Справа № 737/341/14-а
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції:Морозов О.Б.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

18 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Управління Державної казначейської
служби України у Куликівському районі
Чернігівської області на постанову
Куликівського районного суду
Чернігівської області від 13 травня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління Державної
казначейської служби України у
Куликівському районі Чернігівської
області про визнання дій
протиправними та зобов"язання вчинити
певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до
Куликівського районного суду
Чернігівської області із
адміністративним позовом до
Управління Державної казначейської
служби України у Куликівському районі,
Чернігівської області, в якому просила:

1) визнати протиправними дії
відповідача щодо невиплати їй грошової
допомоги у розмірі 10-ти місячних
посадових окладів;

2) зобов'язати відповідача
виплатити їй грошову допомогу допомоги
у розмірі 10-ти місячних посадових
окладів.

Постановою Куликівського районного
суду Чернігівської області від 13
травня 2014 року адміністративний позов
задоволено.

Визнано протиправними рішення
Управління Державної казначейської
служби України у Куликівському районі
Чернігівської області щодо відмови у
виплаті ОСОБА_2 грошової допомоги в
розмірі 10 місячних посадових окладів.

Зобов'язано Управління Державної
казначейської служби України у
Куликівському районі Чернігівської
області нарахувати та виплатити
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 грошову допомогу в
розмірі 10 місячних посадових окладів.

Відповідач не погоджуючись з
прийнятим рішенням суду звернувся з
апеляційною скаргою, в якій зазначає,
що оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
заявлених позивачем вимог.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення учасників
процесу, які з'явилися до суду
апеляційної інстанції, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач ОСОБА_2 працювала на посаді
начальника управління Державної
казначейської служби України у
Куликівському районі Чернігівської
області з 20.12.2011 по 27.03.2014 року, є
інвалідом 2 групи загального
захворювання та має стаж державної
служби 17 років 11 місяців.

Згідно наказу Держаної казначейської
служби України від 21.03.2014 року № 146-0
«Про звільнення ОСОБА_2» та наказу
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Чернігівській області від 27.03.2014 року №
26 - ОС «Про звільнення ОСОБА_2», вона
звільнена з посади начальника
управління Державної казначейської
служби України у Куликівському районі
Чернігівської області за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
по інвалідності згідно ст. 38 КЗпП
України з 27.03.2014 року.

У пункті 3 наказу Головного управління
Державної казначейської служби
України у Чернігівській області від
27.03.2014 року № 26 - ОС «Про звільнення
ОСОБА_2» зазначено - виплатити згідно
чинного законодавства ОСОБА_2 грошову
допомогу у розмірі 10 місячних
посадових окладів, відповідно до
статті 37 Закону України «Про державну
службу», після надання відповідної
довідки з органу Пенсійного фонду
України щодо призначення пенсії
державного службовця.

28.03.2014 року позивачем була подана до
управління Державної казначейської
служби України у Куликівському районі
Чернігівської області довідка з
управління Пенсійного фонду України в
Куликівському районі за № 48 від 28.03.2014
року про призначення їй пенсії
відповідно Закону України «Про
державну службу».

Відповідно до пункту 3 наказу Головного
управління Державної казначейської
служби України у Чернігівській області
від 27.03.2014 року № 26-ОС «Про звільнення
ОСОБА_2» позивач станом на 28.03.2014 року
отримала право на виплату грошової
допомоги в розмірі 10 місячних
посадових окладів.

Станом на момент розгляду справи
відповідачем не була виплачена на
користь позивача грошова допомога у
розмірі 10 місячних посадових окладів,
відповідно до статті 37 Закону України
«Про державну службу».

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Відповідно до частини першої ст. 37
Закону України «Про державну службу»,
на одержання пенсії державних
службовців мають право чоловіки, які
досягли віку 62 роки, та жінки, які
досягли пенсійного віку, встановленого
статтею 26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", за наявності страхового
стажу, необхідного для призначення
пенсії за віком у мінімальному розмірі,
передбаченого абзацом першим частини
першої статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", у тому числі стажу
державної служби не менш як 10 років, та
які на час досягнення зазначеного віку
працювали на посадах державних
службовців, а також особи, які мають не
менш як 20 років стажу роботи на посадах,
віднесених до категорій посад
державних службовців, незалежно від
місця роботи на час досягнення
зазначеного віку. Пенсія державним
службовцям призначається в розмірі 80
відсотків суми їх заробітної плати, з
якої було сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, а особам, які на час
звернення за призначенням пенсії не є
державними службовцями, - у розмірі 80
відсотків заробітної плати працюючого
державного службовця відповідної
посади та рангу за останнім місцем
роботи на державній службі, з якої було
сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Пенсія по інвалідності у розмірах,
передбачених частиною першою цієї
статті, призначається за наявності
страхового стажу, встановленого для
призначення пенсії по інвалідності
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», особам, визнаним
інвалідами I або II групи у період
перебування на державній службі, які
мають стаж державної служби не менше 10
років, а також особам з числа інвалідів
I або II групи незалежно від часу
встановлення їм інвалідності, які
мають не менше 10 років стажу державної
служби на посадах, віднесених до
категорій посад державних службовців,
якщо безпосередньо перед зверненням за
призначенням такої пенсії вони
працювали на зазначених посадах.
Пенсія по інвалідності відповідно до
цього Закону призначається незалежно
від причини інвалідності за умови
припинення державної служби (ч. 6 цього
Закону).

Частиною тринадцятою ст. 37 ЗУ «Про
державну службу», державним службовцям
у разі виходу на пенсію при наявності
стажу державної служби не менше 10 років
виплачується грошова допомога в
розмірі 10 місячних посадових окладів.
Таким чином, зазначене вище положення
передбачає обов'язковою умовою для
здійснення такої виплати вихід
державного службовця на пенсію.

Стаття 38 Кодексу законів про працю
України передбачає право працівника
розірвати трудовий договір за його
ініціативою.

Даною статтею встановлено ряд підстав
звільнення працівника за власним
бажанням зумовлених неможливістю
продовжувати роботу, а саме: переїзд на
нове місце проживання; переведення
чоловіка або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин.

Окрім того, слід зазначити, що
законодавством не встановлена
заборона роботодавцю задовольнити
прохання працівника та звільнити його
у строк, про який він зазначає, подаючи
заяву про звільнення за власним
бажанням. Дана правова позиція
викладена у постанові Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», відповідно до якого сама по
собі згода власника або уповноваженого
ним органу задовольнити прохання
працівника про звільнення до
закінчення строку попередження не
означає, що трудовий договір припинено
за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було
домовленості сторін про цю підставу
припинення трудового договору. В
останньому випадку звільнення
вважається проведеним з ініціативи
працівника (ст.38 КЗпП).

Відтак, викладене свідчить про те, що
перебування позивача на пенсії дає їй
змогу звільнитись за власним бажанням
з причин виходу на пенсію, а отже,
відмова відповідача у здійснені
виплати 10 місячних посадових окладів є
протиправною.

За таких обставин, заявлені позивачем
вимоги колегія суддів знаходить
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що постановлене у справі
рішення суду першої інстанції
ґрунтується на вірно встановлених
фактичних обставинах справи, яким дана
належна юридична оцінка, правильно
застосовані норми матеріального права,
що регулюють спірні правовідносини, та
не допущено порушень матеріального і
процесуального закону, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи, доводи викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду першої інстанції, тому
підстави для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Державної казначейської служби
України у Куликівському районі
Чернігівської області - залишити без
задоволення.

Постанову Куликівського районного
суду Чернігівської області від 13
травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків Л.П. Борисюк І.Й. Петрик

Повний текст ухвали виготовлено - 24.11.14
р.

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.