Справа № 872/52/13
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"15" квітня 2014 р. справа № 0870/6718/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання
Фастовській М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 20.09.2012 р. у
справі № 0870/6718/12

за позовом ОСОБА_1

до Вільнянської міжрайонної державної
податкової інспекції Запорізької
області,

третя особа - Вільнянська міська рада,

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до
Вільнянської міжрайонної державної
податкової інспекції Запорізької
області Державної податкової служби
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 06.06.2012 №
, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання за земельним
податком з фізичних осіб у сумі 1497,37
грн., посилаючись на невірне визначення
ставки податку.

Суд першої інстанції в задоволенні
позову відмовив, посилаючись на те, що
відповідно до пункту 286.1 статті 286
Податкового кодексу України підставою
для нарахування земельного податку є
дані державного земельного кадастру,
за якими позивачу належить земельна
ділянка комерційного призначення, тому
ставка земельного податку визначена
відповідно до ст. 274 Податкового
кодексу України вірно.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач оскаржив
його в апеляційному порядку,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи. Зазначив, зокрема, в
апеляційній скарзі, що Податковий
кодекс України ставить у залежність
ставку оподаткування від категорії
земель, а не від цільового призначення.

Просить скасувати постанову суду та
задовольнити позов.

В судове засідання представники
учасників процесу, які належним чином
повідомлялись про місце, дату і час
розгляду справи, не з'явилися, що не
перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги дотримання судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права, апеляційний
суд дійшов висновку, що скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з

наступного.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, 14 травня 2008 року
між територіальною громадою міста
Вільнянська в особі Вільнянської
міської ради Вільнянського району
Запорізької області (продавець) та
позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (покупці)
укладено договір, відповідно до якого
продавець передає за плату, а покупці
приймають у спільну часткову власність
в рівних частках (по 1/2 частині кожному)
і оплачують земельну ділянку з усіма
обтяженнями, обмеженнями і земельними
сервітутами, яка розташована за
адресою: м. Вільнянськ Запорізької
області, АДРЕСА_1 загальною площею -
0,5032 га: землі житлової та громадської
забудови, що становить -
несільськогосподарські угіддя, згідно
з кадастровим планом земельної ділянки
для розташування складських приміщень,
що додається. Кадастровий номер
земельної ділянки: :03:001:0004. Згідно
п. 1.2. Договору земельна ділянка продана
для ведення виробничої діяльності:
розташування складських приміщень.

На підставі зазначеного договору
Відділом земельних ресурсів у
Вільнянському районі видано Державний
акт на право власності на зазначену
земельну ділянку, яка належить на праві
часткової власності позивачу та
ОСОБА_2, - цільове призначення
земельних ділянок: для іншої
комерційної діяльності (для розміщення
складських приміщень).

Суд першої інстанції виходив з того, що
згідно зі статтею 19 Земельного кодексу
України - землі України за основним
цільовим призначенням поділяються на
такі категорії: а) землі
сільськогосподарського призначення; б)
землі житлової та громадської
забудови; в) землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; г) землі оздоровчого
призначення; ґ) землі рекреаційного
призначення; д) землі
історико-культурного призначення; е)
землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду; ж) землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення; при цьому, в основу
визначення категорії земель ставиться
їх цільове призначення.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги помилково
відокремлює цільове призначення
земельної ділянки від категорії
земель, оскільки категорії, у
відповідності до наведеної статті
Земельного кодексу України,
відповідають цільовому призначенню.

У відповідності до ст. 20 Земельного
кодексу України зміна цільового
призначення земель проводиться
органами виконавчої влади або
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель, зокрема, у власність.

Отже, приймаючи рішення про продаж
земельної ділянки із земель житлової
та громадської забудови для
розташування складських приміщень від
22.04.2008 року № 3, Вільнянська міська мала
змінити цільове призначення, а
відповідно і категорію земельної
ділянки (а.с. 21), але доказів цього в
справі немає. Разом з тим, п. 6.2.
згаданого рішення передбачає внесення
зміни до земельно-кадастрової
документації.

Як вбачається з державного акту на
право власності на земельну ділянку
(а.с. 19) цільовим призначенням земельної
ділянки визначено іншу комерційну
діяльність.

На думку колегії суддів, позивач
безпідставно вважає, що таке цільове
призначення не відповідає змісту ст. 19
Земельного кодексу України, оскільки
воно відповідає п. «ж» вказаної статті
- «інше призначення».

Також, слід прийняти до уваги витяг з
державного реєстру земель від 30.05.2011
року № 887, відповідно до якого цільове
призначення (використання) даної
земельної ділянки визначено як інша
комерційна діяльність.

Позивачем не оспорюється наведене
рішення міської ради, державний акт на
право власності на землю та
правомірність внесення інформації до
державного реєстру земель.

У відповідності 286.1 статті 286
Податкового кодексу України підставою
для нарахування земельного податку є
дані державного земельного кадастру,
який відповідно до підпункту 14.1.42
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України містить сукупність відомостей
і документів про місце розташування та
правовий режим земельних ділянок, їх
оцінку, класифікацію земель, кількісну
та якісну характеристики, розподіл
серед власників землі та
землекористувачів, підготовлених
відповідно до закону, і ведеться
відповідно до статті 204 Земельного
кодексу України уповноваженим органом
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів.

На податковий орган не покладено
обов'язку перевіряти, чи
використовується дана земельна
ділянка за призначенням, оскільки від
цього не залежить ставка земельного
податку, а перевірка цільового
використання землі відноситься до
повноважень інших органів виконавчої
влади.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
ставка 3% суми земельного податку,
обчисленого відповідно до статті 274
Податкового кодексу України
застосовується не до всіх земель
житлової та громадської забудови, а
згідно ч. 1 ст. 276 Податкового кодексу
України застосовується лише до земель,
що зайняті житловим фондом,
автостоянками для зберігання
особистих транспортних засобів
громадян, які використовуються без
отримання прибутку.

При цьому, правовий статус таких земель
має бути визначений відповідно до
даних державного земельного кадастру.
В даному випадку жодних підстав
віднести земельну ділянку, що належить
позивачу, до земель, що зайняті
житловим фондом, автостоянками для
зберігання особистих транспортних
засобів громадян, які використовуються
без отримання прибутку, немає, оскільки
таких даних стосовно згаданої
земельної ділянки державний земельний
кадастр не містить.

За таких обставин, колегія суддів
доходить висновку, що суд першої
інстанції об'єктивно, повно, всебічно
дослідив обставини, які мають суттєве
значення для вирішення справи, та
ухвалив судове рішення без порушення
норм матеріального і процесуального
права; доводи апеляційної скарги
суперечать матеріалами справи, та не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а тому постанову слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись ст. 200, 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 20.09.2012 р. у
справі № 0870/6718/12 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України в
порядку та строки, визначені ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун