Справа № 5397/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2011-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2011 р. справа № 2а-669/09

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого судді:
Сафронової С.В.

суддів: Поплавського
В.Ю. Чепурнова Д.В.

розглянувши в порядку в порядку
письмового провадження у м.
Дніпропетровську апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України
в Долинському районі Кіровоградської
області

на постанову: Долинського районного
суду Кіровоградської області від 17
грудня 2009 р. у справі № 2а-669/09 за
позовом: ОСОБА_1 до: Управління
Пенсійного фонду України в
Долинському районі Кіровоградської
області про стягнення недоплаченої
щомісячної державної соціальної
допомоги "Дітям війни" ,

В с т
а н о в и л а :

Постановою Долинського районного суду
Кіровоградської області від 17 грудня
2009 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково, визнано протиправною
бездіяльність відповідача щодо не
нарахування та не виплати позивачу
пенсії, підвищеної на 30 % мінімальної
пенсії за віком відповідно до ст.6
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»у період з 09.07.2007 року по
31.12.207 року та з 22 травня 2008 року по 31
грудня 2008 року; зобов'язано відповідача
донарахувати та виплатити позивачу
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»у період з 09.07.2007 року по
31.12.207 року та з 22 травня 2008 року по 31
грудня 2008 року, підвищеної на 30%
мінімальної пенсії за віком,
розрахованої відповідно до положень
частини першої статті 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування " соціальний
захист дітей війни»та законодавчо
визначеного розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленого на час
її виплати у період липня-грудня 2007
року та починаючи з травня 2008 року, з
відрахуванням отриманих позивачу
вказаний період часу сум. В решті
позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погоджуючись із
зазначеним судовим рішенням звернувся
з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині задоволення вимог
позивачки та прийняти нову постанову
суду про відмову у задоволені позову у
повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій та виплат «дітям
війни»здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету, на законодавчому
рівні не визначено розміру мінімальної
пенсії за віком, який застосовується
для обчислення підвищення пенсії
особам зі статусом «дитини війни», а
мінімальний розмір пенсії за віком у
розмірі прожиткового рівня, може
застосовуватися виключно для
визначення розміру пенсій, призначених
згідно із Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»№ 1058 від 09.07.2003 року та на
осіб, які підпадають під дію ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»не розповсюджується. Також
вказує на те, що у 2008 році було
визначено розмір виплат в розмірі 10%
від прожиткового мінімуму осіб, які
втратили працездатність. У зв'язку з
наведеним, відповідач вважає, що
будь-яких порушень законодавства ним
не було допущено.

Враховуючи, що рішення суду першої
інстанції оскаржено відповідачем лише
з мотивів неправильного застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а також ухвалено з неповним з'ясуванням
судом обставин, що мають значення для
справи, а також з огляду на клопотання
відповідача про розгляд справи у
відсутності сторін в порядку
письмового провадження -колегія суддів
визнала за доцільне розглянути
апеляційну скаргу у даній
адміністративній справі в порядку
письмового провадження

При перегляді справи в апеляційному
порядку колегією суддів встановлено,
що предметом спору по цій справі є
бездіяльність територіального органу
Пенсійного фонду України, яка
виявилася у незастосуванні приписів
ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни»при нарахуванні та
виплаті позивачці пенсії у період 2006-2008
р.р.

Судом першої та апеляційної інстанції
встановлено, що позивачка має статус
«дитини війни», що відповідно до вимог
ст.1 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р.,
який набрав чинності з 01.01.2006 року,
надає їй право на отримання пільг та
державної соціальної підтримки,
встановлених цим Законом.

Задовольняючи позов в частині
зобов'язання відповідача здійснити
перерахунок та виплату передбаченого
ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.
підвищення до пенсії, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про неможливість звуження
змісту права позивачки на гарантований
державою соціальний захист та про
обов'язок держави в особі відповідача
по справі забезпечити належний
матеріальний рівень позивачки.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком суду першої
інстанції в частині підтвердження
права позивачки на отримання у період з
09.07.2007 р. по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 р. по
31.12.2008 р. пенсії у розмірах, визначених
ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р, і вважає
такі висновки суду законними та
обґрунтованими, оскільки це право
підтверджено Рішенням Конституційного
Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., з
прийняттям якого положення Закону про
Державний бюджет на 2007 р., що призупиняв
дію ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни»у 2007 р. визнані
неконституційними та Рішенням
Конституційного Суду України № 10-рп
від 22.05.2008 р., яким визнано
неконституційними положення Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» та пункту 3
розділу III «Прикінцеві
положення»Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», що
змінювали на період 2008 року розмір
підвищення пенсії дітям війни. У період
2009 р. на законодавчому рівні зміни до
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. в
частині визначення розміру підвищення
до пенсії у розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком не
вносилися.

Відповідно під час вирішення спору
судом першої інстанції правильно
застосовані положення Закону з
урахуванням його дії в часі за
принципом пріоритету тієї норми, яка
стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Такі висновки узгоджуються з п.2
Рішення Конституційного Суду України
№ 15-рп/2000 від 14.12.2000 р., в якому міститься
роз'яснення, що закони та інші правові
акти або їх окремі положення, визнані
рішеннями Конституційного суду
України неконституційними, не
підлягають застосуванню як такі, що
відповідно до частини другої статті 152
Конституції України втратили чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції
України до повноважень
Конституційного Суду України належить:
офіційне тлумачення Конституції
України та законів України. З питань,
передбачених цією статтею,
Конституційний Суд України ухвалює
рішення, які є обов'язковими до
виконання на території України,
остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи, що вказані рішення
Конституційного суду України мають
преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статті зазначеного закону, що визнані
неконституційними, суд першої
інстанції правильно вирішив про
обов'язок відповідача перерахувати та
виплатити позивачці підвищення до
пенсії у розмірі, встановленому
статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Правильними є висновки суду першої
інстанції щодо необхідності
врахування відповідачем при
проведенні розрахунку підвищення
пенсії позивачки положень ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
оскільки чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»і іншого
нормативно-правового акту, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

Враховуючи приписи зазначеної у
попередньому абзаці норми Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
положення ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», якою
встановлено право особи зі статусом
«дитина війни» на отримання
щомісячного підвищення до пенсії у
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком, колегія суддів вважає
безпідставними доводи апеляційної
скарги про неможливість застосування
до спірних правовідносин розміру
мінімальної пенсії за віком.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
відсутність іншого визначеного
законом мінімального розміру пенсії за
віком, окрім зазначеного частиною
першої статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»- не є підставою для
відмови в реалізації позивачці
конституційної гарантії та її права на
отримання щомісячного підвищення до
пенсії, виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком, як це встановлено ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

За наведених обставин, вирішуючи спір
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що у
період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з
22.05.2008 року по 31.12.2008 року суб'єкт
владних повноважень порушив право
позивачки як дитини війни на
соціальний захист.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
підвищення пенсії, яке передбачено
статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
застосуванню підлягає мінімальний
розмір пенсії за віком, який
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законами
про Державний бюджет України на певний
рік, а не розмір, що установлений
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 травня 2008 року № 530 «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян», на яку міститься посилання в
апеляційній скарзі.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно абз.1 п.1 Положення про Пенсійний
фонд України, затвердженого Указом
Президента України від 01.03.2002 року за
№121/2001, Пенсійний фонд України є
центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до зазначеного Положення на
Пенсійний фонд України покладено
обов'язок щодо: призначення пенсії;
підготовки документів для її виплати;
забезпечення своєчасного і в повному
обсязі фінансування та виплату пенсій.

Пунктом 1.1 Положення про управління
Пенсійного фонду України в районах,
містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 30.04.2002
року за №8-2, управління Пенсійного
фонду України у районах, містах і
районах у містах є органами Пенсійного
фонду України, підвідомчими відповідно
головним управлінням цього фонду в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, що разом з
цими управліннями утворюють систему
органів Пенсійного фонду України та
мають завданням забезпечення
призначення та виплати пенсії.

Таким чином, обов'язок по нарахуванню
та виплаті доплати до пенсії, яка
передбачена Законом України «Про
соціальний захист дітей війни»,
покладено саме на органи Пенсійного
фонду України. Тобто, держава взяла на
себе обов'язок щодо виплати позивачці
30% доплати до пенсії та поклала
виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади -
Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в
систему його органів. Проте відповідач
не вчинив жодної дії для нарахування
цих коштів та їх виплати, а тому колегія
суддів вважає, що відповідач не виконав
своїх повноважень без поважних причин.

Так, надання дітям війни соціальної
підтримки є державною програмою
соціальної допомоги, яка згідно ст.87
Бюджетного кодексу України
відноситься до видатків Державного
бюджету, а Пенсійний фонд України
згідно ст.21 Бюджетного кодексу України
є розпорядником бюджетних коштів для
здійснення програми соціальної
підтримки дітям війни та відповідно до
ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України
розробляє план своєї діяльності
відповідно до завдань та функцій,
визначених нормативно-правовими
актами, виходячи з необхідності
досягнення конкретних результатів за
рахунок бюджетних коштів, а також
розробляє на підставі плану діяльності
проект кошторису та бюджетні запити і
подає їх до Мінфіну України чи
місцевому фінансовому органу,
затверджує кошториси розпорядників
бюджетних коштів нижчого рівня (до яких
відноситься і відповідач) та інше.

При розгляді даного спору необхідно
врахувати положення глави 4 Бюджетного
кодексу України щодо бюджетного
процесу та встановлений у ст.35
Бюджетного кодексу України порядок
розроблення бюджетних запитів, які
враховуються при підготовці проекту
Державного бюджету України - з огляду
на які колегія суддів вважає, що
правомірними вважалися б дії
відповідача у разі прийняття ним
участі у формуванні Бюджету України, як
це передбачено діючими
нормативно-правовими актами, тобто
відповідні звернення до Головного
Управління та Пенсійного Фонду України
з пропозиціями щодо обсягу бюджетних
коштів (з урахуванням права позивачки),
необхідних для діяльності
територіального органу пенсійного
фонду після надання Конституційним
Судом України роз'яснень щодо
неконституційності положень Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік»і Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік», та
на наступний бюджетний період. І такої
можливості на погляд колегії суддів
відповідач не був позбавлений.

Доводи апелянта на відсутність
відповідного фінансування даних
видатків, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки незалежно від
того, чи визначено в рішенні, висновку
Конституційного Суду України порядок
його виконання, відповідні державні
органи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Тобто, навіть при
відсутності належного фінансування
державою даного виду виплат,
відповідач був зобов'язаний діяти на
підставі і у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, і використовувати
надані йому повноваження з метою, з
якою ці повноваження надані.

Отже, відсутність коштів у відповідача,
який не вчинив жодної дії щодо їх
отримання для виконання покладених на
нього державою обов'язків на
здійснення позивачці виплат,
гарантованих Конституцією України - не
є підставою для відмови в задоволенні
позову та визнання правомірними дій
або бездіяльності відповідача.

В Прикінцевих положеннях Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»Кабінету Міністрів України було
дано доручення подати до Верховної
Ради України пропозиції щодо
приведення законодавчих актів у
відповідність із цим Законом та
привести свої нормативно-правові акти
у відповідність із цим Законом,
забезпечити приведення міністерствами
та іншими центральними органами
виконавчої влади своїх
нормативно-правових актів у
відповідність із цим Законом.
Невиконання Кабінетом Міністрів
України наведених норм Закону не може
слугувати підставою для порушення прав
позивачки стосовно належної,
гарантованої державою соціальної
підтримки.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги та для скасування рішення суду
першої інстанції чи прийняття нової
постанови про відмову у задоволені
позову.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Долинському
районі Кіровоградської області -
залишити без задоволення, постанову
Долинського районного суду
Кіровоградської області від 17 грудня
2009 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом одного місяця після набрання
законної сили судового рішення
апеляційної інстанції.

Головуючий:
С.В. Сафронова

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
Д.В. Чепурнов