Справа № 2а-15062/09/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/5353/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Гончарук
І.Ю.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 березня 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2011
року

у справі № 2а-15062/09/2670

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Деснянському районі міста Києва

про визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Деснянському районі міста
Києва (далі - відповідач) про визнання
нечинними та скасування податкових
повідомлень-рішень від 05 червня 2009 року
№ /0, від 11 серпня 2009 року № /1,
від 16 жовтня 2009 року № /2 від 17
листопада 2009 року № /3 та від 09
жовтня 2009 року № /0.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 березня 2010 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2011
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 березня 2010 року залишено без змін.

В касаційній скарзі фізична особа -
підприємець ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 березня 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 25 січня 2011 року і ухвалити нове
судове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутнього у судовому
засіданні позивача, перевіривши доводи
касаційної скарги щодо дотримання
правильності застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Деснянському районі м. Києва
провела планову виїзну документальну
перевірку своєчасності, достовірності,
повноти нарахування і сплати податків
та зборів (обов'язкових платежів)
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за
період з 01 квітня 2006 року по 31 березня
2009 року, за результатами якої був
складений акт від 29 травня 2009 року №
3906/17-05/НОМЕР_1.

За висновками акту перевірки
позивачем були порушені, зокрема,
вимоги підпункту «д» підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7, підпункту 7.2.6 пункту
7.2 статті 7, підпункту 7.4.4 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом ДПА України від 30 травня 1997
року № 165, в результаті чого підприємцю
донараховано податкові зобов'язання з
податку на додану вартість у загальній
сумі 7422,00 грн., в тому числі по періодах:
за 2006 рік - 838,00 грн., за 2007 рік - 3093,00 грн.,
за 2008 рік - 3106,00 грн., за 1 квартал 2009 року
- 385,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що позивач неправомірно включив до
складу податкового кредиту
відповідного податкового періоду
податок на додану вартість за
податковими накладними, виписаними ТОВ
СП «Пронто-Київ», ТОВ «Компанія
«Альтіма», ПП «ВІКА», ПП «Ело ЛТД»,
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_2, ТОВ «СТК
Лютіч», ТОВ «Фото Рекламне Агентство
Фора», ТОВ «ТД «Ново Стар», ТОВ «Елос»,
які складені продавцями з порушенням
вимог підпункту «д» підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», оскільки в
них вказано неповну адресу продавця
(позивача), а саме: не зазначено номер
будинку та квартири). Також, в акті
перевірки було вказано, що позивач
неправомірно включив до складу
податкового кредиту відповідного
податкового періоду податок на додану
вартість за податковими накладними,
виписаними ТОВ «Небесна криниця» (щодо
придбання позивачем води в бутлях 18.9 л)
та ТОВ «Дейлі-Фінанс» (щодо оплати
позивачем вартості послуг за паркову
автотранспорту), оскільки зазначені
товари (послуги) не призначені для
використання в оподатковуваних
операціям в межах господарської
діяльності підприємця.

05 червня 2009 року ДПІ у Деснянському
районі м. Києва на підставі вказаного
акта перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0, яким на
підставі підпункту «б» підпункту 4.2.2.
статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті
17 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» визначила ОСОБА_1
суму податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) за платежем: податок на додану
вартість у розмірі 11084,60 грн., в тому
числі: 7422,00 грн. - за основним платежем,
3662,60 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Вказані податкові
повідомлення-рішення оскаржувались
позивачем в адміністративному порядку,
за наслідками якого його скарги були
залишені без задоволення, а податковим
органом були прийняті податкові
повідомлення-рішення від 11 серпня 2009
року № /1, від 16 жовтня 2009 року №
/2 від 17 листопада 2009 року № /3
на аналогічні суми податкових
зобов'язань.

Також, в процедурі адміністративного
оскарження ДПІ у Деснянському районі м.
Києва було прийняте податкове
повідомлення-рішення від 09 жовтня 2009
року № /0, яким на підставі
підпункту «б» підпункту 4.2.2. статті 4,
підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» ОСОБА_1 було визначено суму
штрафних (фінансових) санкцій за
платежем: податок на додану вартість у
розмірі 48,40 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що зафіксовані у акті перевірки
порушення вимог Закону України «Про
податок на додану вартість» не були
спростовані позивачем належними та
допустимими доказами.

Однак, повністю погодитись з такими
висновками судів попередніх інстанцій
колегія суддів не може, з огляду на
наступне, з огляду на наступне.

Як встановлено в акті перевірки, у
періоді, який перевірявся, фізична
особа - підприємець ОСОБА_1 здійснював
господарську діяльність із
застосуванням спрощеної системи
оподаткування, обліку та звітності та
був зареєстрований як платник податку
на додану вартість (пункт 2.8 акту
перевірки). Відповідно до наданих до
перевірки документів підприємець
займався поліграфічною діяльністю
(пункт 2.13.1 акту перевірки). В
автоматизованій інформаційній системі
АРМ «Автомобіль» відомості щодо
громадянина - суб'єкта господарської
діяльності ОСОБА_1 відсутні (пункт 2.20
акту перевірки).

Підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Згідно з додатком № 7 «Про склад
валових витрат виробництва (обігу), що
виключаються з валового доходу
платників податку - фізичних осіб» до
Інструкції про прибутковий податок з
громадян, затвердженої наказом
Головної ДПІ України від 21 квітня 1993
року № 12 (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
положеннями якої для визначення
результатів власної підприємницької
діяльності повинен керуватися суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа, який обрав спрощену систему
оподаткування та звітності (пункт 8
Порядку видачі свідоцтва про сплату
єдиного податку, затвердженого наказом
ДПА України від 29 жовтня 1999 року № 599 (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин)), положення
статті 5 («Валові витрати»)
застосовуються в частині
підтвердження первинними документами
витрачених сум згідно із операціями
(які відповідають переліку статті 5), за
результатами або за участю яких у
податковому періоді (у звітному
кварталі) безпосередньо отриманий
дохід.

Виходячи з аналізу наведених вище
правових норм, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанції, що витрати
позивача на придбання у ТОВ «Небесна
криниця» води в бутлях 18.9 л. та щодо
оплати позивачем вартості послуг за
паркову автотранспорту, наданих йому
ТОВ «Дейлі-Фінанс», не призначені для
використання в оподатковуваних
операціям в межах господарської
діяльності підприємця, з огляду на що
включення позивачем до складу
податкового кредиту податку на додану
вартість за такими господарськими
операціями є неправомірним та, як
наслідок, визначення підприємцю
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість за вказаним епізодом є
обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.3
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) податкова
накладна складається у момент
виникнення податкових зобов'язань
продавця у двох примірниках. Оригінал
податкової накладної надаються
покупцю, копія залишається у продавця
товарів (робіт, послуг).

Абзацом 1 підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Положеннями абзацу 1 підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, абзацом 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з абзацом 2 підпункту 7.4.5 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) підставою для
відповідальності платника податку є не
підтвердження сум податку, включеного
до податкового кредиту, на момент
перевірки платника податку.

При цьому, відповідальність за
правильність виписування податкової
накладної покладена не на покупця, а на
продавця товарів.

Таким чином, колегія суддів вказує, що
недоліки в заповненні реквізитів
податкових накладних, не роблять
накладні недійсними та не свідчать про
їх неналежність та недопустимість як
доказів за умови, що воне не
перешкоджають можливості
ідентифікувати особу, яка видала
податкову накладну, містять, зокрема,
відомості про придбані товари (роботи,
послуги), їх вартість, дату здійснення
операції та відповідну суму полдатку
на додану вартість, з урахуванням того,
що звернення до податкового органу зі
скаргою на постачальника у розумінні
абзацу 2 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) є правом, а не обов'язком
суб'єкта господарювання.

З огляду на викладене, суд касаційної
інстанції вказує про правомірність
включення позивачем до складу
податкового кредиту відповідного
податкового періоду податку на додану
вартість за податковими накладними,
виписаними ТОВ СП «Пронто-Київ», ТОВ
«Компанія «Альтіма», ПП «ВІКА», ПП «Ело
ЛТД», суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ОСОБА_2,
ТОВ «СТК Лютіч», ТОВ «Фото Рекламне
Агентство Фора», ТОВ «ТД «Ново Стар»,
ТОВ «Елос».

Разом з цим, матеріали справи не
містять детального розрахунку
податкового органу з розмежуванням
донарахованих податкових зобов'язань
та застосованих штрафних (фінансових)
санкцій по кожному епізоду, з огляду на
що у суду касаційної інстанції
відсутня можливість розмежування
визначених податковим органом сум
окремо по обох епізодах.

Наведені порушення судами попередніх
інстанцій вимог норм матеріального
процесуального права щодо всебічного
та повного встановлення обставин у
справі, як такі, що могли призвести до
неправильного вирішення справи і не
можуть бути усунені судом касаційної
інстанції з огляду на встановлені
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України межі перегляду
справи судом касаційної інстанції,
згідно частин 2 та 4 статті 227 цього
Кодексу є підставою для скасування
ухвалених у справі судових рішень і
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду та вирішення спору по суті, і в
залежності від встановленого
правильного визначити норми
матеріального та процесуального права,
що підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, ч. 2, ч.
4 ст. 227, ст. ст. 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 22 березня 2010 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2011
року скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна