Справа № 9101/33487/2011
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2012-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2012 р. справа № 2а-21/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого
судді: Сафронової
С.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Богданенка І.Ю.

при секретарі судового
засідання: Хімушкіна О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
м.Вільногірську Дніпропетровської
області на постанову Вільногірського
міського суду Дніпропетровської
області від 02 грудня 2011 року

у адміністративній справі № 2а-21/11/0407 за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в
м.Вільногірську Дніпропетровської
області про зобов’язання здійснити
перерахунок пенсії, -

В с т а н о в и л а :

27 жовтня 2010 року позивач звернувся до
суду з вищезазначеним
адміністративним позовом, в якому
просив поновити йому строк звернення
до суду, визнати неправомірною відмову
відповідача у перерахунку та виплати
йому державної та додаткової пенсії як
учаснику ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС 1 категорії та інваліду 2 групи
починаючи з 05 квітня 2001 року до дня
звернення до суду і в подальшому, та про
зобов’язання Управління Пенсійного
фонду України в м.Вільногірську
здійснити перерахунок та виплату
державної пенсії відповідно до частини
4 статті 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»у розмірі 8 мінімальних
пенсій за віком та відповідно до статті
50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»додаткову пенсію, за шкоду
заподіяну здоров’ю у розмірі 75
відсотків мінімальної пенсії за віком,
розрахованих з урахуванням частини 1
статті 28 Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування»починаючи з 05
квітня 2001 року до дня звернення до суду
з урахуванням різниці, яка була раніше
вже виплачена, та в подальшому.

Постановою Вільногірського міського
суду Дніпропетровської області від 02
грудня 2011 року, з урахуванням
поновлення позивачу шестимісячного
строку звернення до суду ухвалою від 29
жовтня 2010 року, позов ОСОБА_1 задоволено
частково, визнано неправомірною
відмову Управління Пенсійного фонду
України в м.Вільногірську у
перерахунку та виплати позивачу
державної та додаткової пенсії як
учаснику ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС 1 категорії та інваліду 2 групи
починаючи з 17 листопада 2008 року
відповідно до вимог ст.50, ч.4 ст.54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
та зобов’язання відповідача здійснити
ОСОБА_1 перерахунок та виплату
державної пенсії відповідно до частини
4 статті 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»у розмірі 8 мінімальних
пенсій за віком та додаткову пенсію, за
шкоду заподіяну здоров’ю відповідно
до статті 50 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»у розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком,
розрахованих з урахуванням частини 1
статті 28 Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування»за період з 17
листопада 2008 року по 31 січня 2011 року з
урахуванням різниці, яка була раніше
вже виплачена. В іншій частині вимог
позивача судом відмовлено.

З зазначеною постановою суду не
погодився відповідач, який подав
апеляційну скаргу з вимогою скасувати
прийняте на користь позивача рішення
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволені його вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача
мотивована тим, що суд першої інстанції
при вирішенні даної справи не врахував
положення чинних Законів про
держбюджет на відповідний рік, якими
чітко визначалися розміри пенсій для
осіб, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи. Також
апелянтом вказується на отримання
позивачем пенсії за віком відповідно
до Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування»у період з 02.01.2004
року до 04.01.2006 року та з 18.11.2008 року, що
унеможливлює нарахування та виплати
йому державної пенсії за Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Сторони у справі належним чином
повідомлялися про час, день та місце
розгляду справи, але в судове засідання
не прибули, заяв про відкладення
розгляду справи до апеляційної
інстанції не надсилали, що відповідно
до ч.4 ст.196 КАСУ та ст.41 КАСУ надає
колегії суддів можливості розглянути
справу за відсутності осіб, які
приймають участь у справі та без
здійснення фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правову оцінку обставин у
справі та повноту їх встановлення,
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
дійшла висновку про наявність підстав
для часткового задоволення
апеляційної скарга та для скасування
рішення суду першої інстанції в
частині виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено,
матеріалами справи підтверджено та
сторонами по справі не заперечується,
що позивач у справі є постраждалим
внаслідок Чорнобильської катастрофи
1-ї категорії, та має з 2001 року
встановлену безстроково 2 групи
інвалідність, пов'язану з
Чорнобильською катастрофою, у зв’язку
з чим на нього поширюються положення
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, ОСОБА_1
на протязі 2005-2008 років отримував пенсію
за віком, і про переведення його на
пенсію за Законом України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»позивач звернувся до УПФУ
тільки 17.11.2008 року, що за висновками
суду першої інстанції є підставою для
захисту прав позивача на отримання
державної та додаткової пенсії за
Законом України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" саме з зазначеної дати.

Однак такий висновок суду не в повній
мірі відповідає фактичним обставинам
справи.

Як встановлено в суді апеляційної
інстанції, позивачу ОСОБА_1 з 18.12.1992 року
була призначена пенсія за віком, зі
зниженням пенсійного віку відповідно
до ст.55 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", з 01.09.2000 року відповідно до
наданих документів позивача було
переведено на пенсію по інвалідності 3
групи відповідно до ст.54 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", а з 02.01.2004
року ОСОБА_1 за поданою ним заявою знову
переведено на пенсію за віком, яка йому
нараховувалася до 04.01.2006 року, тобто до
подання ним заяви про переведення на
пенсію по інвалідності 2 групи
відповідно до Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи". З 18.11.2008
року ОСОБА_1 за його заявою знову
переведено на пенсію за віком
відповідно до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", яку він і отримував
станом на 29.10.2010 року, тобто на день
звернення позивача до суду з позовом у
цій справі.

Відповідно до наявних в матеріалах
справи письмових доказів, які судом
першої інстанції не прийнято до уваги,
за заявою ОСОБА_1 від 18.11.2008 року про
переведення його на пенсії за віком
(а.с.14), розпорядженням УПФУ в
м.Вільногірську № 119413 від 24.11.2008 року
позивачу у зв’язку з переходом з виду
на вид, проведено перерахунок пенсії з
18.11.2008 року за Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (а.с.13).

Наведені обставини позивачем та його
представником не спростовуються,
доказів про звернення позивача до УПФУ
з заявою у визначеній законом формі
стосовно переходу з пенсії за віком по
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" на інший вид державної
пенсії за Законом України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" –позивачем та його
представником суду не надано, тому
доводи письмової заяви представника
позивача про протиправне продовження
нарахування відповідачем пенсії
позивача на загальних підставах
відповідно до поданої ним 17.11.2008 року
заяви (а.с.38), та заяву позивача від
17.11.2008 року (а.с.12), яка не містить
будь-якої інформації про її
надходження до територіального
пенсійного органу та про її реєстрацію
в УПФУ –не може бути прийняті судом до
уваги, як порушення прав позивача. Тим
більш, що вказана заява позивача від
17.11.2008 року і доводи його представника в
заяві до суду від 26.01.2011 року
–суперечать наявній в пенсійній
справі заяві позивача від 18.11.2008 року
про переведення його на пенсію за
віком, копію якої долучено до
материалів адміністративної справи
(а.с.14). До того ж, у позовній заяві
ОСОБА_1 вказувалося, що написання ним у
листопаді 2008 році заяви про
переведення на пенсію на загальних
підставах мало місце у зв’язку з
неправомірними діями працівників
відповідача, які невірно застосовували
законодавство України, чим ввели його в
оману (а.с.24), наявний в матеріалах
справи лист відповідача (а.с.25) є лише
роз’ясненням щодо розміру нарахування
та виплати йому пенсії, а не рішенням
прийнятим відповідачем по заяві
позивача.

Відповідно до частини першої статті 10
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" особі, яка має одночасно
право на різні види пенсії,
призначається один із цих видів пенсії
за її вибором. Переведення з одного
виду пенсії на інший провадиться з дня
подання заяви з усіма необхідними
документами (частина третя статті 45
цього Закону).

У даному випадку позивач отримує
пенсію за нормами Закону "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" за його заявою від 18.11.2008
року, тому твердження про порушення
його прав є недоречним, а звернення до
суду з позовом у цій справі про
перерахунок пенсії відповідно до норм
спеціального Закону у зв’язку з
поданням до УПФУ 17.11.2008 року заяви по
невизначеній законом формі, яка не має
відповідної реєстрації відповідача –є
безпідставним.

Тобто, на момент звернення до суду
ОСОБА_1 з позовом та прийняття судом
першої інстанції рішення, право
позивача на перерахунок пенсії не було
порушено, що свідчить про відсутність
предмету спору, та є істотною підставою
для відмови у задоволені позовних
вимог.

Підстави вважати порушеними права
позивача листом Управління Пенсійного
фонду України в м.Вільногірську
Дніпропетровської області від 02.11.2010
року (а.с.15) –відсутні, оскільки його
зміст узгоджується з положеннями
Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" затвердженого постановою
правління Пенсійного фонду України від
25 листопада 2005 року № 22-1,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 27 грудня 2005 року за №
1566/11846, яким передбачено, що орган, що
призначає пенсію, надає допомогу
особам, зазначеним у пункті 2 цього
Порядку (непрацюючий громадянин), щодо
одержання відсутніх документів для
призначення пенсії, а також надає
роз'яснення з питань призначення
пенсії. До того ж, як зазначалося вище
по тексту постанову апеляційного суду,
позивачем та його представником не
надано суду доказів про подання
позивачем до територіального
пенсійного органу після 18 листопада 2008
року заяви про перехід на пенсію за
Законом України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи". Таким чином, у суду
відсутні підстави вважати, що
управлінням Пенсійного фонду України в
м.Вільногірську зазначеним вище
роз’ясненням було порушено право
позивача.

Приймаючи вищевикладене до уваги,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини
справи, що мають значення для справи та
порушив норми матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи в частині захисту прав позивача
на отримання державної пенсії,
розрахованої відповідно до розміру,
встановленому ч.4 ст.54 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", що є
підставою для скасування постанови
суду першої інстанції в цій частині та
ухвалення нового рішення про відмову в
цій частині позову, адже відповідно до
закону переведення з одного виду
пенсії на інший провадиться з дня
подання відповідної заяви з усіма
необхідними документами.

В іншій частині вимог позивача щодо
захисту його прав на отримання
додаткової пенсії, розрахованої
відповідно до розміру, встановленому
ст.50 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" судова колегія зазначає
про наступне

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», особам
віднесеним до I категорії, які є
інвалідами 2 групи, призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю інвалідів, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською
катастрофою у розмірі - 75% мінімальної
пенсії за віком.

Матеріалами справи підтверджено та
відповідачем у справі не заперечується
проти статусу позивача постраждалого
внаслідок Чорнобильської катастрофи
1-ї категорії, та факту встановлення
позивачу з 24.04.2001 року інвалідності 2
групи, пов’язаної з захворюванням
внаслідок аварії на ЧАЕС, а також факту
перебування позивача на обліку в УПФУ в
м.Вільногірську та його права на
отримання додаткової пенсії
відповідно до статті 50 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Судом першої інстанції встановлено, що
додаткова пенсія позивачу
нараховується та виплачується
відповідачем в період з 17 листопада 2008
року по 31 січня 2011 року у розмірі,
визначеному постановами Кабінету
Міністрів України, що за висновками
суду першої інстанції є неправомірним,
і колегія суддів з такими висновками
суду погоджується в частині
невідповідності нарахування позивачу
вимогам закону за період з 13 липня 2009
року по 31 січня 2011 року, бо таке
нарахування суперечить положенням ч.4
ст.9 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно якого у
разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною радою України, або
іншому правовому акту, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу. думку колегії суддів

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, колегія суддів
вважає, що при визначенні позивачеві
розміру додаткової пенсії у період з 13
липня 2009 року по 31 січня 2011 року,
застосуванню підлягали норми ст. 50
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», за якими, застосуванню
підлягає розмір прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
встановленого в законі про Державний
бюджет України на відповідний рік із
якого визначається мінімальний розмір
пенсії за віком, а не положення
постанов Кабінету Міністрів України,
які істотно звужують обсяг
встановлених законом прав «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»

Тобто, у період з 13 липня 2009 року по 31
січня 2011 року відповідач зобов’язаний
був нараховувати та виплачувати
позивачу додаткову пенсію у розмірі,
визначеному ст. 50 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»та з
урахуванням положень ч.3 ст. 67 вказаного
Закону щодо підвищення розміру пенсії
у разі збільшення розміру прожиткового
мінімуму, для осіб які втратили
працездатність, визначеного законом, а
також положень ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» , оскільки
чинним законодавством не встановлено
іншого крім передбаченого вказаною
нормою порядку визначення
мінімального розміру пенсії за віком.

Разом з тим, не може бути залишено в
силі постанова суду першої інстанції в
частині визначення періоду захисту
прав позивача на отримання додаткової
пенсії за Законом України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», оскільки судом не було
надано належної оцінки даті звернення
позивача до суду і змісту статті 99 КАСУ
(в редакції чінній на час звернення
позивача до суду), якою чітко було
визначено річний строк звернення до
адміністративного суду за захистом
порушених прав період з 17 листопада 2008
року по 12 липня 2009 року.

Поновлюючи позивачу шестимісячний
строк звернення до суду ухвалою від 29
жовтня 2010 року, суд першої інстанції
виходив з того, що про порушення своїх
прав позивач дізнався 17.11.2008 року, а за
захистом своїх прав звернувся з
позовом в порядку цивільного
судочинства –13.07.2010 року, провадження
по якому було закрито 12.10.2010 року у
зв’язку зі зміною підвідомчості даної
категорії справ. При цьому, суд першої
інстанції взяв до уваги, що позивач
маючи інвалідність 3 та 2 групи та
будучи людиною похилого віку, постійно
лікуючись і не маючи змоги виходити із
квартири, був обмежений в можливості
перевіряти правомірність дій
відповідача і у нього не було підстав
сумніватися в правильності дій
державної установи.

Проте, такі висновки не відповідають
дійсним обставинам по справі та
матеріалам справи, які свідчать про
подання позивачем 18.11.2010 року заяви про
переведення його на пенсію за віком
(а.с.14), та не містять в собі письмових
доказів про безперервний хворобливий
стан позивача у період з листопада 2008
року до липня 2010 року, який позбавляв
його можливості звернення до суду за
захистом своїх прав. До того ж, суд
першої інстанції не взяв до уваги, що
весь період часу відповідач
нараховував та виплачував позивачу
додаткову пенсію з урахуванням
розміру, визначеному постановами
Кабінету Міністрів України, і позивач
безспірно був обізнаний про це,
оскільки отримував пенсію щомісячно, а
переходячи неодноразово з одного виду
пенсії на іншу та отримуючи відповідні
розпорядження, мав звернути увагу на їх
зміст, в якому зазначався розрахунок
пенсії і її розмір. Відповідно, якщо
позивач вважав своє право порушеним,
повинен був звернутися за захистом
своїх прав у період з 2001 року до 2005 року
- на протязі тримісячного строку
визначеного ст.248-2 ЦПК України, а у
період з 2005 року до серпня 2010 року –на
протязі одного року.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України
обов'язок доказування обставин, на яких
грунтуються вимоги і заперечення
проти них покладається на сторони. Якщо
за результатами розгляду справи факту
такого порушення не буде встановлено, у
суду немає правових підстав для
задоволення позову.

Виходячи з наявних у справі доказів,
судова колегія вважає, що підстави для
поновлення позивачу строку звернення
до суду відсутні, а тому його вимоги
підлягають задоволенню лише в межах
річного строку звернення до суду, з
урахуванням звернення позивача до суду
під час дії КАСУ в редакції чинній до
30.07.2010 року, та виходячи з принципу
юридичної визначеності.

Отже, враховуючи дату звернення
позивача до суду, річний строк на
звернення до суду з позовом та період
за який позивач просить суд захистити
його права, колегія суддів приходить до
висновку, що права позивача підлягають
захисту лише з 13 липня 2009 року, а вимоги
за період з 17.11.2008 року до 13 липня 2009
року відповідно до ч.2 cт.5 та cт.100 КАСУ
–слід залишити без розгляду у зв’язку
з поданням його після закінчення
строків, установлених законом, та
відсутності підстав для поновлення
строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів
керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
м.Вільногірську Дніпропетровської
області –задовольнити частковою

Постанову Вільногірського міського
суду Дніпропетровської області від 02
грудня 2011 року –скасувати в частині
задоволення вимог ОСОБА_1 та прийняти в
цій частині нову постанову

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його
вимог про захист прав на отримання
державної пенсії відповідно до
розміру, встановленому ч.4 ст.54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської
катастрофи»за період з 17.11.2008 року по
31.01.2011 року.

Визнати протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України в
м.Вільногірську Дніпропетровської
області в частині нарахування та
виплати ОСОБА_1 додаткової пенсії у
період з 13 липня 2009 року по 31 січня 2011
року в розмірі меншому ніж це визначено
ст.50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» для особи зі статусом
потерпілого від наслідків аварії на
ЧАЕС 1 категорії та інвалідністю 2
групи.

Зобов’язати Управління Пенсійного
фонду України в м.Вільногірську
Дніпропетровської області
донарахувати та виплатити ОСОБА_1, як
потерпілому від наслідків аварії на
ЧАЕС 1 категорії з інвалідністю 2 групи,
додаткову пенсію за період з 13 липня 2009
року по 31 січня 2011 року за шкоду
заподіяну здоров’ю відповідно до
вимог ст.50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», у розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком,
розрахованих з урахуванням частини 1
статті 28 Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування»та з урахуванням
різниці, яка була вже виплачена

В частині захисту прав ОСОБА_1 на
отримання додаткової пенсії
відповідно до розміру, встановленому
ст.50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»за період з 17.11.2008 року по
12.07.2009 року –залишити без розгляду.

В іншій частині постанову
Вільногірського міського суду
Дніпропетровської області від 02 грудня
2011 року –залишити без змін

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого Адміністративного суду України
у строк та в порядку, визначено ст.212 КАС
України.

Головуючий:
С
.В. Сафронова

Суддя:

В.Ю. Поплавський

Суддя:

І.Ю. Богданенко