Справа № 826/20209/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м. Київ К/800/19946/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Карася О.В.

Ланченко Л.В.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 лютого 2014 року по справі №826/20209/13-а за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ІСТ Україна» до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ІСТ Україна»
звернулось до суду з позовною заявою до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
скасування податкового
повідомлення-рішення від 11 грудня 2013
року №.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 лютого 2014 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року у даній справі позов задоволено
з огляду на правомірність заявлених
вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким повністю відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією у Солом'янському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві проведено планову виїзну
документальну перевірку ТОВ «ІСТ
Україна» з питань дотримання вимог
податкового законодавства, валютного
та іншого законодавства, за
результатами якої встановлено
порушення позивачем, зокрема, вимог
п.1.32 ст.1, п.5.1 п.п.5.2.1 п.5.2, пп. 5.3.9 п.5.3 ст.5
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" та п.198.1, п.198.3,
п.198.6 ст.198, п.201.4 п.201.6 п.201.10 ст.201
Податкового кодексу України.

На підставі вказаного відповідачем
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 11 грудня 2013
року №, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі
387985,00 грн. та застосовані штрафні
(фінансові) санкції в розмірі 94497,00 грн.

Задовольняючи позов, суди виходили з
наступних мотивів, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР
встановлено, що валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

У п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України встановлено, що витрати, які
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються, зокрема, із
витрат операційної діяльності та інших
витрат.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1, п.138.6 наведеної
статті витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати. Собівартість
придбаних та реалізованих товарів
формується відповідно до ціни їх
придбання з урахуванням ввізного мита
і витрат на доставку та доведення до
стану, придатного для продажу.

За приписами п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Відповідно до п. 138.4 та п. 138.5 ст. 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг. Інші
витрати визнаються витратами того
звітного періоду, в якому вони були
здійснені згідно з правилами ведення
бухгалтерського обліку, з урахуванням
того, що датою здійснення витрат,
нарахованих платником податку у
вигляді сум податків та зборів,
вважається останній день звітного
податкового періоду, за який
проводиться нарахування податкового
зобов'язання з податку та збору.

Згідно з абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що всі необхідні
первинні бухгалтерські документи є в
наявності у позивача.

Згідно з п. 5.11 ст. 5 Закону № 334/94-ВР
встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Крім того, відповідно до п.198.3 ст.198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

У п.198.6 наведеної норми визначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Як було вірно встановлено судами, факт
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентами
підтверджується наявними в матеріалах
справи первинними документами,
виписаними позивачу його
контрагентами.

Жодних доказів, які б підтверджували
порушення з боку позивача при
укладанні договорів публічного
порядку, відповідачем не надано.

Доводи відповідача про відсутність
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами, судами правомірно не
прийняті до уваги, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження такого факту.

Крім того, чинне законодавство України
не ставить в залежність виникнення у
платника ПДВ права на податковий
кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Невиконання
контрагентом свого зобов'язання зі
сплати ПДВ до бюджету зумовлює
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи.

Також, колегія суддів звертає увагу на
те, що відсутність документального
підтвердження сплати податку на додану
вартість попередніми постачальниками
у ланцюгу постачання товару через
неможливість проведення зустрічних
перевірок з підстав їх відсутності за
юридичними адресами не впливає на
право позивача (покупця) на віднесення
до складу податкового кредиту
сплаченого податку на додану вартість
при придбанні товару, оскільки
Податковий кодекс України не ставить
таке право платника податку в
залежність від отримання
документального підтвердження щодо
належного виконання усіма
постачальниками у ланцюгу постачання
своїх податкових зобов'язань зі сплати
ними сум податків до державного
бюджету.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 КАС
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві відхилити.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 лютого 2014 року по справі №826/20209/13-а
залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКарась О.В. підписЛанченко Л.В.