Справа № 826/16740/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 грудня 2014 року № 826/16740/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,
Дегтярьової О.В., Катющенка В.П.,

за участю секретаря судового засідання
- Шаповалової К.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Кісельової
О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3до Державної
міграційної служби Українитретя особа
без самостійних вимог на стороні
відповідача: Головне управління
Державної міграційної служби
Українипро визнання протиправним та
скасувати рішення від 05.05.2014р. №96, -

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України, Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві про
визнання протиправним та скасування
повністю наказу Державної міграційної
служби України від 05.05.2014 року №96 щодо
скасування наказу Сектору міграційної
служби Державного комітету України у
справах національностей та релігій у
Кіровоградській області від 11.03.2008 року
№8-ОД «Про видачу посвідчення біженця».

Обґрунтовуючи позовні вимоги
представник позивача стверджує про
протиправність оскаржуваного наказу,
який порушує права позивача, прийнятий
всупереч діючого законодавства
України та з порушенням визначених ч.3
ст.2 КАС України принципів прийняття
рішень суб'єктом владних повноважень.

Ухвалою судді Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 листопада 2014 року відкрито
провадження у справі та призначено
попереднє судове засідання. Даною
ухвалою з огляду на визначений
позивачем склад осіб, які приймають
участь у справі, в якості
співвідповідача у справі визначено
Головне управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві.

З огляду на зміст позовних вимог з
урахуванням п.9 ч.1 ст.3, ст.ст.50, 52 КАС
України, у попередньому судовому
засіданні 13 листопада 2014 року судом
постановлено ухвалу про залучення до
участі у справі в якості третьої особи
без самостійних вимог на стороні
відповідача Головне управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві, виключивши вказану особу
зі складу відповідачів.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав і
просив їх задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову
заперечив і просив відмовити у його
задоволенні з підстав відповідності
спірного рішення вимогам чинного
законодавства. Письмово викладені
доводи представника відповідача
приєднані до матеріалів справи.

З урахуванням письмових заяв
представників сторін суд ухвалив про
здійснення розгляду справи у порядку
письмового провадження.

Заслухавши наведені в обґрунтування
позову доводи представника позивача, а
також заперечення представника
відповідача по суті позовних вимог,
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов і заперечення,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду і вирішення справи по суті,
суд встановив наступне.

ОСОБА_3, є громадянином Республіки
Білорусь.

У 2006 році позивач переїхав на постійне
місце проживання на територію України
та звернувся до компетентних органів
України з клопотанням про надання
статусу біженця у зв'язку з
переслідуваннями його та його сім'ї на
території Республіки Білорусь.

Рішенням Державного комітету України у
справах національностей та релігій від
27 грудня 2007 року за №1183 на підставі
положень чинного на вказану дату
Закону України «Про біженців» позивачу
було надано статус біженця в Україні та
видано відповідне посвідченням.

29 січня 2008 року ОСОБА_3 звернувся в
Сектор міграційної служби в
Кіровоградській області Державного
комітету України у справах
національностей і релігій з заявою, в
якій з посиланням на обставини, які
зумовили наявність ґрунтовних
побоювань реалізації працівниками
правоохоронними органами Республіки
Білорусь погроз позивачу і членам його
сім'ї, просив надати дозвіл на зміну
прізвища «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3».

11 березня 2008 року з посиланням на
статтю 14 Закону України «Про біженців»
та з урахуванням викладених позивачем
у заяві обставин Сектором міграційної
служби в Кіровоградській області
прийнято рішення за №8-ОД, яким
наказано змінити громадянину
Республіки Білорусь у документах, що
засвідчує статус біженця в Україні
прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3, а також
наказано видати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
посвідчення біженця НОМЕР_1.

Щодо питання правомірності висновку
Сектору міграційної служби в
Кіровоградській області про
можливість зміни позивачем прізвища
Департамент у справах біженців та
притулку Державного комітету у справах
національностей та релігій в своєму
листі від 30.12.2010 року за №9/1-21-786
повідомив, що законодавство про
біженців не забороняє зміну
персональних даних, але не визначає
процедуру зміни прізвища особами, яким
надано статус біженця в Україні.

Відповідно до вказаного прізвища
позивач з 2008 року набував в Україні
прав та обов'язків.

Так, 28 січня 2009 року позивач уклав
договір купівлі продажу квартири за
адресою АДРЕСА_1 та тим самим набув на
неї право приватної власності.
Вказаний договір в той же день внесено
до Державного реєстру правочинів.

03 вересня 2010 року Лівобережним
відділом реєстрації шлюбів м. Києва з
Державним центром розвитку сім'ї між
позивачем та Громадянкою Республіки
Білорусь ОСОБА_7 було зареєстровано
шлюб, про що видане відповідне
свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року на території України (
в місті Києві) народився син позивача,
ОСОБА_8, про що в Книзі реєстрації
народжень 04 лютого 2011 року зроблено
відповідний актовий запис за №425,
видано свідоцтво про народження серія
НОМЕР_3 та зроблено запис в посвідченні
біженця.

Також позивачем отримано
ідентифікаційний код в податкових
органах, з 2008 по сьогоднішній день
позивачу нараховується офіційна
заробітна плата та сплачуються
податки, на ім'я позивача видано
посвідчення водія.

На підставі заяв позивача від 22.12.2011
року, від 07.12.2012 року та 24.12.2013 року
Державною міграційною службою України
продовжувався термін дії посвідчення
біженця на ім'я ОСОБА_3 до 29.12.2012р.,
07.12.2013р. та до 07.12.2014р. відповідно.

Водночас, 05 травня 2014 року Державною
міграційною службою України видано
Наказ №96 про скасування наказу Сектору
міграційної служби Державного
комітету України у справах
національностей та релігій у
Кіровоградській області від 11.03.2008 року
№8-ОД «Про видачу посвідчення біженця».
Також вказаним наказом зобов'язано
начальника ГУ ДМС в м. Києві
забезпечити: вилучення у громадянина
Республіки Білорусь ОСОБА_3
посвідчення біженця НОМЕР_4; оформлення
заяви-анкети на видачу посвідчення
біженця гр. Республіки Білорусь ОСОБА_3
у відповідності з рішенням Державного
комітету України у справах
національностей та релігій від 27.12.2007р.
№1183; направлення оформлених
матеріалів до апарату ДМС. Начальника
УПШЗ зобов'язано забезпечити:
оформлення посвідчення біженця гр.
Республіки Білорусь ОСОБА_3 у
відповідності з рішенням Державного
комітету України у справах
національностей та релігій від 27.12.2007р.
№1183; направлення оформленого
посвідчення біженця та інших
матеріалів до ГУ ДМС в м. Києві для його
видачі в установленому законодавством
порядку.

Даючи правову оцінку оскаржуваному
позивачем рішенню суб'єкта владних
повноважень та встановленим у справі
обставинам з урахуванням наявних в
матеріалах справи доказів, суд зважає
на наступне.

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
даних рішень з огляду на чіткі
критерії, які зазначені у частині 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України з урахуванням
закріпленого статтею 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципу законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

- на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

- з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

- обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

- безсторонньо (неупереджено);

- добросовісно;

- розсудливо;

- з дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації;

- пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

- з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

- своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

«На підставі» означає, що суб'єкт
владних повноважень: повинен бути
утвореним у порядку, визначеному
Конституцією та законами України;
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен
приймати рішення, а дії вчиняти
відповідно до встановлених законом
повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний
дотримуватися встановленої законом
процедури і форми прийняття рішення
або вчинення дії і повинен обирати лише
визначені законом засоби.

Зазначені критерії одночасно є
вимогами для суб'єкта владних
повноважень, який приймає відповідне
рішення, вчинює дії чи допускається
бездіяльності.

У відповідності до статті 26
Конституції України іноземці та особи
без громадянства, що перебувають в
Україні на законних підставах,
користуються тими самими правами і
свободами, а також несуть такі самі
обов'язки, як і громадяни України, - за
винятками, встановленими Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України.

Іноземцям та особам без громадянства
може бути надано притулок у порядку,
встановленому законом.

Правовий статус осіб, яким надано
статус біженця в Україні станом на час
видання наказу Сектору міграційної
служби у Кіровоградській області від
11.03.2008 року визначався в статті 19 Закону
України «Про біженців» (тут і далі - у
редакції Закону на день прийняття
вказаного наказу), відповідно до якої
особи, яким надано статус біженця в
Україні, є іноземцями чи особами без
громадянства, які перебувають в
Україні на законних підставах. Такі
особи користуються тими ж правами і
свободами, а також несуть такі самі
обов'язки, як і громадяни України, - за
винятками, встановленими Конституцією
та законами України, а також
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Стаття 20 Закону України «Про біженців»
наділяє особу, якій надано статус
біженця в Україні, рівними з
громадянами України правами у шлюбних
та сімейних відносинах (частина 2).
Особа, якій надано статус біженця в
Україні, користується іншими правами і
свободами, які передбачені
Конституцією та законами України
(частина 4).

Абзацом 1 частини першої статті 21
Закону України «Про біженців» до
обов'язків особи, якій надано статус
біженця в Україні, віднесено і
зобов'язання повідомляти протягом
десяти робочих днів органу міграційної
служби за місцем проживання про зміни
прізвища, складу сім'ї, сімейного стану,
місця проживання, набуття громадянства
України або іншої держави, надання
притулку або дозволу на постійне
проживання в іншій державі.

Паспортним документом, який посвідчує
особу та підтверджує факт надання їй в
Україні статусу біженця і є дійсним для
реалізації прав та виконання
обов'язків, передбачених Законом
України «Про біженців» є посвідчення
біженця (надалі - посвідчення).

Згідно пункту 2 Положення про
посвідчення біженця, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 11.10.2002р. №1527 (далі по тексту -
Положення №1527 у редакції на час
виникнення спірних правовідносин)
посвідчення видається іноземцю або
особі без громадянства, які досягли
шістнадцятирічного віку, органом
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі (далі - орган
міграційної служби) на підставі
рішення Держкомнацрелігій про надання
іноземцю або особі без громадянства в
Україні статусу біженця.

В пункті 9 Положення №1527 передбачено,
що посвідчення підлягає обміну, крім
іншого, в разі зміни прізвища та імені
біженця.

Обмін посвідчення проводиться
протягом семи робочих днів після
прийняття відповідного рішення
органом міграційної служби за місцем
проживання біженця.

Відповідно до пункту 10 Положення №1527,
для обміну посвідчення біженця
необхідно подати документи, зазначені
в пункті 8 цього Положення, та
посвідчення, що підлягає обміну. Для
обміну посвідчення у зв'язку із зміною
прізвища, імені, виявленням
розбіжностей у записах подаються також
документи, які підтверджують причини
обміну.

Наказом Державного комітету України у
справах національностей та міграції
від 09.09.2005р. за №69, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 01.11.2005р.
за №1319/11599, відповідно до Положення №1527
був розроблений Порядок оформлення,
видачі та продовження терміну дії
посвідчення біженця (надалі - Порядок
№69), в розділі 5 якого визначено порядок
і підстави обміну, поновлення
посвідчення.

В даному розділі Порядку №69 серед
обставин, які зумовлюють необхідність
обміну посвідчення біженця визначено і
зміна прізвища та/або імені біженця.

У відповідності до пункту 5.2 Порядку №69
для обміну Посвідчення біженцем до
органу міграційної служби за місцем
проживання подаються документи,
зазначені в пункті 2.1 Порядку
(заява-анкета про видачу Посвідчення
біженця за встановленим зразком
підписаної заявником; дві фотокартки
розміром 35 х 45 міліметрів; дві
фотокартки розміром 35 х 45 міліметрів
кожного члена сім'ї заявника віком до
шістнадцяти років, що перебувають з ним
в Україні, дані про яких унесені до
анкети особи, яка звернулася із заявою
про надання статусу біженця) та
Посвідчення, що підлягає обміну. У разі
обміну Посвідчення у зв'язку із зміною
прізвища, імені, виявленням
розбіжностей у записах подаються також
документи, які підтверджують причини
обміну.

В підтвердження обґрунтованості
побоювань позивача щодо дій
правоохоронних органів Республіки
Білорусь може слугувати той факт, що
згідно листа Генеральної прокуратури
України від 22.02.2011р. за №14/3-38952-10,
останньою 22 лютого 2011 року прийнято
рішення про відмову в задоволені
запиту Генеральної прокуратури
Республіки Білорусь про видачу
позивача для притягнення до
кримінальної відповідальності.

Враховуючи викладені положення
законодавства є підстави для
ствердження, що норми, якими були
врегульовані спірні правовідносини
станом на час видання Сектором
міграційної служби у Кіровоградській
області наказу від 11.03.2008 року за №8-ОД
не тільки не містили заборони зміни
прізвища особою, якій надано статус
біженця, а й визначали порядок
реалізації такого права шляхом
звернення до уповноваженої особи з
наданням необхідних документів.

Не міститься заборона щодо зміни
особою, якій надано статус біженця,
прізвища та/або імені і в інших
нормативно-правових актах ні на день
прийняття уповноваженою особою -
Сектором міграційної служби у
Кіровоградській області рішення за
№8-ОД від 11.03.2008 року, ні на час
винесення Державною міграційною
службою України спірного наказу від
05.05.2014 року за №96.

У відповідності до пункту 5 Положення
про Державну міграційну службу
України, затвердженого Указом
Президента України від 06.04.2011р. №405/2011,
ДМС України з метою організації своєї
діяльності контролює діяльність
територіальних органів та
територіальних підрозділів ДМС
України (п.п.3 п.5).

Голова ДМС України забезпечує
виконання ДМС України та її
територіальними органами і
територіальними підрозділами
Конституції та законів України, актів і
доручень Президента України, актів
Кабінету Міністрів України, наказів
Міністерства, доручень Міністра,
скасовує рішення територіальних
органів та територіальних підрозділів
ДМС України (п.п.2 п.10 Положення про ДМС
України).

При цьому, згідно статті 6 Конституції
України органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом 12 статті 92 Основного закону
України встановлено, що виключно
законами України визначаються
організація і діяльність органів
виконавчої влади, основи державної
служби, організації державної
статистики та інформатики.

При цьому, Конституція України не
передбачає право центральних органів
виконавчої влади застосовувати
аналогію права або закону при
вирішенні будь-яких питань, що належать
до їх компетенції, а вимагає діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Однак, як вбачається з оскаржуваного
позивачем наказу від 05.05.2014 року за №96
жодних мотивів та правових підстав для
скасування наказу Сектору міграційної
служби у Кіровоградській області від
11.03.2008 року за №8-ОД, яким змінено
громадянину Республіки Білорусь у
документах, що засвідчують статус
біженця в Україні прізвище з ОСОБА_3 на
ОСОБА_3, Державною міграційною службою
України не наведено.

Не містять матеріали особової справи
позивача і документів, на підставі яких
можна зробити висновок щодо причин для
прийняття оскаржуваного наказу через
сім років після прийняття наказу, який
спірним рішенням скасовується.

При цьому, не можуть бути визнані судом
в якості законних підстав для
скасування ДМС України наказу Сектору
міграційної служби у Кіровоградській
області від 11.03.2008 року за №8-ОД доводи
представника відповідача щодо
отримання відповідачем листа від 14.03.2013
року (майже за рік до оскаржуваного
наказу) від Державної реєстраційної
служби України, яка з посиланням на
положення Закону України «Про державну
реєстрацію актів цивільного стану»
зазначає про те, що державна реєстрація
зміни імені (прізвища, власного імені,
по батькові) проводиться лише стосовно
громадян України (ч.1 ст.16 Закону).

Врахування та застосування положень
даного Закону у спірних правовідносин
є неможливим з огляду по-перше на те, що
вказаний нормативно-правовий акт був
прийнятий 01 липня 2010 року та набрав
чинності 27 липня 2010 року, тобто майже
через три роки після звернення
позивача із заявою про зміну прізвища
та прийняття Сектором відповідного
рішення. По-друге, вказаний Закон не
визначає механізм внесення змін до
паспортного документу особи, яка має
особливий статус на території України -
біженця.

При цьому, ні у спірному наказі, ні під
час розгляду адміністративної справи,
відповідачем не доведено наявність
законодавчо закріплених підстав для
визнання наказу Сектору міграційної
служби у Кіровоградській області від
11.03.2008 року за №8-ОД таким, що не
відповідає чинному законодавству, а
отже і наявність обставин, наявність
яких зумовила скасування цього наказу
і для вилучення у громадянина
Республіки Білорусь ОСОБА_3
посвідчення біженця НОМЕР_4 та для
оформлення посвідчення на прізвище
позивача до його зміни.

Колегія суддів вважає за доцільне
також зазначити про недоведеність
посилань представника відповідача на
те, що прийняття відповідачем спірного
наказу зумовлено відсутністю
відповідного рішення ДМС про надання
статусу біженця саме ОСОБА_3, оскільки
таке рішення приймалось щодо ОСОБА_3.

Так, в матеріалах справи містяться
довідки Державної міграційної служби
від 02.06.2011 року за №8/1-1, яка була видана
саме ОСОБА_3 в підтвердження того, що на
його ім'я Держнацкомрелігій був
виданий проїзний документ біженця для
виїзду за кордон, а також від 06.06.2011 року
за №8/1-3, виданий також ОСОБА_3 в
підтвердження того, що рішенням №1183
від 27.12.2007 року Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій йому надано статус біженця.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 вказаної норми Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення і не
довів правомірності прийнятого ним
рішення, оформленого наказом від
05.05.2014р. №96.

Суд враховує, що рішення, дії суб'єкта
владних повноважень не можуть бути
упередженими, тобто здійснюватися
дискримінаційно через власний, у тому
числі фінансовий, корпоративний
інтерес. Приймаючи рішення або
вчинюючи дію, суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний діяти
добросовісно, з щирим наміром щодо
реалізації владних повноважень та
досягнення поставлених цілей і
справедливих результатів, пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення (дія).

При цьому, суд вважає доведеними
посилання представника позивача на
можливість спричинення шкоди
гарантованими Конституцією України та
іншими нормативно-правовими актами
правам, свободам і інтересам позивача в
разі реалізації спірного рішення
відповідача.

Зважаючи на вищевикладене та виходячи
з меж заявлених позовних вимог,
системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, колегія визнає викладені в
позовній заяві вимоги позивача
обґрунтованими та відповідно такими,
що підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.69-71, 122, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3
задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Державної міграційної служби
України від 05 травня 2014 року №96 «Про
скасування наказу».

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Н.А. Добрівська

Судді:
О.В. Дегтярьова

В.П. Катющенко