Справа № 804/15091/14
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2014 р. cправа № 804/15091/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Прудника С.В.

при секретарі судового засідання
Крюкової
О.В.

за участю сторін:

представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Донцова
Є.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до
Дніпродзержинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 08.09.2014 р., та податкового
повідомлення- рішення № від
08.09.2014 р., -

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2014 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3,
позивач) звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Дніпродзержинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (далі -
Дніпродзержинська ОДПІ, відповідач), в
якому просить суд:

- визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення
Дніпродзержинської ОДПІ від 08.09.2014 року
№;

- визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення
Дніпродзержинської ОДПІ від 08.09.2014 року
№.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за
результатами перевірки ФОП ОСОБА_3
відповідачем було складено акт
перевірки № 3545/391/04-03-17-01-27/НОМЕР_3 від
19.08.2014 року, згідно висновку якого було
встановлено порушення Податкового
кодексу України (далі - ПК України). На
підставі акту перевірки відповідачем
прийняті оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 08.09.2014 року №
та № , з якими позивач не
погоджується, вважає їх незаконними та
такими, що підлягають скасуванню з
наступних підстав. Основною підставою
складання висновків про
безпідставність формування
податкового кредиту з боку позивача,
та, відповідно, складання податкових
повідомлень-рішень, став акт про
результати камеральної перевірки ТОВ
«Компанія «Металозбут», за
результатами якої встановлено
нікчемність правочинів ТОВ «Компанія
«Металозбут», яка мала господарські
відносини з контрагентом позивача - ТОВ
«Велар-Д». Позивач зазначає, що у
Дніпродзержинської ОДПІ не було
підстав для проведення перевірки,
оскільки ФОП ОСОБА_3 було надано
письмові пояснення на письмовий запит
відповідача. Крім того, у позивача
наявні первинні документи, якими
підтверджується законність та
реальність операцій ФОП ОСОБА_3 з
контрагентом ТОВ «Велар-Д» у
перевіряємий період. В період
проведення господарських операцій ТОВ
«Велар-Д» було зареєстроване в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб,
зареєстроване в ЄДР платником
податків, та мало податковий номер,
печатку, рахунки в банках, тобто всі
ознаки дієздатної особи у розумінні
чинного законодавства України.
Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала та
просила суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 22.09.2014 р.
відкрито провадження у
адміністративній справі, та призначено
справу до розгляду у відкритому
судовому засіданні (а.с. 1).

У судовому засіданні 14.11.2014 р.
представник позивача заявлені позовні
вимоги підтримав у повному обсязі,
надав пояснення аналогічні викладеним
у позовній заяві, просив суд позов
задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні просив відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на те,
що за результатами перевірки
податковий орган прийшов до висновків
щодо порушення позивачем податкового
законодавства, які є обґрунтованими та
підтверджені письмовими доказами, а
тому посадові особи
Дніпродзержинської ОДПІ при прийнятті
податкових повідомлень-рішень від
08.09.2014 р. № про збільшення
грошового зобов'язання ФОП ОСОБА_3 по
сплаті податку на додану вартість за
основним платежем в розмірі 45980 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) у розмірі 22990,00 грн. та №
по сплаті податку на прибуток за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) у розмірі 510,00 грн., діяли на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника позивача,
дослідивши матеріали справи,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог і наданих сторонами
доказів, оцінивши докази відповідно до
вимог ст.ст. 69 - 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає позовні вимоги
такими, що підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що
Дніпродзержинською ОДПІ проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ФОП ОСОБА_3 (код за ЄДРПОУ
НОМЕР_3) з питань правомірності
формування податкового кредиту по
взаємовідносинам з ТОВ «Велар-Д» (код
за ) за травень 2014 року. За
результатами перевірки складено акт №
3545/391/04-03-17-01-27/НОМЕР_3 від 19.08.2014 року.

Документальною позаплановою
перевіркою встановлено нереальність
здійснення господарських операцій, їх
вид, обсяг, якість та розрахунки в
результаті порушень:

- п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК
України, в частині безпідставного
формування податкового кредиту з ПДВ
за травень 2014 року в сумі 45980 грн. по
взаємовідносинам з ТОВ «Велар-Д»,
донараховано податок на додану
вартість в сумі 45980 грн.;

- п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, п.п.16.1.5 п. 16.1 ст. 16,
з урахуванням п. 85.2 ст. 85 ПК України, в
частині ненадання до перевірки
документів у повному обсязі.

На підставі акту перевірки від 19.08.2014
року № 3545/391/04-03-17-01-27/НОМЕР_3 прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 08.09.2014 року:

- № про збільшення грошового
зобов'язання ФОП ОСОБА_3 по сплаті
податку на додану вартість за основним
платежем в розмірі 45980 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) у розмірі 22990 грн.;

- № про збільшення грошового
зобов'язання ФОП ОСОБА_3 по сплаті
податку на прибуток за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) у
розмірі 510 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП
ОСОБА_3 (покупець) уклав з ТОВ „Велар-Д"
(постачальник) договір поставки
нафтопродуктів від 16.05.2014 р. № 164ОПТ.

За умовами цього договору постачальник
зобов'язувався передати покупцю, а
покупець прийняти та оплатити
нафтопродукти у кількості, по
номенклатурі, цінам та строкам
поставки згідно умов договору та
додатку до нього, який є невід'ємною
частиною договору (п.1.1 договору № 164
ОПТ).

При здійсненні господарських операцій
по виконанню вказаного договору
сторонами були складені:

- податкові та видаткові накладні
від 18.05.2014 року № 181, від 21.05.2014 року №215,
від 23.05.2014 року № 234, від 27.05.2014 року № 271,
від 28.05.2014 року №281;

- товарно-транспортні накладні від
18.05.2014 року № 00153465, від 21.05.2014 року
№00153499, від 23.05.2014 року № 00153418, від 27.05.2014
року №00153455, від 28.05.2014 року №00153465.

Крім того, у позивача наявна ліцензія
Головної державної інспекції на
автомобільному транспорті серії
НОМЕР_4, яка надає позивачу право на
внутрішні перевезення вантажів
вантажними автомобілями, причепами та
напівпричепами. У позивача також
наявний транспортний засіб за
державним номером НОМЕР_5, що
підтверджується долученою до
матеріалів справи копією свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу.

Зазначені документи підтверджують
право позивача на здійснення
перевезення товару - нафтопродуктів, за
договором № 164 ОПТ, відповідно до даних,
зазначених у товарно-транспортних
накладних.

Підставою для формування в акті
перевірки висновків про нереальність
здійснення господарських операцій між
позивачем та ТОВ „Велар-Д" стали
висновки акту перевірки ДПІ у
Заводському районі м. Запоріжжя від
27.06.2014 року №534/153-120/37442787 «Про
результати камеральної перевірки
податкової декларації з податку на
додану вартість ТОВ Компанія
«Металозбуд» щодо нереальності
поставки товарів від ТОВ Компанія
«Металозбуд» до ТОВ „Велар-Д".

Відповідно до частин 1 та 5 ст.203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено в ч.2 ст.207 ГК України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно частин 1 та 2 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

На підставі ст.228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним;
правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Пленум Верховного Суду України в
постанові „Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009,
зокрема, визначив перелік правочинів,
які є нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 ЦК України: правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Необхідними умовами для висновку про
нікчемність угоди згідно до ст. 207 ГК
України та ст.228 ЦК України, є доведення
факту наявності завідомо суперечної
інтересам держави та суспільства мети
укладення угоди сторонами, а також
наявність вини у формі умислу хоча б у
однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків. Інтерес держави
і суспільства у сплаті суб'єктами
оподаткування податків випливає з
обов'язку кожного сплачувати податки і
збори, закріпленому в ст. 67 Конституції
України та ст. 16 ПК України.

Отже, суб'єктний склад правопорушення
повинен бути встановлений
компетентним державним органом і
підтверджений законодавчо визначеними
належними засобами доказування.

Суд критично оцінює посилання
представника відповідача на акт від
27.06.2014 року №534/153-120/37442787 «Про
результати камеральної перевірки
податкової декларації з податку на
додану вартість ТОВ Компанія
«Металозбуд», оскільки він не
спростовує дійсність укладеного між
ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Велар-Д» правочину
щодо поставки нафтопродуктів, та не
може вважатись судом безспірним
доказом порушення податкового
законодавства з боку позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України,
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Згідно п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
Податкового Кодексу України, із
змінами та доповненнями, на
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 ПКУ, з урахуванням правил,
встановлених ст.152 ПКУ.

Відповідно до п.135.1 ст.135 Податкового
кодексу України, доходи, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до ст.137 ПКУ, на підставі
документів, зазначених у п.135.2 ст.135 ПКУ ,
та складаються з:

- доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до п. 135.4
ст.135 ПКУ;

- інших доходів, які визначаються
відповідно до п.135.5 ст.135 ПКУ, за
винятком доходів, визначених у п.135.3
ст.135 та у ст.136 ПКУ.

Згідно п. 135.2 ст.135 Податкового Кодексу
України, доходи визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують отримання платником
податку доходів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II ПКУ.

Відповідно до п.п.135.5.4 п. 135.5 ст.135
Податкового кодексу України, інші
доходи включають, зокрема, вартість
товарів, робіт, послуг, безоплатно
отриманих платником податку у звітному
періоді, визначена на рівні не нижче
звичайної ціни, суми безповоротної
фінансової допомоги, отриманої
платником податку у звітному
податковому періоді, безнадійної
кредиторської заборгованості, крім
випадків, коли операції з
надання/отримання безповоротної
фінансової допомоги проводяться між
платником податку та його
відокремленими підрозділами, які не
мають статусу юридичної особи.

Згідно п. 138.1 ст.138 Податкового кодексу
України, витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності. Витрати операційної
діяльності включають: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до п. 138.2 ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно пп.139.1.9. п.139.1 ст.139 Податкового
кодексу України, не включаються до
складу витрат, зокрема, витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно пп."а" п.185.1 ст.185 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового
кодексу України, датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Згідно п.188.1 ст.188 Податкового кодексу
України, база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних пін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів). До
складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

За змістом п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За приписами п. 198.3 статті 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг з метою їх
використання в господарській
діяльності.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Як встановлено абз. 5 ст. 1 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV),
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Отже, господарська
операція повинна спричиняти реальні
зміни майнового стану платника
податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону № 996-ХІV,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

За змістом ч. 1 ст. 9 вищезазначеного
Закону, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Частиною 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV
передбачені обов'язкові реквізити, які
мають містити первинні та зведені
облікові документи.

Відповідно до п. 2.15 та 2.16 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення)
первинні документи підлягають
обов'язковій перевірці працівниками,
які ведуть бухгалтерський облік, за
формою і змістом, тобто перевіряється
наявність у документі обов'язкових
реквізитів та відповідність
господарської операції чинному
законодавству, логічна ув'язка окремих
показників. Забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать
нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Пунктом 2.4 Положення визначено, що
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Із матеріалів справи вбачається, що у
позивача наявні всі необхідні первинні
документи, на підставі яких позивачем
задекларовано суму податкового
кредиту.

Таким чином, зобов'язання контрагентів
позивача не спричиняють
цивільно-правових чи податкових
наслідків для позивача, так само
позивач не може нести відповідальність
за будь-які порушення законодавства
вчинені його контрагентами.

Правова позиція Верховного Суду
України у розглядуваній категорії
спорів, відображена, зокрема, у
постанові цього суду від 31.01.2011 року №
14/11 у справі за позовом закритого
акціонерного товариства "Мукачівський
лісокомбінат"до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Закарпатській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення. Так, за тотожних
обставин та на підставі вказаних норм
Закону Верховний Суд України дійшов
висновку про те, що "чинне
законодавство України не ставить в
залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту.

Верховний Суд України у вказаному
рішенні також наголосив, що такий
висновок "узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії"
(заява № 3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ другий раз, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності".

Також суд звертає увагу на рішення
Європейського Суду з прав людини від 9
січня 2007 року, про порушення Україною
статті 1 Першого протоколу у справі
"Інтерсплав проти України".

Так, у п. 37 рішення вказується: "Заявник
стверджував, що він сплачував податки
відповідно до Закону і ці платежі
перевірялись декілька разів
державними органами. Він зазначив, що
він не несе відповідальності за
діяльність інших компаній, у яких він
купував металевий брухт, ціна на який
включала ПДВ. Обов'язок сплачувати це
ПДВ покладався на ці компанії, а не на
заявника. Заявник підкреслив, що він не
мав ні компетенції, ні можливості
контролювати господарську діяльність
інших підприємств і ситуація, на яку
посилається Уряд, вказує на
незадовільну діяльність податкових
органів, за які заявник не повинен
нести відповідальність. Він далі
підкреслював, що численні перевірки
його діяльності які здійснювалися
податковими органами, не виявили
порушень, на підставі яких останні
могли б ґрунтувати свої відмови".

Відповідно до п. 38 рішення зазначено:
"На думку Суду, коли державні органи
володіють будь-якою інформацією про
зловживання в системі відшкодування
ПДВ, що здійснюються конкретною
компанією, вони можуть вжити
відповідних заходів для запобігання
або усунення таких зловживань. Суд,
однак, не може прийняти зауваження
Уряду щодо загальної практики з
відшкодування ПДВ за відсутності
будь-яких ознак, які б указували на те,
що заявник був безпосередньо залучений
до таких зловживань".

Частиною 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку щодо задоволення позовних
вимог.

Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем - ФОП ОСОБА_3 при зверненні до
суду понесені судові витрати, пов'язані
зі сплатою судового збору за подання
адміністративного позову до суду в
розмірі 182,70 грн., що документально
підтверджується квитанцією № 33/44CD46E1977A
від 15.09.2014 р. (а.с. 2).

Отже, сплачений позивачем судовий збір
за подачу адміністративного позову до
суду в сумі 182,70 грн. підлягає
поверненню.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 14 листопада 2014
року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено на 19 листопада 2014
року, про що повідомлено після
проголошення вступної та резолютивної
частини постанови в судовому
засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 10, 11, 17, 69 - 71, 86, 94,
122, 158 - 163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до
Дніпродзержинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 08.09.2014 р., та податкового
повідомлення- рішення № від
08.09.2014 р. - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
повністю податкове
повідомлення-рішення
Дніпродзержинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
08.09.2014 р.

Визнати протиправним та скасувати
повністю податкове
повідомлення-рішення
Дніпродзержинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
08.09.2014 р.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_3;
індекс 51021, АДРЕСА_1) судові витрати
пов'язані зі сплатою судового збору у
розмірі 182,70 грн. (сто вісімдесят дві
гривні 70 копійок).

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд, в порядку та у
строки, передбачені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, та набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складений 19
листопада 2014 року.

Суддя
С. В. Прудник