Справа № 808/5961/14; ДО/808/55/11
Суддя: Шара Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року о 12 год. 47 хв.Справа
№ 808/5961/14 Провадження №ДО/808/55/11
м.ЗапоріжжяЗапорізький окружний
адміністративний суд у складі

головуючого судді Шари І.В.

за участю секретаря судового засідання
Панасенка О.О.

представників сторін:

позивача - Сергієнко Ю.Р.

відповідача - Гончаренка А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду адміністративну
справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українські системи
кабельних трас", м. Краматорськ
Донецької області

до Державної податкової інспекції у м.
Краматорську Головного управління
Міндоходів у Донецькій області

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного
адміністративного суду (далі - суд)
надійшов адміністративний позов від
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українські системи
кабельних трас" (далі - ТОВ «Українські
системи кабельних трас», позивач) до
Державної податкової інспекції у м.
Краматорську Головного управління
Міндоходів у Донецькій області (далі -
ДПІ у м. Краматорську ГУ Міндоходів у
Донецькій області, відповідач), в якому
позивач просить визнати недійсним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача
№/14985 від 22.08.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
фахівцями відповідача була проведена
документальна виїзна позапланова
перевірка ТОВ «Українські системи
кабельних трас», за результатами якої
складено Акт №592/22-01-33529062 від 01.08.2014. На
підставі вказаного Акту перевірки ДПІ
у м. Краматорську ГУ Міндоходів у
Донецькій області винесено податкове
повідомлення-рішення від 22.08.2014
№/14985. Позивач вважає, що вказане
податкове повідомлення-рішення не
базується на вимогах діючого
законодавства України, а висновки Акту
перевірки не відповідають фактичним
обставинам справи, є упередженими, не
узгоджуються з приписами
законодавства України та
спростовуються наданими позивачем
доказами. Вказує, що відповідач зробив
висновок про те, що позивачем не
доведено факт постачання, переміщення,
транспортування товарно-матеріальних
цінностей від постачальника ТОВ
«Доміне» до покупця - ТОВ «Українські
системи кабельних трас». Позивач
звертає увагу, що ним були надані всі
документи, що підтверджують реальність
господарських операцій між ним та його
прямим контрагентом - ТОВ «Доміне».
Позивач зазначає, що ним дотримані всі
приписи чинного законодавства щодо
підтвердження сум податкового кредиту,
господарські операції між позивачем та
його контрагентом мали реальний
характер, отже висновки відповідача є
хибними та не доведеними належними
доказами, а тому у відповідача відсутні
підстави для винесення податкового
повідомлення-рішення від 22.08.2014
№/14985.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов, просив
задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив,
просив відмовити у задоволенні
позовних вимог з підстав, викладених у
письмових запереченнях.

В обґрунтування заперечення
посилається на норми Податкового
кодексу України, Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», на Акт перевірки
№592/22-01-33529062 від 01.08.2014 та зазначає, що
позивачем не не доведено факт
постачання, переміщення,
транспортування товарно-матеріальних
цінностей від постачальника ТОВ
«Доміне» до покупця - ТОВ «Українські
системи кабельних трас». Позивач
вважає, що фінансово-госодарська
діяльність ТОВ «Українські системи
кабельних трас» здійснюється поза
межами правового поля. На думку
відповідача, фінансово-госодарські
взаємовідносини між ТОВ «Українські
системи кабельних трас» та
ТОВ «Доміне» не спричинили реального
настання юридичних наслідків та
економічних вигод. У зв'язку з
викладеним вважає позовну заяву такою
що не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні, відповідно до
ст.160 КАС України, проголошено вступну
та резолютивну частини постанови.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи судом
з'ясовано наступне.

З 21.07.2014 по 25.07.2014 фахівцями ДПІ у м.
Краматорську ГУ Міндоходів у Донецькій
області проведено документальну
позапланову перевірку ТОВ «Українські
системи кабельних трас» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при формуванні
податкового кредиту та податкових
зобов'язань по деклараціях з ПДВ за
лютий 2014 року по взаємовідносинам з ТОВ
«Доміне» та з питання відображення у
бухгалтерському обліку підприємства
придбання та оприбуткування ТМЦ,
отриманих від ТОВ «Доміне».

За результатами перевірки 01.08.2014
складено Акт перевірки №592/22-01-33529062 (том
1 а.с.40-63).

У висновках акту перевірки №592/22-01-33529062
зазначено, документальною
позаплановою перевіркою встановлено
порушення пп.14.1.181 п.14.1 ст. 14, п.198.2, п.198.3
ст. 198 Податкового кодексу України із
змінами та доповненнями, завищено суму
податкового кредиту з ПДВ за лютий 2014
року на суму 323858 грн., що призвело до
заниження суми ПДВ до сплати за
відповідний період у сумі 323858 грн. (том 1
а.с.63).

У Акті перевірки №592/22-01-33529062 зазначено,
що «…до перевірки не надані документи,
що підтверджують факт переміщення
продукції, транспортування - оформлені
належним чином товаротранспортні
накладні, подорожні листи, тощо (том 1
а.с.51)…встановлено відсутність факту
реального вчинення господарських
операцій та відсутність первинних
документів, в результаті чого ТОВ
«ДОМІНЕ» порушено п.44.1 ст.44, п.198.6, п. 198.3,
п.198.2, п.198.1 ст.198, п.200.1 ст. 200 Податкового
кодексу України від 02 грудня 2010 року
№2755- VI із змінами та доповненнями,
завищено суму податкового кредиту на
суму ПДВ 8 128 800 грн., в тому числі за
січень 2014р.-3288265 грн., за лютий 2014р. - 4840535
грн. (том.1 а.с.57)…Відповідно до баз
даних Міндоходів податкової, звітності
та інших джерел інформації, одержаних в
ході проведення перевірки, встановлено
проведення безтоварних операцій,
спрямованих на надання податкової
вигоди для третіх осіб з метою штучного
формування витрат та податкового
кредиту. З вищезазначених фактів
вбачається, що фінансово-господарська
діяльність ТОВ «УСКТ» здійснюється за
межами правового поля.
Фінансового-господарські
взаємовідносини між ТОВ «УСКТ» та
ТОВ «ДОМІНЕ» та правочини
укладені між ТОВ «ДОМІНЕ» та покупцями
не спричинили реального настання
юридичних наслідків та економічних
вигод (том 1 а.с.63)…».

Судом встановлено, що позивачем до
відповідача подавались заперечення
(від 11.08.2014 №320) на Акт перевірки
№592/22-01-33529062 (том 1 а.с.64-65)

На підставі Акту перевірки №592/22-01-33529062
від 01.08.2014 стосовно ТОВ
«Українські системи кабельних трас»
22.08.2014 винесено податкове
повідомлення-рішення №/14985, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем у
розмірі 323858,00 грн. та застосовано
штрафні санкції у розмірі 161929,00 грн.
(том.1, а.с.39).

Не погоджуючись із податковим
повідомленням-рішенням відповідача
від 22.08.2014 №/14985 ТОВ «Українські
системи кабельних трас» оскаржило його
до суду.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини
та перевіривши їх доказами, приходить
до висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Дослідивши зібрані по справі докази в
їх сукупності за правилами ст.86 КАС
України, судом встановлено, що позивач
мав господарські правовідносини з ТОВ
«ДОМІНЕ», оформлені Договорами:

- від 04.03.2013 №18, за умовами якого ТОВ
«ДОМІНЕ» продає, а ТОВ «Українські
системи кабельних трас» купує
металопрокат, в номенклатурі,
кількості та по цінам, зазначеним у
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною цього договору. Поставка
товару здійснюється транспортом
Продавця (ТОВ «ДОМІНЕ») (том 1 а.с.66);

- від 07.06.2013 №22, за умовами якого ТОВ
«ДОМІНЕ» продає, а ТОВ «Українські
системи кабельних трас» купує
металопрокат, в номенклатурі,
кількості та по цінам, зазначеним у
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною цього договору. Поставка
товару здійснюється транспортом
Продавця (ТОВ «ДОМІНЕ») (том 1 а.с.118).

На виконання умов вказаних договорів,
ТОВ «ДОМІНЕ» в лютому 2014 року
поставляло позивачу металопрокат, на
підтвердження чого ТОВ «Українські
системи кабельних трас» надані та
досліджені судом копії: специфікацій
до договорів від 04.03.2013 №18 та від 07.06.2013
№22; видаткових накладних;
рахунків-фактур; податкових накладних;
виписки з Єдиного реєстру податкових
накладних; відомості довіреностей з
01.02.2014 по28.02.2014; карток рахунку;
приходних накладних (том справи 1).

Крім того позивачем надані та судом
досліджені документи, що підтверджують
подальший рух та використання у
власній господарській діяльності
позивачем придбаного у ТОВ «ДОМІНЕ»
товару, а саме: договори на поставку
виробленої продукції; відомості
виробництва по партіям придбаного
товару; попередні калькуляції; рух
документів по калькуляціям; договірні
листи; видаткові накладні; довіреності
на отримання товарно-матеріальних
цінностей; рахунки-фактури (том справи
1, 2, 3, 4, 5, 6).

Відповідачем не було надано рішення
суду у цивільній чи господарській
справі, вироку суду у кримінальній
справі або іншого належного доказу на
підтвердження нікчемності правочинів
між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українські системи
кабельних трас» та ТОВ «ДОМІНЕ».

Відповідачем не доведено у суді, не
надано до суду жодного доказу того, що
безпосередній контрагент позивача -
ТОВ «ДОМІНЕ», який видав податкові
накладні, не був зареєстрований як
платник податку на додану вартість на
момент вчинення відповідних
господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений
процесуальним законодавством спосіб
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій. Отже,
відповідачем не надано доказів
неможливості здійснення реальності
операцій між позивачем та його прямим
контрагентом - ТОВ
«ДОМІНЕ».

Також, з документів наданих
відповідачем до суду в обґрунтування
викладеного в Акті перевірки
№592/22-01-33529062 від 01.08.2014 не вбачається не
можливість здійснення ТОВ «ДОМІНЕ»
поставок товару на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Українські системи кабельних трас».

З урахуванням наведеного, відповідачем
не спростовано у суді факт реальності
господарських операцій, вчинених між
позивачем та ТОВ «ДОМІНЕ».

Враховуючи викладене, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, суд вважає висновки
актів перевірок, на підставі яких
прийняті оскаржувані податкові
повідомлення-рішення,
необґрунтованими, у зв'язку з чим
приходить до висновку про
протиправність прийнятих
повідомлень-рішень виходячи з
наступного.

Враховуючи викладене, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, суд вважає висновки
акту перевірки, на підставі яких
прийняті оскаржувані податкові
повідомлення-рішення,
необґрунтованими, у зв'язку з чим
приходить до висновку про
протиправність прийнятого податкового
повідомлення-рішення виходячи з
наступного.

1. Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 3 Закону України № 996-ІV від
16.07.1999 «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» (зі
змінами та доповненнями) (далі - Закон №
996-ІV) передбачено, що бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 996-ІV,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Статтею 1 Закону № 996-ХІV визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена також п.п.1.2 п.1,
п.п.2.1 п.2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
за № 168/704 (далі - Положення), первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону
та п.2.4 Положення, первинні документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях та повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.15 та п.2.16 вищевказаного
Положення забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать законодавчим
та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок.

Крім того, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», господарською операцією є
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Суд зазначає, що оглянуті первинні
документи містять назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; особистий підпис особи, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції; первинні
документи виписані реально існуючими
на час вчинення угоди суб'єктами права.

Тобто, надані первинні бухгалтерські
документи по формі та за змістом
відповідають вимогам Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність» та Положенню про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку.

Документи, які надані позивачем суд
вважає достатніми та такими, що
підтверджують факт придбання послуг у
контрагенту.

2. Щодо реальності вчинених операцій
між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українські системи
кабельних трас» та ТОВ «ДОМІНЕ» суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

В Акті перевірки №592/22-01-33529062 від 01.08.2014
відповідач посилається на Акт
перевірки ДПІ у Калінінському районі м.
Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій
області №9522/7/05-63-22-03 від 22.04.2014 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «ДОМІНЕ» (код за
) щодо підтвердження
господарських відносин із
контрагентами покупцями та
постачальниками за період з 01.01.2014р. по
28.02.2014р.» та зазначає, що «…до перевірки
не надані документи, що підтверджують
факт переміщення продукції,
транспортування - оформлені належним
чином товаротранспортні накладні,
подорожні листи, тощо (том 1
а.с.51)…встановлено відсутність факту
реального вчинення господарських
операцій та відсутність первинних
документів, в результаті чого
ТОВ «ДОМІНЕ» порушено п.44.1 ст.44, п.198.6,
п. 198.3, п.198.2, п.198.1 ст.198, п.200.1 ст. 200
Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року №2755- VI із змінами та
доповненнями, завищено суму
податкового кредиту на суму ПДВ 8 128 800
грн., в тому числі за січень 2014р.-3288265
грн., за лютий 2014р. - 4840535 грн. (том.1
а.с.57)…Відповідно до баз даних
Міндоходів податкової, звітності та
інших джерел інформації, одержаних в
ході проведення перевірки, встановлено
проведення безтоварних операцій,
спрямованих на надання податкової
вигоди для третіх осіб з метою штучного
формування витрат та податкового
кредиту. З вищезазначених фактів
вбачається, що фінансово-господарська
діяльність ТОВ «УСКТ» здійснюється за
межами правового поля.
Фінансового-господарські
взаємовідносини між ТОВ «УСКТ» та ТОВ
«ДОМІНЕ» та правочини укладені між ТОВ
«ДОМІНЕ» та покупцями не спричинили
реального настання юридичних
наслідків та економічних вигод (том 1
а.с.63)…».

Однак з цього приводу суд зазначає, що
Податковий кодекс України для
платників податків не передбачає а ні
обов'язок, а ні право вимагати від
контрагентів-постачальників будь-яких
відомостей достовірності його
державної реєстрації як СПД,
реєстрації платником податків,
«податкових взаємовідносин» з
бюджетом, ведення податкового обліку,
подання декларацій, тощо.

Як видно з акту перевірки відповідачем
досліджені первинні документи, які
підтверджують постачання товару від
ТОВ «ДОМІНЕ»: видаткові накладні;
рахунки-фактури; податкові накладні;
виписки з Єдиного реєстру податкових
накладних; відомості довіреностей з
01.02.2014 по28.02.2014; картки рахунку; приходні
накладні та інші.

Тобто, зазначені документи
підтверджують реальність
господарських операцій із вказаним
контрагентом - фактичне отримання
товару Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українські системи
кабельних трас».

Вказані ж в Акті висновки є суто
суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними (фіктивними) правочини і
дані, вказані платником податків в
податкових деклараціях.

Суд також вважає за необхідне
зазначити, що зміст угод, укладених між
позивачем та ТОВ «ДОМІНЕ», не
суперечить актам цивільного
законодавства, а відповідач не надав
доказів, які б підтверджували, що зміст
угод не відповідає дійсним намірам
сторін щодо набуття цивільних прав і
обов'язків та створення правових
наслідків, що обумовлюються цими
правочинами.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано доказів, а так
само не було встановлено у судовому
засіданні фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання позивачем та ТОВ «ДОМІНЕ»
правочинів.

Тобто, податковим органом не доведено,
а судом також не встановлено, наявності
мети, завідомо суперечної інтересам
держави і суспільства, а також
існування умислу у позивача чи його
контрагента, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину. Хоча факт
порушення публічного порядку повинен
бути доведеним певними засобами
доказування.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і не
доведено у встановленому законом
порядку, що угоди порушують публічний
порядок, суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Крім того, слід звернути увагу, що
відповідно до ст. 61 Конституції України
юридична відповідальність особи має
індивідуальний характер.

Нормативними актами України не
передбачена відповідальність
юридичної особи за зобов'язаннями
іншої юридичної особи, в тому числі за
податковими зобов'язаннями.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
добросовісний платник податків, який в
силу покладеного на нього законом
обов'язку щодо сплати податків, зборів
вступає у зв'язку з цим у відповідні
правовідносини з державою, не може
нести відповідальність за невиконання
чи неналежне виконання такого
обов'язку іншими платниками податків.

При придбанні товару покупець
зобов'язаний лише сплатити відповідну
суму податку на додану вартість
продавцю в ціні товару, який
зобов'язаний внести цю суму податку на
додану вартість до бюджету і у випадку
невиконання свого обов'язку понести за
це відповідальність.

Слід врахувати і те, що якщо контрагент
не виконував свої зобов'язання перед
державою та податковим органом, то це
тягне відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення добросовісного платника
податку права на віднесення сплачених
ним у ціні виконаних робіт сум податку
на додану вартість до податкового
кредиту, якщо останній виконував усі
передбачені законом умови щодо цього
та має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Чинним законодавством України на
сторону цивільно-правової угоди - по
купця товару, яка є платником податку,
не покладено обов'язку здійснювати
контроль за дотриманням усіма
постачальниками у ланцюгу постачання
вимог законодавства щодо здійснення
господарської діяльності, сплати
податку і в подальшому за можливі
буд-які неправомірні дії будь-кого з
постачальників у ланцюгу постачання
або через наявність/відсутність актів
про здійснення зустрічних перевірок
таких постачальників зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на отримання
бюджетного відшкодування з ПДВ.

З наведеного випливає, що сама по собі
несплата ПДВ продавцем, в разі
фактичного здійснення господарської
операції не впливає на формування
податкового кредиту покупцем та суму
бюджетного відшкодування, не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту. В разі
невиконання контрагентами по ланцюгу
своїх обов'язків по сплаті податку на
додану вартість до бюджету, такі дії
тягнуть відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб.

Крім того, нормами Податкового кодексу
України, не встановлена
відповідальність платника податку за
не відображення господарської
операції в податковому і
бухгалтерському обліку його
контрагентів.

Під час проведення перевірки
податковий орган прийшов до висновку,
що позивачем не надано доказів на
підтвердження реальності
господарських операцій між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українські системи
кабельних трас» та ТОВ «ДОМІНЕ».

Однак, позивачем до суду було надано:
видаткові накладні; рахунки-фактури;
податкові накладні; виписки з Єдиного
реєстру податкових накладних;
відомості довіреностей з 01.02.2014
по28.02.2014; картки рахунку; приходні
накладні, що підтверджують факт
постачання товарів ТОВ «ДОМІНЕ» на
користь позивача.

Отже, факт виконання операцій
засвідчується рядом первинних
документів, які не викликають сумніву.
Реальність господарських операцій
з'ясована через дослідження у
сукупності всіх первинних документів.

В ході розгляду справи відповідачем не
подано до суду жодних доказів
наявності обвинувального вироку
відносно посадових (службових) осіб
платника податків та наявності рішення
суду про визнання правочинів
недійсними.

Крім того в матеріалах
адміністративної справи наявні
документи, що підтверджують подальший
рух та використання у власній
господарській діяльності позивачем
придбаного у ТОВ «ДОМІНЕ» товару, а
саме: договори на поставку виробленої
продукції; відомості виробництва по
партіям придбаного товару; попередні
калькуляції; рух документів по
калькуляціям; договірні листи;
видаткові накладні; довіреності на
отримання товарно-матеріальних
цінностей; рахунки-фактури (том справи
1, 2, 3, 4, 5, 6).

Також суд вважає необґрунтованими
посилання відповідача на відсутність
товарно-транспортних накладних як на
підтвердження відсутності реальності
операцій між позивачем та ТОВ «ДОМІНЕ».

Відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
Наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку платників податку,
а лише встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Таким чином, доводи, якими податковий
орган мотивував правомірність
оскаржуваного податкового рішення не є
переконливими.

Факт здійснення господарських
операцій відображений у повному обсязі
у бухгалтерському і податковому обліку
позивача, що зафіксовано також актом
перевірки, та підтверджує реальність
господарських операцій.

Акт перевірки податкового органу не
містить посилань щодо встановлених
порушень стосовно форми та змісту
первинних документів, які
підтверджують фактичне виконання
господарських операцій з постачання
товарів.

Висновки податкового органу про
нереальність господарських операцій
через відсутність
товарно-транспортних накладних
спростовуються наданими позивачем
рахунками-фактурами, податковими та
видатковими накладними, виписками з
Єдиного реєстру податкових накладних,
відомостями довіреностей з 01.02.2014
по28.02.2014, картками рахунку, приходними
накладними.

Отже, зазначені обставини не можуть
бути підставами для позбавлення
позивача права на формування
податкового кредиту та позбавлення
права бюджетного відшкодування.

3. Підпунктом 14.1.181, пп. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) визначено, що податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу; бюджетне
відшкодування - відшкодування
від'ємного значення податку на додану
вартість на підставі підтвердження
правомірності сум бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість за результатами перевірки
платника, у тому числі автоматичне
бюджетне відшкодування у порядку та за
критеріями, визначеними у розділі V
цього Кодексу.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України
встановлено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Відповідно до п.198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.193.1 ст. 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За правилами вказаної статті право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари/послуги та основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

При цьому, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(п.198.2 ст.198 ПК України).

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України встановлено,
що для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

В п.198.6 ст.198 ПК України встановлено, що
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст.201 цього
Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У п.201.1 ст.201 ПК України вказано, що
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну.

Згідно з п.201.10 ст.201 ПКУ податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

За правилами п. 201.4 ст.201 ПКУ
встановлено, що податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п.п. 201.6 та 201.8 ст.201 ПКУ
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу

Таким чином, виходячи із приписів
вищевказаних норм Податкового кодексу
України, податкова накладна є
документом, який підтверджує фактичну
сплату покупцем податку на додану
вартість у ціні товару, та надає право
на формування податкового кредиту
платника податків-покупця. І лише
придбання товарів (послуг, робіт), які
не призначаються для їх використання в
господарській діяльності платника
податку, відсутність податкової
накладної та складання податкової
накладної особою, що не зареєстрована
як платник ПДВ, позбавляють платника
податку права на включення до
податкового кредиту сплачених
(нарахованих) сум податків у звітному
періоді у зв'язку з придбанням товарів
(робіт, послуг), вартість яких
відноситься до складу валових витрат.

Як встановлено із матеріалів справи,
безпосередній контрагент позивача на
час здійснення відповідних
господарських операцій був
зареєстрований як платник податку на
додану вартість. Господарські
правовідносини з ТОВ «ДОМІНЕ»
оформлені позивачем належним чином, а
фактичне здійснення операцій з надання
послуг підтверджується належними
первинними документами та документами
податкової звітності.

Отже на підставі вищезазначеного,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Українські системи
кабельних трас» мало належним чином
оформлені податкові накладні, які
одержані від такого постачальника, та
інші первинні документи, що
підтверджують факт наявності
господарських відносин між
підприємствами.

Будь-які порушення щодо форми та змісту
первинних документів, які
підтверджують фактичне вчинення
господарських операцій з надання
послуг між позивачем та ТОВ
«ДОМІНЕ» в акті перевірки відсутні.

Визначення розміру належних платнику
податку сум бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість
здійснюється на підставі норм ст.200
Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п.200.1, 200.2, 200.3 ст.200 ПК
України сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені цим
розділом. При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Як свідчать матеріали справи позивачем
надані як до перевірки, так і до суду
податкові накладні та всі без винятку
документи у підтвердження оплати
товару.

Будь-яких зауважень щодо оформлення
податкових накладних акт перевірки не
містить. Не містяться в акті перевірки
й зауваження щодо оплати товару.

Отже, Податковим кодексом України
встановлено вичерпний перелік
документів, на підставі яких у платника
податків виникає право на включення
відповідних сум до податкового
кредиту.

Таким чином, враховуючи наявність у
позивача податкових накладних,
видаткових накладних, актів
приймання-передачі,
товарно-транспортних накладних,
подорожніх листів, посвідчень про
відрядження, реєстрів отриманих та
виданих податкових накладних,
платіжних доручень приймаючи до уваги,
що зазначені документи не визнані
недійсними, будь-яких посилань щодо
невідповідності порядку їх оформлення
вимогам Податкового кодексу України
акт перевірки не містить, Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Українські системи кабельних трас»
цілком правомірно включило суми до
витрат які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування та податку на
додану вартість по придбаним товарам
до складу податкового кредиту,
оскільки його право на податковий
кредит та витрати підтверджується
єдиними і належними, з точки зору
діючого законодавства, доказами.

Отже, виходячи з фактичних обставин
справи, висновки фахівців відповідача
є припущеннями, не доведеними
належними засобами доказування, а
податкове повідомлення-рішення
відповідача №/14985 від 22.08.2014,
прийняте Державною податковою
інспекцією у м. Краматорську Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області відносно Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українські системи кабельних трас», є
протиправним, оскільки не ґрунтується
на вимогах закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони: 1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених

статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд оцінивши докази, які є у справі, в їх
сукупності приходить до висновку, що
відповідачем не доведено обставини
встановлені в акті перевірки, докази
позивача не спростовані, тому з огляду
на викладене, суд вважає, що висновки
податкового органу, викладені в акті
перевірки №592/22-01-33529062 від 01.08.2014 про
порушення Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українські системи
кабельних трас» пп.14.1.181 п.14.1 ст. 14, п.198.2,
п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України
є помилковими та спростовуються
дослідженими під час розгляду справи
доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що відповідачем не доведена
правомірність оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, у
зв'язку із чим позовні вимоги є
доведеними, обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійсненні нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 86, 158, 160-163,167 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українські системи
кабельних трас" - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
винесене Державною податковою
інспекцією у м. Краматорську Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області податкове повідомлення -
рішення від 22.08.2014 №/14985.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українські системи
кабельних трас" судовий збір у розмірі
487 грн. 20 коп. (чотириста вісімдесят сім
гривень двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги, з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя

І.В. Шара