Справа № 826/12874/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 листопада 2014 року 08 год. 47 хв.
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі: Головуючого -
судді Дегтярьової О.В., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справу
за позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про скасування податкових
повідомлень-рішень від 05 травня 2014 року
вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05
травня 2014 року № Ф-11/26-50-17-01 та рішення
про застосування штрафних санкцій від
05 травня 2014 року № 000085101, -
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (далі -
позивач, ФОП ОСОБА_1) з позовом до
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
(далі - відповідач, ДПІ) про скасування
податкових повідомлень-рішень від 05
вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05
травня 2014 року № Ф-11/26-50-17-01 та рішення
про застосування штрафних санкцій від
05 травня 2014 року № 000085101.
В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що висновки Акта ДПІ
у Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
результатами проведення
документальної планової виїзної
перевірки фінансово-господарської
діяльності ФОП ОСОБА_1 за 2012 -2013 роки,
документально та нормативно не
підтверджуються. Зокрема, позивач
наголошує на тому, що придбана ним
протягом 2012 - 2013 років побутова техніка
на загальну суму 13 655,87 грн.
використовувалася (-ється) ним для
здійснення підприємницької діяльності
(оптова торгівля автошинами), а тому він
мав всі достатні правові підстави для
віднесення вартості такої техніки до
складу валових витрат, а податку на
додану вартість - до складу податкового
кредиту за відповідні звітні періоди.
Що ж до твердження відповідача про
заниження ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на суму 4 738,59
грн., то оскільки зазначена побутова
техніка були придбана в період до 01
жовтня 2013 року, то повноваження по
нарахуванню цього платежу залишалися
за органами Пенсійного фонду України.
Відповідач проти позову заперечував,
надавши суду письмові заперечення
проти позову від 13.10.2014р. і додаткові
документи. В обґрунтування своїх
заперечень відповідач посилається на
те, що працівниками ДПІ була проведена
документальна планова виїзна
перевірка фінансово-господарської
діяльності ФОП ОСОБА_1 за період з
01.01.2012р. по 31.12.2013р., за результатами якої
складений Акт від 17.03.2014р. №
Акта перевірки ФОП ОСОБА_1 допустив
порушення наступних норм податкового
законодавства: п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України, внаслідок заниження
оподатковуваного доходу та відповідно
заниження сум податку з доходів
фізичних осіб за 2012 рік на суму 7 703,34
грн. і за 2013 рік на 5 952,53 грн., що, в свою
чергу було зумовлено безпідставним
віднесенням до складу валових витрат
сум витрат на придбання побутової
техніки призначеної для особистих
потреб фізичної особи; п. 198.4 ст. 198, п.
200.1 ст. 200 Податкового кодексу України
внаслідок завищення податкового
кредиту на суми податку на додану
вартість за звітні періоди серпень і
листопад 2012 року, квітень і жовтень 2013
року, всього на загальну суму 2 726,00 грн.,
що зумовлено формуванням сум
податкового кредиту за аналогічні
місяці на суми податку з вартості
придбаної техніки; п. 1 ст. 4, п. 1 ст. 7
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» від
08.07.2010р. № 2464-VI, - у зв'язку з
ненарахуванням та неутриманням із суми
заниженого чистого оподатковуваного
доходу суми єдиного соціального
внеску. За наслідками проведеної
перевірки ДПІ винесено оскаржувані
податкові повідомлення-рішення від
(недоїмки) від 05.05.2014р. № Ф-11/26-50-17-01 та
рішення про застосування штрафних
санкцій від 05.05.2014р. № 000085101.

В судових засіданнях, призначених у
даній справі, позивач підтримав
позовні вимоги в повному обсязі та
просив їх задовольнити.

Представник відповідача, 13 жовтня 2014
року в призначеному судовому засіданні
, заперечував проти позовних вимог та
просив відмовити в їх задоволенні.

10 листопада 2014 року в судовому
засіданні судом було ухвалено перейти
до письмового провадження на підставі
норми ч. 8 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню з огляду на
таке.

В ході судового розгляду було
встановлено, що в лютому-березні 2014
року працівниками ДПІ у Голосіївському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві була
проведена документальна планова
виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_3) з
питань дотримання вимог податкового
законодавства під час здійснення
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.01.2012р. по 31.12.2013р., за
результатами якої складений Акт від
17.03.2014р. № 21/26-50-17-01- (далі - Акт
перевірки).

З тексту цього акта перевірки, копія
якого наявна в матеріалах даної справи,
вбачається, що документальна
перевірка позивача проводилася в
приміщенні податкової інспекції.

В ході проведення вказаної
документальної перевірки перевіряючим
встановлено, що ФОП ОСОБА_1
зареєстрований фізичною
особою-підприємцем 12 серпня 2009 року
Голосіївською районною у м. Києві
державною адміністрацією, та перебуває
на обліку в ДПІ у Голосіївському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві починаючи з 13
серпня 2009 року за № 86218.

ФОП ОСОБА_1 також зареєстрований
платником податку на додану вартість
згідно свідоцтва платника податку на
додану вартість № 100245502 від 01.10.2009р.,
індивідуальний податковий номер
НОМЕР_3.

Протягом перевіряємого періоду ФОП
ОСОБА_1 перебував на загальній системі
оподаткування обліку та звітності,
здійснював оптову торгівлю автошинами
(КВЕД 45.31) з проведенням розрахунків зі
споживачами у безготівковій формі.

Свою підприємницьку діяльність ФОП
ОСОБА_1 здійснював без використання
виробничих приміщень, торгових точок,
складських приміщень, земельних
ділянок, а фактично - за зареєстрованою
адресою місця проживання: АДРЕСА_1.

За перевіряємий період ФОП ОСОБА_1
задекларував суми валового доходу за
2012 рік у розмірі 605 933,00 грн. і за 2013 рік -
399406,00 грн. (виручка, отримана від
оптової торгівлі автошинами).

Крім того, ФОП ОСОБА_1 задекларував
суми витрат за 2012 році в розмірі 580 521,00
грн. (без ПДВ) та за 2013 рік - 383 393,53 грн.
(без ПДВ), а саме за наступною
структурою: витрати на придбання
товарно-матеріальних цінностей,
витрати на рекламу та інші витрати).
Зокрема, відповідно до наданих до
перевірки документів (видаткові
накладні, банківські виписки)
працівниками ДПІ виявлено віднесення
перевіряємим платником податків до
складу інших витрат сум витрат на
придбання: мобільного телефону НТС А310е
та комплектуючих до нього вартістю 1
4487,00 грн. (в т.ч. ПДВ 247,83 грн.) - 31.07.2012р.;
комп'ютерних комплектуючих вартістю
458,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 76,33 грн.) - 02.08.2012р.;
ноутбуку HP Pavilion вартістю 3 779,00 грн. (в
т.ч. ПДВ - 629,83 грн.) - 29.08.2012р.: монітору LG
вартістю 1 408,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 234,67 грн.) -
28.11.2012р.; цифрової камери SONY та
комплектуючих до неї вартістю 2 112,00 грн.
(в т.ч. ПДВ - 352,00 грн.) - 30.11.2012р.;
телевізора SONY вартістю 4 444,06 грн. (в т.ч.
ПДВ - 740,68 грн.) - 31.10.2013р.; кондиціонеру C&H
вартістю 2 699,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 449,83 грн.) -
19.04.2013р. Всього за 2012 рік віднесено
витрат на придбання зазначеної техніки
в сумі 7 703,34 грн., а за 2013 рік - 5 952,53 грн.

На думку перевіряючих у відповідності
до норм Податкового кодексу України (п.
177.4 ст. 177 цього Кодексу) для обчислення
об'єкта оподаткування від здійснення
підприємницької діяльності фізична
особа-підприємець може враховувати
лише документально підтверджені
витрати, які включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом ІІІ зазначеного Кодексу. До
витрат операційної діяльності
включаються собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, витрати на збут та інші
операційні витрати. Конкретний перелік
таких витрат наведений в п. 138.4, п. 138.6 -
138.9, пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10 і п. 138.11 ст. 138
Податкового кодексу України.

На підставі вищевикладеного та з
урахуванням того, що перевіряючі
прийшли до переконання про відсутність
зв'язку витрат ФОП ОСОБА_1 на придбання
зазначеної вище техніки з його
господарською діяльністю (тобто,
ідентифікувавши такі витрати як на
фінансування особистих потреб
фізичної особи), були зроблені висновки
про завищення позивачем в порушення
норми п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу
України суми валових витрат за 2012 - 2013
рік та як наслідок - про заниження ФОП
ОСОБА_1 суми чистого оподатковуваного
доходу за 2012 рік на суму 7 703,34 грн. і за
2013 рік на суму 5 952,53 грн.

Надалі за результатами перевірки
працівниками відповідача були
визначені ФОП ОСОБА_1 суми грошових
зобов'язань з податку на доходи
фізичних осіб за 2012 рік в сумі 1 155,51 грн.
і за 2013 рік в сумі 892,88 грн.

Одночасно, перевіряючими у зв'язку із
зазначеним вище епізодом порушення
встановлено порушення позивачем норм
п. 1 ст. 4, п. 1 ст. 7 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010р. №
2464-VI, та вирахувана сума єдиного
соціального внеску в сумі 4 738,59 грн. із
суми заниженого оподатковуваного
доходу підприємця.

Крім того, за результатами аналізу
даних податкової звітності ФОП ОСОБА_1
з податку на додану вартість
працівники відповідача виявили, що
позивач задекларував у складі
податкового кредиту за звітні періоди
липень-серпень і листопад 2012 року та за
квітень і жовтень 2013 року суми податку
на додану вартість з вартості
придбаної техніки. Однак оскільки
валові витрати на загальну суму 13 655,87
грн. були визнані перевіряючими такими,
що не пов'язані з господарською
діяльністю підприємця, то, на думку
контролюючого органу, ФОП ОСОБА_1 не мав
правових підстав для формування
податкового кредиту за рахунок сум
податку на додану вартість з операцій
по придбанню техніки.

В розділі «Висновок» Акта перевірки
від 17.03.2014р. № 21/26-50-17-01-
перевіряючий встановив порушення ФОП
ОСОБА_1 наступних норм податкового
законодавства України: п. 177.2 ст. 177
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку з
доходів фізичних осіб, що підлягає
сплаті до бюджету, на загальну суму 2
048,39 грн.; п. 198.4 ст. 198, п. 200.1 ст. 200
Податкового кодексу України, що
призвело до завищення податкового
кредиту та відповідно до заниження
податку на додану вартість на загальну
суму 2 726,00 грн. (в т.ч. за липень 2012 року
на суму 248,00 грн., за серпень 2012 року - 700,00
грн., за листопад 2012р. - 587,00 грн., за
квітень 2013 року - 450,00 грн., за жовтень 2013
року - 741,00 грн.); п. 1 ст. 4, п. 1 ст. 7 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010р. №
2464-VI, - у зв'язку з ненарахуванням та
неутриманням із суми валового доходу
за 2012 - 2013 роки єдиного соціального
внеску на загальну суму 4 738,59 грн.

Копії жодного із додатків до цього акта
перевірки (в т.ч. перелік використаних
під час проведення перевірки
документів) відповідач до суду не
подав.

05 травня 2013 року ДПІ на підставі
зазначеного акта перевірки прийняла
наступні спірні у даній справі
податкові повідомлення-рішення:

- за № (форми «Р»), яким визначило
ОСОБА_1 до сплати суму грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість у розмірі 4 089,00 грн., в т.ч. 2 726,00
грн. - основний платіж, 1 363,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції;

- за № (форми «Р»), яким визначило
ОСОБА_1 до сплати суму грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб від підприємницької
діяльності у розмірі 3 072,59 грн., в т.ч. 2
048,39 грн. - основний платіж, 1 024,20 грн. -
штрафні (фінансові) санкції.

Також, цього ж дня ДПІ винесла спірні у
даній справі вимогу про боргу
(недоїмки) за № Ф-11/26-50-17-01, якою позивачу
визначено до сплати суму недоїмки по
єдиному соціальному внеску у розмірі 4
738,59 грн., та рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого внеску за №
, згідно якого до ФОП ОСОБА_1 у
відповідності п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010р. №
2464-VI застосовані штрафні санкції в сумі
370,59 грн.

Дані рішення відповідача від 05.05.2014р.
були переглянуті в процедурі
адміністративного оскарження у
відповідності до ст. 56 Податкового
кодексу України, та згідно рішень
Головного управління Міндоходів у м.
Києві від 17.06.2014р. № 1297/г/26-15-10-09-25 та
Державної фіскальної служби України
від 29.07.2014р. № 240/г/99-99-10-01-07-15 залишені
без змін, а первинні та повторні скарги
платника податків (позивача)
відповідно - без змін.

При вирішення даного спору суд
виходить з наступного.

У відповідності до п. 177.1 ст. 177
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167
цього Кодексу.

Згідно п. 177.2 ст. 177 Кодексу об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України
визначено, що «витрати» - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Таким чином, згідно законодавчого
визначення витрат, до їх складу слід
віднести всі витрати платника податків
на придбання товарів чи послуг, які
потім споживаються в його
господарській діяльності.

При цьому ст. 177 п. 177.4 ПК України, яка
передбачає особливості оподаткування
доходів фізичних осіб-підприємців,
крім тих, які обрали спрощену систему
оподаткування, визначає, що до переліку
витрат, безпосередньо пов'язаних з
отриманням доходів, належать
документально підтверджені витрати, що
включаються до витрат операційної
діяльності згідно з розділом III цього
Кодексу.

Згідно із пп. 139.1.5. п. 139.1. ст. 139 розділу III
ПК України, не включаються до складу
витрат витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу,
з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті
146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Так, згідно ст. 138 п. 138.1 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті; інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу, крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до абз. «в» пп.
138.10.2. п. 138.10. ст. 138 ПК України, до складу
інших витрат включаються
адміністративні витрати, спрямовані на
обслуговування та управління
підприємством, зокрема, це витрати на
витрати на утримання основних засобів,
до яких відноситься і амортизація.

Також ж в силу норми ст. 138 п. 138.2. ПК
України, витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу

Таким чином, з наведених норм
вбачається, що до складу витрат не
включаються витрати на і придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів. Разом з
тим, ці витрати підлягають амортизації
у порядку, визначному статтями 144 - 146 ПК
України та включаються до валових
витрат у вигляді амортизаційних
відрахувань.

Вартість, яка амортизується, по кожному
об'єкту основних засобів, інших
необоротних та нематеріальних активів
визначається як первісна (переоцінена)
з урахуванням капіталізованих витрат
на модернізацію, модифікацію, добудову,
дообладнання, реконструкції тощо, а
також суми накопиченої амортизації за
даними бухгалтерського обліку на дату
набрання чинності розділом ІІІ
Податкового кодексу.

Пунктом 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999р. №
996-ХІV (в редакції на момент спірних
правовідносин)(далі - Закон № 996-ХІV)
передбачено, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством.

Статтею 2 цього Закону встановлено, що
його дія поширюється на всіх юридичних
осіб, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від
їх організаційно-правових форм і форм
власності, а також на суб'єктів
підприємницької діяльності, яким
згідно із законодавством надано дозвіл
на ведення спрощеного обліку доходів і
витрат і які ведуть бухгалтерський
облік і подають фінансову звітність у
порядку, встановленому законодавством
про спрощену систему обліку та
звітності.

Ведення бухгалтерського обліку складу
валових витрат виробництва (обігу) та
основних фондів чи нематеріальних
активів, що підлягають амортизації, для
фізичних осіб - підприємців, які
застосовують загальну систему
оподаткування, законодавством не
передбачено.

Водночас в силу норм пп. 17.1.3. п. 17.1. ст. 17
ПК України платник податків має право
обирати самостійно метод ведення
обліку доходів і витрат. А тому
відповідно до складу витрат фізичної
особи-підприємця можна відносити суми
амортизації основних засобів, які
безпосередньо використовуються при
здійсненні господарської діяльності,
пов'язаної з отриманням доходу, у разі
ведення ним бухгалтерського обліку.

Що ж до наявності у фізичної
особи-підприємця правових підстав для
віднесення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених
при придбанні основних засобів, то
судом враховується наступне.

Загальний порядок формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість як для юридичних осіб,
так і для фізичних осіб, зареєстрованих
платниками цього податку,
регламентовано нормами ст. 198 ПК
України, відповідно до п. 198.3 якої
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених згідно зі ст. 39 цього
Кодексу, та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За умовами норми п.198.2 ст.198 Кодексу
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг чи дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 зазначеного
Кодексу.

Отже, з контексту наведених вище норм
права слідує, що особливих умов для
формування податкового кредиту для
фізичних осіб-суб'єктів
господарювання, зареєстрованих
платниками податку на додану вартість,
ПК України не передбачено.

Визначальним фактором для формування
податкового кредиту фізичними
особами-суб'єктами господарювання,
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість, під час придбання
основних засобів і товарів, як і для
платників податку на додану вартість -
юридичних осіб, є подальше
використання таких товарів (основних
засобів) в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності такої
особи - платника податку.

При цьому відповідно до п. 8 розділу ІІІ
Порядку заповнення і подання
податкової звітності з податку на
додану вартість, затвердженого Наказ
Міністерства фінансів України від
25.11.2011р. № 1492 (що зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 20 грудня
2011 року за № 1490/20228, та діяв до 30 грудня
2013 року) платник податку самостійно
обчислює суму податкового
зобов'язання, яку зазначає в податковій
звітності. Дані, наведені в податковій
звітності, мають відповідати даним
бухгалтерського та податкового обліку
платника.

Згідно зі ст. 51 Цивільного кодексу
України до підприємницької діяльності
фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Таким чином, до податкового кредиту
фізичних осіб-суб'єктів
господарювання, зареєстрованих
платниками податку на додану вартість,
можна включати суми податку на додану
вартість, нараховані (сплачені) у
зв'язку з придбанням основних засобів,
за умови взяття на облік такого майна
як основних засобів, використання
таких засобів в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності цих платників, наявності
належного документального оформлення,
підтвердження відповідних витрат,
відображення їх у бухгалтерському та
податковому обліку.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи та не заперечується
відповідачем в період з липня 2012 року
по жовтень 2013 року ФОП ОСОБА_1 придбав
побутову та оргтехніку,
телекомунікацій пристрій, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями первинних документів і
банківських виписок. Суми сплачених
витрат та податку на додану вартість із
сум вартостей таких товарів були
віднесені позивачем до складу валових
витрат і податкового кредиту за
відповідні звітні періоди 2012 - 2013 років
в повному обсязі. Реальність таких
господарських операцій з придбання
техніки відповідачем не заперечується.

Позивачем на обґрунтування обставин
щодо використання такої придбаної
техніки в своїй господарській
діяльності були надана до суду
письмові пояснення та копії деяких
первинних та інших документів.

При цьому за результатами аналізу
змісту Акта перевірки позивача судом
не виявлено в ньому жодних відомостей
про конкретний перелік первинних та
інших документів ФОП ОСОБА_1, що були
предметом документальної перевірки, а
також детальний аналіз таких
документів з висновками про
відсутність в тих чи інших документах
інформації про використання

Більш того з тексту цього акта
перевірки вбачається, що працівниками
податкової інспекції не проводилася
перевірка з питання ведення платником
податків обліку придбаних основних
засобів (в т.ч. бухгалтерського), а також
правильності нарахування ним сум
амортизації на вартість придбання
таких основних засобів. А тому як
наслідок суд критично ставиться до
обставин та висновків, що зафіксовані в
акті від 17.03.2014р. № 21/26-50-17-01-, та
відповідно до правомірності
проведення розрахунків сум заниження
ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного
доходу позивача за 2012 - 2013 роки.

При цьому суд заважає на те, що у
відповідності до п. 3 Порядку
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 22.12.2010р. № 984
(зареєстровано у Міністерстві юстиції
України 12 січня 2011 року за № 34/18772),
міститься загальне поняття терміну
«акт перевірки» згідно якого акт - це
службовий документ, який підтверджує
факт проведення документальної
перевірки фінансово-господарської
діяльності платника податків і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства.

Відповідно до п. 86.8 ст. 86 ПК України
податкове повідомлення-рішення
(визначення даного терміну наведене у
пп. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу)
приймається керівником контролюючого
органу (його заступником) протягом
десяти робочих днів з дня, наступного
за днем вручення платнику податків
акта перевірки у порядку,
передбаченому статтею 58 цього Кодексу,
для надсилання (вручення) податкових
повідомлень-рішень (за результатами
фактичної перевірки - з дня реєстрації
(надходження) акта такої перевірки до
контролюючого органу за основним
місцем обліку платника податків), а за
наявності заперечень посадових осіб
платника податків до акта перевірки
приймається з урахуванням висновку про
результати розгляду заперечень до акта
перевірки - протягом трьох робочих
днів, наступних за днем розгляду
заперечень і надання (надсилання)
письмової відповіді платнику податків.

Таким чином, з контексту наведених норм
слідує, що акт перевірки є носієм
доказової інформації про виявлені
контролюючим органом порушення вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єктами
господарювання, документом, на
підставі якого приймається відповідне
рішення контролюючого органу про
нарахування суми грошового
зобов'язання (в т.ч. фінансової санкції).
Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
10.09.2013р. у справі № 21-237а13.

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням ч. 1 ст. 69
Кодексу адміністративного судочинства
України, є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

У відповідності до ч. 1, ч. 4 ст. 70 цього
Кодексу належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Водночас, відповідно до ч. 1, 2 і 4 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Суб'єкт
владних повноважень повинен подати
суду всі наявні у нього документи та
матеріали, які можуть бути використані
як докази у справі. У разі невиконання
цього обов'язку суд витребовує названі
документи та матеріали.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішень
податкового органу, яким платнику
податків донараховані податкові
зобов'язання чи відмовлено у наданні
податкових вигод, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше. Аналогічна правова позиція
викладена, зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
04.03.2013р. у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013р.
у справі № К/9991/66857/11 та від 10.12.2012р. у
справі № К/9991/26224/12.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про не підтвердження
відповідачем документально висновків
акта документальної перевірки
позивача, та відповідно про
відсутність у відповідача належних
правових підстав для винесення
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень від 05.05.2014р., у
зв'язку з чим останні є протиправними
та підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог позивача про
скасування вимоги про сплату боргу
(недоїмки) від 05 травня 2014 року №
Ф-11/26-50-17-01 та рішення про застосування
штрафних санкцій від 05 травня 2014 року №
000085101, то суд також погоджується з їх
правомірністю у зв'язку з наступним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010р. №
2464-VI платниками єдиного внеску,
зокрема, є фізичні особи - підприємці, в
тому числі ті, які обрали спрощену
систему оподаткування, та члени сімей
цих осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності

За вимогами норм ч. 2 ст. 6 цього Закону
платник єдиного внеску зобов'язаний, в
тому числі, своєчасно та в повному
обсязі нараховувати, обчислювати і
сплачувати єдиний внесок; вести облік
виплат (доходу) застрахованої особи та
нарахування єдиного внеску за кожним
календарним місяцем і календарним
роком, зберігати такі відомості в
порядку, передбаченому законодавством.

Базою оподаткування нарахування
єдиного внеску для платників,
зазначених у пункті 4 (крім фізичних
осіб - підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування) та 5 частини
першої статті 4 цього Закону, - на суму
доходу (прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток)(п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).

Як видно з тексту акта перевірки
позивача заниження ФОП ОСОБА_1
оподатковуваного доходу мало
наслідком і заниження єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Однак з урахуванням попередньо
встановлених обставин справи судом
вбачається, що розмір бази для
нарахування єдиного внеску за
обумовленою ставкою був розрахований
контролюючим органом невірно. Таким
чином, правові підстави для
нарахування суми єдиного соціального
внеску і визначення сум фінансової
санкції (у процентному відношенні від
суми не нарахованого єдиного внеску)
спірними рішеннями від 05.05.2014р. у
позивача також були відсутні.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

За таких обставин, виходячи з
системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про необхідність на підставі ч. 2 ст. 11,
п. 1 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного
судочинства України визнання
протиправними та скасування спірних у
справі податкових повідомлень-рішень
від 05.05.2014р. № і № , вимоги
про сплату боргу (недоїмки) від 05.05.2014р.
№ Ф-11/26-50-17-01 та рішення про
застосування штрафних санкцій від
05.05.2014р. № 000085101.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд присуджує з Державного бюджету
України на користь позивача фактично
здійснені та документально
підтверджені судові витрати в розмірі
182,70 грн.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст.ст. 69 - 71, ст. 94,
ст.ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
від 05 травня 2014 року № і № .

3. Визнати протиправною та скасувати
вимогу Державної податкової інспекції
у Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про сплату боргу (недоїмки) від 05 травня
2014 року № Ф-11/26-50-17-01.

4. Визнати протиправною та скасувати
рішення Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про застосування штрафних
санкцій від 05 травня 2014 року № 000085101.

5. Присудити з Державного бюджету
України на користь Фізичної
особи-підприємцю ОСОБА_1 (місце
проживання: 03191, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3) 182 (сто
вісімдесят дві) грн. 70 коп. судового
збору.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Суддя
О.В.
Дегтярьова