Справа № 813/7295/14
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/7295/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючого-судді
секретар судового засідання
з участю позивача - ОСОБА_1,
від відповідача - Роман Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Відділу примусового
виконання рішення Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про визнання незаконною
постанови про закінчення виконавчого
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
Відділу примусового виконання рішення
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про визнання незаконною
постанови про закінчення виконавчого
провадження ВП №44379309 від 02.10.2014 року.
Підставами позову, як зазначено в
позовній заяві, є те, що оскаржувана
постанова суперечить п.8 ч.1 ст.49 Закону
України «Про виконавче провадження»,
так як зазначена стаття і Закон в
цілому не передбачає право державного
виконавця виділяти окремі виконавчі
провадження, зокрема, стосовно
стягнення з боржника виконавчого збору
та витрат на проведення виконавчих дій.

Позивач позовні вимоги підтримав,
просить їх задовольнити.

Представник відповідача вважає, що
правових підстав для задоволення
позову немає, оскільки відповідач діяв
у відповідності до вимог чинного
законодавства.

Заслухавши позивача та представника
відповідача, розглянувши матеріали
справи, дослідивши надані докази, суд
даючи правову оцінку спірним
правовідносинам виходив з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 року
за № 606-XIV (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
виконавче провадження, як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст.11 даного Закону
передбачено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п.8 ч.1 ст.49 цього ж Закону,
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі фактичного виконання
в повному обсязі рішення згідно з
виконавчим документом.

Так, 02.10.2014 року державним виконавцем
відділу ПВР УДВС ГУЮ у Львівській
області прийнято постанову ВП №44379309,
якою виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа №15514/13, виданого 09.07.2014 року
Львівським апеляційним
адміністративним судом, про
зобов'язання Територіальну Державну
інспекцію з питань праці у Львівській
області скласти протокол про вчинення
ОСОБА_3 адміністративного
правопорушення.

При цьому, позивач не заперечує факт
фактичного виконання судового рішення,
а тому дані обставини судом не
досліджуються.

Відповідно до ч.7 ст.28 Закону України
«Про виконавче провадження», у разі
завершення виконавчого провадження з
виконання рішення немайнового
характеру та в разі закінчення
виконавчого провадження з підстав,
передбачених статтею 49 цього Закону,
якщо виконавчий збір не стягнуто,
державний виконавець не пізніше
наступного робочого дня після
завершення (закінчення) такого
виконавчого провадження відкриває
виконавче провадження за постановою
про стягнення виконавчого збору.

Як передбачено абзац.2 п.4.16.6 Інструкції
про проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України 15.12.1999 року за №74/5 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 15.12.1999 року за №865/4158, виділення
постанови про стягнення виконавчого
збору в окреме виконавче провадження
допускається в разі винесення
постанови про закінчення виконавчого
провадження, щодо якого було винесено
постанову про стягнення виконавчого
збору.

Частиною 5 ст.45 наведеного Закону
передбачено, що про стягнення з
боржника витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, державний виконавець
виносить постанову, яка затверджується
начальником відповідного відділу
державної виконавчої служби. Зазначена
постанова надсилається сторонам не
пізніше наступного робочого дня після
її винесення і може бути оскаржена ними
до суду у десятиденний строк.

Крім того, згідно з положеннями п.7 ч.2
ст.17 Закону України «про виконавче
провадження», відповідно до цього
Закону підлягають виконанню державною
виконавчою службою постанови
державного виконавця про стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу.

Частиною 1 статті 25 згаданого Закону
передбачено, що державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Аналіз змісту наведених норм дозволяє
суду зробити висновок про те, що
державним виконавцем було правомірно
зазначено у пункті 2 оскаржуваної
постанови про виділення стягнення з
боржника виконавчого збору та витрат
на проведення виконавчих дій в окремі
виконавчі провадження, оскільки за
кожним виконавчим документом повинно
бути відкрито виконавче провадження за
умови відсутності перешкод у його
відкритті.

За таких обставин, суд вважає, що
державний виконавець правомірно виніс
постанову про закінчення виконавчого
провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49
Закону України «Про виконавче
провадження», оскільки рішення суду
було фактично виконано боржником в
повному обсязі та зазначив у ній про
виділення у окремі виконавчі
провадження стягнення з боржника
виконавчого збору та витрат на
проведення виконавчих дій.

Також, судом не можуть братись до уваги
посилання позивача на те, що у спірній
постанові не зазначено наведених норм
чинного законодавства, як на
самостійну підставу для її скасування,
оскільки такий дефект акта
індивідуальної дії не порушує балансу
інтересів відповідача та позивача.

При цьому, суд звертає увагу позивача
на те, що зазначення в оскаржуваній
постанові про виділення стягнення з
боржника виконавчого збору та витрат
на проведення виконавчих дій в окремі
виконавчі провадження відповідає
чинному законодавству та жодним чином
не порушують безпосередніх прав,
свобод та інтересів позивача як
стягувача у виконавчому провадженні.

З врахуванням наведеного, суд
приходить до висновку про
необґрунтованість позовних вимог, а
тому в задоволенні позову належить
відмовити.

Щодо судових витрат, то у відповідності
до вимог ст.94 КАС України, такі не
належить присудити з позивача.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова суду не набрала законної
сили.

3. Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 05 грудня 2014 року.

Суддя
В.Я.Мартинюк