Справа № 814/2067/14
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/2067/14

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції:
Брагар В. С.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді - Джабурія
О.В.

суддів - Крусяна
А.В.

- Шляхтицького О.І.

при секретарі -
Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 31 липня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державного агентства
лісових ресурсів України про визнання
протиправним рішення, визнання
незаконним наказу від 20.06.2014 року № 366-К,
поновлення на посаді, стягнення коштів
за вимушений прогул,

ВСТАНОВИВ :

15.07.2014 року ОСОБА_2 звернувся з
адміністративним позовом до
Державного агентства лісових ресурсів
України про визнання недійсною угоди
про звільнення за згодою сторін,
укладеної між ним та відповідачем;
визнання незаконним наказу
Відповідача від 20.06.14 № 366-К про
звільнення Позивача з роботи;
поновлення на роботі; стягнення коштів
за вимушений прогул з розрахунку
виплати 291,27 грн. за кожний робочий день
за період з 21.06.14 до набрання законної
сили рішенням про поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Відповідач безпідставно відмовив
ОСОБА_2 у відкликанні раніше поданої
заяви про звільнення, оскільки, як
зазначає позивач, заява була написана
під тиском.

Відповідач проти задоволення позову
заперечував з тих підстав, що при
звільненні Позивача ним не було
допущено порушень вимог чинного
законодавства.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 31 липня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_2
звернувся з апеляційною скаргою на
зазначену постанову. Апелянт просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову постанову, якою
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі.

Апелянт посилається на те, що до нього
був застосований психічний тиск при
складанні угоди про звільнення за
згодою сторін, а сама угода не
відповідала його справжньої волі.
Також апелянт зазначив, що суд першої
інстанції не побачив різниці між
визнанням угоди про звільнення
недійсною і відкликанням цієї заяви.
Відкликанням заяви про звільнення
апелянт вважає повернення заяви як
предмета, що йому належить, і він має
право на її повернення, якщо відносно
неї Відповідачем не прийнято
відповідного рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Колегія суддів встановила, що ОСОБА_2
працював на посаді начальника
Миколаївського обласного управління
лісового та мисливського господарства,
відповідно до наказу відповідача від
08.02.13 №149-К.

Позивач наполягає на тому, що 19.06.14 року
він, під тиском певних осіб, подав
відповідачу заяву про звільнення його
з вказаної посади з 20.06.14 року, яку
відкликав наступного дня з ранку. В
останній заяві він просив відповідача
вважати його заяву від 19.06.14 про
звільнення за згодою сторін не дійсною,
у зв'язку з тим, що вона була написана у
стані сильного душевного хвилювання та
під тиском.

Заява про звільнення отримана
відповідачем 20.06.14 року, заява про її
відкликання того ж дня того факсом та
телеграмою, та оригінал поштою пізніше.
Але не глядячи на заяву про відкликання
заяви про звільнення, в той же день 20.06.14
року, відповідач видав наказ від №366-К
про звільнення позивача зі займаної
посади з 20.06.14 за угодою сторін за
пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

Позивач вважає, що не розглядаючи та
відмовляючи у відкликані раніше
поданої заяви про звільнення,
відповідач не дотримався та порушив
вимоги ч.1 ст.231 ЦК України, а саме
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Щодо подій які передували подачі
наведених заяв позивач зазначає, що
18.06.14 року перед входом в приміщення
Миколаївського обласного управління
лісового та мисливського господарства
зібралися особи, які назвали себе
представниками організацій «Правий
сектор», «Народне ополчення», «Комітет
боротьби з організованою злочинністю
та корупцією», «Добровільна народна
дружина», заблокували на ланцюг вхідні
двері, розташували перед входом БРДМ,
автошини, коктейлі «Молотова».
Блокування продовжувалось до часу коли
до обласного управління прибули
працівники міліції, голова
Миколаївської облдержадміністрації,
голова Державного агентства лісових
ресурсів. В приміщенні Миколаївського
обласного управління лісового та
мисливського господарства ці особи
вимагали від позивача написати заяву
про звільнення. Також заяву вимагали
написати й люди які знаходились біля
приміщення. Позивач наголошує, що заву
про звільнення, його під тиском змусили
написати особи, які знаходились в
приміщенні, а крім того, його заява
перешкодила (запобігла) іншим
протиправним діям осіб, які блокували
приміщення.

Наказом Відповідача від наступного дня
- 20.06.14 року № 366-К Позивача звільнено з
роботи. Позивач вважає оскаржений ним
наказ протиправним та звернувся до
суду з позовом про його скасування.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши докази на їх підтвердження,
суд першої інстанції дійшов до
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій,
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед Законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2
КАС України, до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних
законів, Кодексом та контекстом
Конституції України можна зробити
висновок, що однією з найважливіших
тенденцій розвитку сучасного
законодавства України є розширення
сфери судового захисту, в тому числі
судового контролю за правомірністю і
обґрунтованістю рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень.

Вирішуючи справу суд першої інстанції
посилався на те, що позивач, якщо він
зазнавав тиску перед чи під час
написання заяви про звільнення,
повинен був звернутися з відповідною
заявою до правоохоронних органів з
обов'язковим вказанням винних осіб,
але не зробив цього, а тому відсутні
підстави вважати, що позивач написав
заяву про звільнення під тиском. При
цьому суд першої інстанції не вважає
тиском вимоги до позивача написати
заяву про звільнення від осіб, що
знаходились 19.06.14 в приміщенні
Миколаївського обласного управління
лісового та мисливського господарства
та осіб, що знаходились біля
приміщення.

Проте, колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
вважає його неправильним і таким, що не
відповідає вимогам КАС України та
приймає доводи, наведені в апеляційній
скарзі про те, що постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню, з
наступних підстав.

Згідно ст. 55 Конституції України
кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб. Кожен має
право будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з доводами апелянта про
те, що суд першої інстанції
безпідставно відмовив у задоволенні
позову ОСОБА_2, оскільки

неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, вважає
встановленими обставини, які не є
доведеними, зробив висновки, які не
відповідають обставинам справи.

Суд першої інстанції послався у
постанові, що припинення трудового
договору за згодою сторін чітко
врегульоване п. 1 ст. 36 КЗпП України
(згода сторін). При цьому, розглядаючи
питання щодо застосування психічного
тиску на позивача при складанні між ним
і відповідачем угоди про звільнення за
згодою сторін, тобто угоди, яка не
відповідає справжньої волі позивача,
жодним чином не зазначає в який же
спосіб за п. 1 ст. 36 КЗпП України
врегульовані подібні питання.

Судова колегія погоджується з доводами
апеляції про те, що в суд першої
інстанції помилково зазначає, що
відповідач відмовив у відкликанні
раніше поданої ОСОБА_2 заяви про
звільнення, тоді як ОСОБА_2 в заяві від
20.06.14 р. прохав вважати йо го заяву
недійсною. Таким чином суд першої
інстанції не встановив різниці між
визнанням заяви недійсною (тобто
визнання недійс ною угоди про
звільнення) і відкликанням заяви (тобто
її повернення як предмету, що належить
по зивачу, який має право на її
повернення, якщо відносно неї
відповідачем не прийнято відповідного
рішення), а тому не сприйняв заяву
позивача від 20.06.14 року як таку, що вже
на момент написання мала вимогу про
визнання недійсною угоди між ним і
відповідачем про звільнення позивача
за зго дою сторін, де позивач вказував
підстави визнання угоди недійсною у
зв'язку з застосуванням до нього тиску,
що супроводжувався погрозами в його
адресу та адресу підлеглих, тобто де
позивач вже мав на увазі застосування
вимог ЦК України щодо змушення
складання угоди проти справжньої його
волі.

Суд першої інстанції зазначає у
постанові, що позивач, якщо він зазнав
тиску перед чи під час написання заяви
про звільнення, повинен був звернутися
з відповідною заявою до правоохо
ронних органів з обов'язковим
вказанням винних осіб, а оскільки з
заявою до правоохоронних органів
позивач не звертався, тому у суду
відсутні підстави вважати, що позивач
написав заяву про звільнен ня під
тиском. При цьому суд першої інстанції
зазначає, що не вважає тиском вимоги до
позивача написати заяву про звіль
нення від осіб, що знаходились 19.06.14 р. в
приміщенні Миколаївського обласного
управління лісо вого та мисливського
господарства (далі - МОУЛМГ) та осіб, що
знаходилися біля приміщення.

Судова колегія вважає зазначені
висновки суду першої інстанції
помилковими і такими, що зроблені
внаслідок неповного з'ясування судом
обставини, що мають значення для справи
та незастосування норм діючого законо
давства, що мають відношення до
вирішення справи при наявних
обставинах.

Судова колегія погоджується з доводами
апеляції про те, що суд першої
інстанції не прийняв до уваги той
очевидний факт, що психічний тиск на
публічну особу, тобто на позивача, як
начальника МОУЛМГ, може бути пов'язаний
не тільки з погрозами здоров'ю чи життю
безпосередньо позивачу та з погрозами
до рідних особи чи близьких її людей,
але може бути пов'язаний, а за наявними
обставинами чітко пов'язаний, з
блокуванням в різний спосіб роботи
МОУЛМГ з метою психічного впливу на
позивача щодо написання ним заяви про
звільнення. Суд першої інстанції не
прийняв до уваги те, що примушування
публічної особи - позивача залишити
посаду, з використанням іншими особами
зазначеного способу психічного тиску,
мало місце тривалий час і почалося ще
02.06.14 р., тобто з дати коли позивач із
численними травмами після ДТП 30.05.14 р.
опинився в лікарні № 4 м. Миколаєва, а
далі продовжувалося 18.06.14 р., тобто тоді,
коли позивач не міг бути ані учасником
ані свідком подій і тому не міг подати
заяву до правоохоронного органу від
себе особисто.

Згідно вимог ст. 19 Закону України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності» про право профспілок, їх
об'єднань представляти і захищати
права та інтереси членів профспілок,
профспілки, їх об'єднання здійснюють
представництво і захист трудових,
соціально-економічних прав та
інтересів членів профспілок в
державних органах та органах місцевого
самоврядування, у відносинах з робо
тодавцями, а також з іншими
об'єднаннями громадян. Згідно вимог ст.
21 цього Закону про повноваження
профспілок, їх об'єднань щодо захисту
прав громадян на працю та здійснення
громадського контролю за додержанням
законодавства про працю, профспі лки,
їх об'єднання захищають право громадян
на працю, беруть участь у розробленні
та здійсненні державної політики у
галузі трудових відносин, оплати праці,
охорони праці, соціального захисту.

Оскільки блокування роботи МОУЛМГ
іншими особами проходило з метою
психічного тиску на позивача, то заяву
до правоохоронного органу щодо психіч
ного тиску на позивача замість
позивача мала законне право та
обов'язок подати профспілка, оскіль ки
позивач є членом профспілки МОУЛМГ.

Отже, заяви обласної профспілки від
19,06.14 р. до Миколаївської обласної
прокуратури і За водського РВ ММУ УМВС
України про прийняття мір щодо
незаконного бойкотування роботи дер
жавного органу влади - МОУЛМГ з
застосуванням вимоги про написання
заяви про звільнення по зивачем - є
законною вимогою профспілки про
припинення психічного тиску на члена
профспілки - позивача з метою незаконно
змусити його написати заяву про
звільнення шляхом блокування роботи
МОУЛМГ, а також вказані заяви і
відкриття кримінального провадження
по ним є належним доказом психічного
тиску на позивача.

Суд першої інстанції у постанові
зазначив, що зібрання людей біля МОУЛМГ
з вимогою до позивача написати заяву
про звіль нення є формою суспільного
впливу на владу чи конкретну посадову
особу державного органу та ви
словленням громадської думки, що прямо
гарантовано ст. 39 Конституції України,
але при цьому не зазначив та не оцінив
фактичні дії цих осіб щодо
опечатування 02.06.14 р. кабіне тів МОУЛМГ,
про дій вказаних людей 18.06.14 р. з
продовженням на 19.06.14 р., коли вказані
люди заблокували двері МОУЛМГ на
ланцюг і замок, пригнали БРДМ під
МОУЛМГ, розставили коктейлі «Молотова»
та навалили автомобільні шини перед
входом МОУЛМГ.

Отже, суд першої інстанції не оцінку
тому з якою самою метою відбувалися
зазначені події та кому саме
погрожували зазначеним шляхом
невстановлені особи, визначаючі при
цьому тільки єдину вимогу - написання
по зивачем заяви про звільнення, тоді
як позивач та його представник на
засіданні судів прямо заявили про те,
що вказані події відбувалися з єдиною
метою - здійснення психічного тиску на
позивача, як на публічну особу - началь
ника МОУЛМГ для примушення написати
заяву про звільнення.

На засіданні судів позивач та його
представник зазначали, що 18.06.14 р. саме
працівники право охоронного органу -
Миколаївського міського управління
(ММУ) УМВС України, на чолі з нача
льником цього органу, заблокували вхід
в лікарню № 4 м. Миколаєва і палату, де
позивач знаходи вся під капельницею, і
при цьому вимагали від позивача
написати заяву про звільнення
(здійснювали психічний тиск на
позивача), але про існування таких
обставини суд першої інстанції в
постанові не зазначив.

На думку судової колегії, суд першої
інстанції зробив помилковий висновок,
що відповідач начебто з дотриманням
вимог чинного законодавства звільнив
позивача з займаної посади. При тому, не
зважаючи на власну відмову у за
стосуванні правил ст. 231 ЦК України, суд
досліджував підстави визнання
правочину (угоди про зві льнення за
згодою сторін) недійсним за психічним
тиском, але при тому не дослідів і не
застосував правила застосування цієї
статті, за якими для визнання правочину
недійсним не обов'язково щоб над особою
особисто здійснювалось насильство, а
необхідно лише, щоб така особа знала
про факт насильства і використовувала
це на свою користь для примушення особи
до вчинення правочину.

В суді апеляційної інстанції
встановлено, що позивач довів, що
відповідач знав про усі факти психіч
ного тиску на позивача з боку інших
осіб і скористався цим тиском для
примушення позивача подати заяву про
звільнення.

Згідно вимог ст. 71 КАС України щодо
обов'язку доказування, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Судова колегія вважає, що позивач
визначив і довів всі обставини, на яких
ґрунтуються його вимоги про по
новлення на роботі, тоді як відповідач,
крім голослівного твердження про
законність власних дії, ні яких доказів
про правомірність прийнятого рішення
за існуючими обставинами складання
угоди про звільнення за згодою сторін
між ним і позивачем, до суду не надав.

Судова колегія встановила, що оскільки
голова Миколаївської обласної
організації профспілки працівників
лісового госпо дарства до відкриття
провадження у справі № 814/2067/14
Миколаївським окружним
адміністративним судом і під час
розгляду цієї справи так і не отримав
конкретної відповіді на свій лист від
19.06.14 р. за № 32 до Заводського РВ ММУ
УМВС України в Миколаївської області
(далі - Заводський РВ) щодо прийняття
мір відносно тиску з боку інших осіб на
позивача шляхом блокуван ня роботи
Миколаївського обласного управління
лісового та мисливського господарства,
то позивач 5.08.14 р. подав до Заводського
РВ заяву про надання інформації про
міри, які прийняті Заводським РВ
відносно фактів психічного тиску на
нього групою осіб шляхом здійснення
ними незаконних дій щодо блокування
роботи державного органу влади -
Миколаївського обласного управління
лісового та мисливського господарства,
про що у листі від 19.06.14 р. за № 32
повідомляв до Заводського РВ ОСОБА_3.

06.08.14 р. позивач отримав від Заводського
РВ відповідь за№ 18/П-36, в якої
повідомляється про те, що його заява
була ретельно розглянута і під час
розгляду встановлено, що дійсно за
фактом здійснення на нього психічного
тиску як на публічну особу, під час
здійснення групою осіб 18.06 та 19.06.14 р.
блокування роботи державного органу
влади - Миколаївського обласного
управління лі сового та мисливського
господарства, а також ті факти, що були
викладені в листі від 19.06.14 р., слідчим
відділом Заводського РВ відкрите
кримінальне провадження за ознакою ст.
341 Кримінального кодексу України
«Захоплення державних або громадських
будівель чи споруд» і на даний час
ведеться слідство.

Враховуючи зазначені причини і
обставини подання позивачем заяви від
05.08.14 року до Завод ського РВ і
отримання ним відповіді від 06.08.14 року
Заводського РВ судова колегія вважає
наведені документи допустимими
доказами здійснення психічного тиску
на позивача з боку інших осіб з метою
примушення його написати заяву про
звільнення.

Окремому аналізу підлягає хронологія
подання заяв позивачем та відповідне
реагування них з боку відповідача.

На вимогу апеляційного суду відповідач
надав копії всіх заяв позивача з
зазначенням дати та часу їх отримання.
Судова колегія встановила, що позивач
дійсно під тиском подав заяву про
звільнення від 19.06.2014 року. Після
отримання такої заяви відповідач
повинен був провести певні процедурні
узгоджування та на це потрібний певний
проміжок часу.

Судова колегія встановила, що заяви
позивача про відкликання його заяви
про звільнення зареєстровані
відповідачем 20.06.2014 року: факсова копія
о 15-40, телеграма аналогічного змісту о
16-45. Оригінал заяви зареєстрований
23.06.2014 року.

Судова колегія вважає, що 20.06.2014 року
відповідач повинен був врахувати заяви
позивача про незгоду зі звільненням та
відкликання написаної під тиском заяви
про звільнення нібито за згодою сторін,
але помилково не зробив цього.

Тому, аналізуючи всі встановлені
апеляційним судом обставини справи,
судова колегія приходить до висновку,
що події та обставини викладені в
апеляційній скарзі є доведеними, позов
ОСОБА_2 є обґрунтованим та підлягає
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення та надання відповідних доказів
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову. Отже, в адміністративному
процесі, як виняток із загального
правила, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень встановлена
презумпція його винуватості.
Презумпція винуватості покладає на
суб'єкта владних повноважень обов'язок
аргументовано, посилаючись на докази,
довести правомірність свого рішення,
дії чи бездіяльності та спростувати
твердження позивача про порушення його
прав, свобод чи інтересів. Такий
обов'язок відсутній, якщо відповідач
визнає позов. Відповідач, який є
суб'єктом владних повноважень, свою
позицію суду не доказав та не
обґрунтував її.

Оскільки висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи і, крім того, судом порушено
норми матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи,
постановлене судове рішення на
підставі вимог ст. 202 КАС України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення вимог
позивача.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 202; 205; 207; 254 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити,
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 31 липня 2014
року скасувати, прийняти у справі нову
постанову, якою задовольнити
адміністративний позов ОСОБА_2 у справі
№814/2067/14.

Визнати недійсную угоду про звільнення
за згодою сторін, укладеної між ОСОБА_2
та Державним агентством лісових
ресурсів України.

Визнати незаконним наказ Державного
агентства лісових ресурсів України від
20.06.14 № 366-К.

Поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді
начальника Миколаївського обласного
управління лісового та мисливського
господарства.

Стягнути з Державного агентства
лісових ресурсів України на користь
ОСОБА_2 кошти за вимушений прогул з
розрахунку виплати 291,27 грн. за кожний
робочий день за період з 21.06.14 року по
день поновлення на посаді, але не більш
ніж за один рік.

Постанова апеляційного суду набирає
чинності негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення
виготовлений 28.11.2014 року.

Головуючий:
О.В.Джабурія

Суддя:
А.В.Крусян

Суддя:
О.І.Шляхтицький