаткування, яке
виникло у 2010 році, підлягають включенню
до складу валових витрат першого
календарного кварталу наступного
податкового року.

Отже, порядок формування валових
витрат I-го кварталу 2011 року визначений
Законом №334/94-ВР, згідно норм якого, до
витрат I-го кварталу 2011 року
включається від'ємне значення об'єкта
оподаткування, яке виникло у 2010 році.

Порядок урахування від'ємного значення
об'єкта оподаткування в результатах
наступних податкових періодів,
визначений ст. 150 Податкового кодексу
України і в II кварталі 2011 року
застосовується з урахуванням п. 3
підрозділу 4 Розділу XX Перехідних
положень Податкового кодексу України.

Так, у відповідності до вказаного
пункту, пункт 150.1 статті 150 Кодексу
застосовується у 2011 році з урахуванням
такого: якщо результатом розрахунку
об'єкта оподаткування платника податку
з числа резидентів за підсумками
першого кварталу 2011 року є від'ємне
значення, то сума такого від'ємного
значення підлягає включення до витрат
другого календарного кварталу 2011 року.

Розрахунок об'єкта оподаткування за
наслідками другого, другого і третього
кварталів, другого - четвертого
кварталів 2011 року здійснюється з
урахуванням від'ємного значення,
отриманого платником податку за перший
квартал 2011 року, у складі витрат таких
податкових періодів наростаючим
підсумком до повного погашення такого
від'ємного значення.

Крім цього, 27.03.2012 року
Дніпропетровським окружним
адміністративним судом по справі №
2а/0470/14413/11 була прийнята постанова, якою
адміністративний позов Дочірнього
підприємства «Єдиний оздоровчий
комплекс» Публічного акціонерного
товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат» до
Криворізької Північної МДПІ
Дніпропетровської області ДПС був
задоволений в повному обсязі, а саме -
визнано протиправним та скасоване
податкове повідомлення-рішення від
13.10.2011 року №/19341 з вимогою
зменшення суми від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток у розмірі 2817829,00 грн.

Таким чином, висновки податкового
органу, на підставі яких позивачу було
зменшено суму від'ємного значення
об'єкту оподаткування податком на
прибуток у сумі 2828912,00 грн., не можна
визнати законними, що є підставою для
скасування податкового
повідомлення-рішення від 30.01.2012 року №
.

При цьому, слід зазначити, що
скасування названого податкового
повідомлення-рішення та поновлення
суми від'ємного значення об'єкта
оподаткування також тягне за собою
необхідність скасування податкового
повідомлення-рішення від 30.01.2012 року
№ про донарахування позивачу у 3
кварталі 2011 року податку на прибуток у
сумі 207294,00 грн., оскільки показники
від'ємного значення об'єкта
оподаткування впливають на визначення
податкового зобов'язання, про що
свідчить розрахунок податкового
органу.

Крім того, стосовно податкового
повідомлення-рішення від 30.01.2012 року
№, яким позивачу донараховано
податок на прибуток, слід зазначити
наступне.

Вищевказані грошові зобов'язання
нараховані внаслідок порушення
підприємством, на думку податкового
органу, пп. 138.10.1 п. 138.10 ст. 138 та пп. 140.1.7 п.
140.1 ст. 140 ПК України.

На думку податкового органу, суми (за
весь період роботи робітника)
виплачені працівникам, які переїхали в
іншу місцевість у зв'язку з прийомом їх
на роботу, та розраховані, виходячи з
добових, є такими, що віднесені до
складу валових витрат безпідставно.

Однак, з такими висновками не можна
погодитись з огляду на наступне.

Трудові договори, які укладає позивач з
робітниками, є наслідком прийняття
працівника на сезонну роботу в іншу
місцевість та мають тимчасовий
характер, а саме з червня по вересень
кожного року, внаслідок чого на даних
працівників розповсюджується ст. 120
КЗпП України.

Згідно ст. 120 КЗпП України працівники
мають право на відшкодування витрат та
одержання інших компенсацій у зв'язку з
переведенням, прийняттям або
направленням на роботу в іншу
місцевість.

Так, частиною 2 ст. 120 КЗпП України та
частиною 6 пункту 1 постанови Кабінету
Міністрів України від 02.03.1998 року № 255
передбачено, що працівникам, які
переїжджають у зв'язку з прийняттям їх
(за попередньою домовленістю) на роботу
в іншу місцевість, виплачуються суми
компенсації і надаються гарантії, а
саме: вартість проїзду працівника і
членів його сім'ї (крім випадків, коли
власник або уповноважений ним орган
надає для цього відповідні засоби
пересування) у порядку і в розмірах,
встановлених законодавством для
відряджень; витрати на перевезення
майна залізничним, водним і
автомобільним транспортом (загального
користування) вагою до 500 кілограмів на
самого працівника і до 150 кілограмів на
кожного члена сім'ї, який переїжджає. За
згодою сторони, яка приймає, можуть
бути оплачені витрати на перевезення
майна більшої ваги; добові працівнику
за кожний день перебування в дорозі у
розмірі, встановленому законодавством
для відряджень; заробітна плата за дні
підготовки до переїзду і влаштування
на новому місці проживання, але не
більше шести днів, а також за час
перебування в дорозі виходячи з
посадового окладу (тарифної ставки) за
новим місцем роботи.

Якщо працівник переводиться або
приймається на роботу на строк не
більше одного року, а сім'я з ним не
переїжджає, за погодженням сторін
замість виплати одноразової допомоги
йому можуть відшкодовуватися витрати,
пов'язані з тимчасовим проживанням на
новому місці. Розмір відшкодування
витрат не повинен перевищувати 50
відсотків розміру добових,
встановленого законодавством про
відрядження.

Відповідно до ч. 2 ст. 142 ПК України до
складу витрат платника податку
включаються обов'язкові виплати, а
також компенсація вартості послуг, які
надаються працівникам у випадках,
передбачених законодавством, внески
платника податку на обов'язкове
страхування життя або здоров'я
працівників у випадках, передбачених
законодавством, а також внески,
визначені абзацом другим цього пункту.

Отже, позивач правомірно включав до
складу валових витрат суми
компенсацій, сплачених працівникам
згідно з ст. 120 КЗпП та Постановою
Кабінету Міністрів України №255.

Перевіркою правильності визначення
загального оподатковуваного доходу
працівників позивача встановлено, що
період з травня по вересень 2011 року
працівникам позивача виплачувались
вищезазначені грошові кошти у вигляді
добових.

На думку податкового органу, названі
суми грошового відшкодування - це
дохід, отриманий платниками податку
(працівниками підрозділів позивача) як
додаткове благо і оподатковується
відповідно до п. 167.1 ст. 167 за ставкою
податку 15 відсотків бази оподаткування
щодо одержаних доходів.

З зазначеним не можна погодитись,
виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи,
добові було виплачено працівникам
позивача на підставі норм ст. 120 КЗпП та
Постанови Кабінету Міністрів України
№ 255. Згідно Постанови №255 визначено
добові як вид відшкодування,
пов'язаного з тимчасовим проживанням.

Витрати, понесені підприємством на
забезпечення компенсацій,
передбачених законодавством,
відповідач вважає додатковим благом.

В той же час, перелік доходів у вигляді
додаткового блага міститься у п. 164.2.17
ст.164 ПК України.

Згідно пп. «а», «б» п. 164.2. 17 ст. 164 ПК
України оподаткуванню підлягає
додаткове благо у вигляді вартості
використання житла, інших об'єктів
матеріального або нематеріального
майна, наданих платнику податку в
безоплатне користування або
компенсації вартості такого
використання, крім випадків, коли таке
надання або компенсація зумовлені
виконанням платником податку трудової
функції відповідно до трудового
(контракту) чи передбачені нормами
колективного договору або відповідно
до закону в установленому ними межах.

Не вважаються додатковим благом
платника податку доходи, одержані у
формі та у розмірах, що підлягають
включенню роботодавцем до
собівартості реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг згідно
із розділом II цього Кодексу.

Отже, податкове повідомлення-рішення
від 30.04.2012 року № не можна визнати
таким, що відповідає чинному
законодавству.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суд
апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 КАС
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржуване судове
рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Криворізької
північної об'єднаної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області відхилити.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21 травня 2014 року по справі №
2а/0470/3008/12 залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписБорисенко І.В. підписКарась О.В.