Справа № 804/6086/13-а
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2014 рокусправа № 804/6086/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Туркіної Л.П.
(доповідач)

суддів - Дурасової Ю.В., Проценко О.А.,

при секретарі - Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Комунального
підприємства «Павлоградське виробниче
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» Павлоградської міської
ради

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
15.10.2013 р.

у справі № 804/6086/13-а

за позовом Державної фінансової
інспекції в Дніпропетровській області
(далі - позивач)

до відповідача Комунального
підприємства «Павлоградське виробниче
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» Павлоградської міської
ради (далі - відповідач)

про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
адміністративним позовом про
зобов'язання відповідача виконати
вимогу позивача від 11.02.2013 № 14/132 на
загальну суму 1 088 822,14 грн., шляхом
визначеним у вимозі:

- відшкодувати порушення щодо
недоотримання підприємством доходів
внаслідок фактичного надання послуг з
водопостачання та водовідведення
споживачам (населенню), що сплатили
кошти на рахунок КП «Комунальник»
Криничанського району, яким фактично
послуги не надавалися при відсутності
в бухгалтерському обліку дебіторської
заборгованості перед КП «Комунальник»
у період січня - вересня 2012 року в сумі 11
278,32 грн. шляхом відображення в обліку
дебіторської заборгованості перед КП
«Комунальник» та подальшого стягнення
коштів;

- відшкодувати недоотримання доходів
фізичними особами в сумі 34 710,90 грн.
внаслідок затвердження посадових
окладів у штатних розписах та
нарахування заробітної плати
працівникам без дотримання
коефіцієнтів співвідношень розмірів
мінімальних місячних посадових
окладів керівних працівників,
професіоналів, фахівців до мінімальної
тарифної ставки 1 розряду робітника
основного виробництва, встановлених у
колективному договорі, шляхом
донарахування та виплати;

- відшкодувати недоотримання доходів
працівників внаслідок заниження
посадових окладів через зайво
нараховану та виплачену надбавку
різниці в посадових окладах в сумі
37 906 грн. 19 коп. шляхом донарахування та
виплати;

- відшкодувати зайво нараховані і
виплачені заробітну плату, та
заохочення на загальну суму 95 352,62 грн.,
внаслідок недоотримання нормативно -
правових актів, в т.ч. за рахунок осіб
винних у прийнятті наказів про виплату
надбавок та премій, які суперечать
вимогам наведених нормативних
документів, та виконання яких призвело
до зайвого витрачення коштів;

- провести перерахунок та відповідні
взаємозвірки щодо сум єдиного
соціального внеску та повернути зайво
сплачені кошти в сумі 36 110,04 грн. шляхом
зарахування в рахунок майбутніх
платежів;

- надати розрахунки до Управління праці
та соціального захисту населення
м. Павлоград про відшкодування
витрат в сумі 5 390,17 грн. В іншому
випадку відшкодувати порушення за
рахунок осіб, що допустили порушення в
порядку та розмірах встановлених
законодавством;

- відшкодувати порушення щодо
недоотримання підприємством коштів в
сумі 832 073,90 грн., що виникло внаслідок
не проведення претензійно-позовної
роботи по стягненню дебіторської
заборгованості, в т.ч. шляхом стягнення
з винних осіб шкоди у порядку та
розмірах встановлених законодавством;

- провести службове розслідування для
встановлення причин втрати активів
(векселів) на суму 36 000 грн., визначити
винну особу, що допустила втрату, та
відшкодувати шкоду в порядку та
розмірах встановлених законодавством.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в
ході ревізії встановлено порушення
відповідачем приписів
нормативно-правових актів, які
спричинили матеріальну шкоду.
Зазначені порушення не усунуто, при
цьому, у відповідності до ст. 15 Закону
України «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні», вимоги Державної фінансової
інспекції про усунення порушень,
виявлених в ході ревізії, є
обов'язковими для виконання службовими
особами суб'єктів, що ревізуються чи
перевіряються. Враховуючи те, що на
адресу відповідача направлено
обов'язкову для виконання вимога про
усунення порушень, проте, вона
залишається не невиконаною, позивач
звернувся до суду із даним
адміністративним позовом.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
15.10.2013 р. позовні вимоги задоволено
частково. Зобов'язано відповідача
виконати вимогу позивача від 11.02.2013
року № 14/132 в частині:

- донарахування та виплати фізичним
особам недоотриманої заробітної плати
в сумі 34 710,90 грн.;

- в порядку та розмірах встановлених
ст.ст. 130, 133, 136 КЗпП України,
відшкодувати шкоду за рахунок осіб,
винних у зайвому нарахуванні
заробітної плати та заохочень на
загальну суму 95 352,62 грн. внаслідок
недотримання нормативно - правових
актів;

- провести перерахунок щодо сум єдиного
соціального внеску та повернути зайво
сплачені кошти в сумі 36 110,04 грн.;

- провести службове розслідування для
встановлення причин втрати активів на
суму 36 000 грн., визначити винну особу, що
допустила втрату, та відшкодувати
шкоду в порядку та розмірах
встановлених законодавством.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано посиланнями
на норми ч. 2 ст. 15 Закону України «Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні» (далі -
Закон № 2939), згідно яких законні
вимоги службових осіб органу
державного фінансового контролю є
обов'язковими для виконання службовими
особами об'єктів, що контролюються. Як
зазначив суд, відповідачем не надано
доказів оскарження, скасування або
визнання протиправною у встановленому
порядку вимоги № 14/132 від 11.02.2013 року, а
тому, відповідно до положень ст. 15
Закону вказана вимога є обов'язковою до
виконання.

Відмовляючи у задоволенні решти
позовних вимог, суд зазначив, що вимоги
позивача, заявлені у позові, не
відповідають змісту вимоги № 14/132 від
11.02.2013 року, а отже, не підлягають
задоволенню.

Не погодившись з постановою
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 15.10.2013 р.,
позивач подав апеляційну скаргу, у
якій, посилаючись на невідповідність
рішення суду нормам матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи та
невідповідність рішення суду
обставинам справи, просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі

Так, відповідач в обґрунтування своєї
апеляційної скарги вказує на те, що
союзні акти - постанова Ради Міністрів
СРСР "Про порядок і умови суміщення
професій (посад)" та Інструкція
Держкомпраці, Мінфіну СРСР і ВЦРПС «Про
порядок і умови суміщення професій
(посад), на які в частині своєї вимоги
посилається позивач, втратили чинність
в частині обмежень на суміщення
професій (посад), порядку запровадження
суміщення та оплати праці, яка
виконується в порядку суміщення.
Правила про обмеження суміщення і
порядку його запровадження втратили
чинність, оскільки частина перша ст. 21
КЗпП залишає на розсуд сторін
трудового договору вирішення питання
про те, яку роботу буде виконувати
працівник, не містить будь-яких
винятків щодо домовленості сторін про
суміщення професій. Названі акти також
не діють в Україні в частині розміру
доплати за суміщення професій, у тому
числі в бюджетних організаціях,
оскільки ст. 105 КЗпП відносить до
компетенції сторін колективного
договору визнання розміру доплат за
суміщення професій (посад), виконання
обов'язків тимчасово відсутнього
працівника.

Отже, відповідач вважає, що вимоги
контролюючого органу, пов'язані із
визначенням розміру заробітної плати
та заохочень, є незаконними, що
виключає підстави для їх виконання.

Позивач заперечень на апеляційну
скаргу не надав. Рішення суду не
оскаржив, представника у судове
засідання не направив.

Представник відповідача у судовому
засіданні доводи та вимоги апеляційної
скарги підтримав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС, суд
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги. Оскільки рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
сторони не оскаржують, назване рішення
переглядається в частині задоволених
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

Заслухавши представника відповідача,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи,
відповідно до п. 1.2.4.3 Плану
контрольно-ревізійної роботи
Державної фінансової інспекції в
Дніпропетровській області на IV квартал
2012 року та на підставі направлення на
проведення ревізії від 19.11.2012 року № 99
було проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
відповідача за період з 01.01.2011 року по
01.11.2012 року.

За наслідками проведеної ревізії
складено акт від 22.01.2013 року №710-26/3, на
підставі якого відповідачу направлено
лист - вимогу від 11.02.2013 року № 14/32 про
усунення порушень, виявлених ревізією.

Як свідчать названі документи,
ревізією встановлено та зобов'язано
відповідача здійснити, зокрема,
наступне:

- Ревізією встановлено недоотримання
доходів фізичними особами в сумі 34 710,90
грн. внаслідок затвердження посадових
окладів у штатних розписах та
нарахування заробітної плати
працівникам без дотримання
коефіцієнтів співвідношень розмірів
мінімальних місячних посадових
окладів керівних працівників,
професіоналів, фахівців до мінімальної
тарифної ставки 1 розряду робітника
основного виробництва, встановлених у
колективному договорі, що є порушенням
п. 3.5 Розділу III Галузевої угоди на 2011 -
2012 pp. в частині встановлення схеми
посадових окладів не нижче від
розмірів і норм, передбачених даною
угодою, в зв'язку з чим:

- Відповідача зобов'язано провести
донарахування та виплатити фізичним
особам недоотриману заробітну плату у
сумі 34 710,90 грн.;

- Ревізією встановлено порушення п.2.3
Положення про преміювання керівників,
спеціалістів та службовців КП
«Павлоградводоканала», п.15 постанови
Ради Міністрів СРСР від 04.12.1981 року № 1145
«Про порядок і умови суміщення
професій (посад)», яка діє на підставі
постанови Верховної ради України від
12.09.1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок
тимчасової дії на території України
деяких актів законодавства Союзу PCP»,
внаслідок чого працівникам
підприємства зайво нараховано і
виплачено заробітну плату та
заохочення на загальну суму 95 352,62 грн.,
у зв'язку з чим:

- Відповідача зобов'язано в порядку та
розмірах, встановлених ст. 130, 133, 136 КЗпП
України, відшкодувати шкоду за рахунок
осіб, винних у прийнятті наказів про
виплату надбавок та премій, які
суперечать вимогам наведених
нормативних документів, та виконання
яких призвело до зайвого витрачання
коштів;

- В ході ревізії встановлено, що в
порушення ст. 7 Закону України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальні страхування» від 08.07.2010 року
№ 2464- VI, п.1 ст. З, п.1 ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підприємством
проведено нарахування та сплату
єдиного соціального внеску на зайво
сплачену зарплату у сумі 36 110,04 грн. у
зв'язку з чим:

- Підприємство зобов'язано провести
перерахунок та відповідні
взаємозвірки щодо сум єдиного
соціального внеску та повернути зайво
сплачені кошти в сумі 36 110,04 грн. шляхом
зарахування в рахунок майбутніх
платежів;

- Ревізією встановлено втрату активів
(векселів) на суму 36000 грн., чим порушено
вимоги п. 18 П(С) БО 2 «Баланс»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31.03.2009 року № 87,
п.п. 1.2, 6.3 Положення про документальне
забезпечення запасів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року, у зв'язку з чим:

- Відповідача зобов'язано провести
службове розслідування для
встановлення причин втрати активів
(векселів), визначити винну особу, що
допустила втрату, та відшкодувати
шкоду в порядку та розмірах
встановлених законодавством.

Як вбачається, з матеріалів справи,
11.02.2013 року позивачем було сформовано
вимогу № 14/132 про усунення виявлених
порушень законодавства з фінансових
питань, що відображені в акті ревізії
від 22.01.2013 року № 710-26/3. У вищевказаній
вимозі контролюючий орган, керуючись п.
7 ст. 10 Закону № 2939, вимагав опрацювати
матеріали ревізії та вжити заходів
щодо усунення виявлених порушень,
розглянути питання щодо притягнення до
відповідальності винних осіб.

Виконання вимог органу державної
фінансової інспекції відповідачем
забезпечено не було.

Відповідно до положень ст. 15 Закону №
2939 вказана вимога є обов'язковою до
виконання відповідачем.

Пунктом 10 ч. 1 ст. 10 Закону передбачено,
що органу державного фінансового
контролю надається право звертатися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС
України суд може вийти за межі позовних
вимог в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Як свідчать матеріали справи, зокрема
текст апеляційної скарги, в межах якої
розглядається справа, відповідач
просить судового захисту, посилаючись
на протиправність вимоги позивача та
судового рішення в частині, що
стосується обов'язку відшкодувати
шкоду за рахунок осіб, винних у зайвому
нарахуванні заробітної плати та
заохочень на загальну суму 95 352,62 грн.,
та проведення перерахунку єдиного
соціального внеску в сумі 36 110,04 грн.

Дослідивши доводи апеляційної скарги
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про необхідність задоволення
апеляційної скарги в названій частині,
виходячи з такого.

Як зазначено вище, ревізією
встановлено порушення п. 2.3 Положення
про преміювання керівників,
спеціалістів та службовців
відповідача, п. 15 постанови Ради
міністрів СРСР від 04.12.1981 р. № 1145 «Про
порядок і умови суміщення професій
(посад)», внаслідок чого працівникам
підприємства зайво нараховано і
виплачено заробітну плату та
заохочення на загальну суму 95 352,62 грн.
На підставі зазначених висновків
відповідача зобов'язано:

- в порядку та розмірах,
встановлених ст.ст. 130, 133, 136 КЗпП
України відшкодувати шкоду за рахунок
осіб, винних у прийнятті наказів про
виплату надбавок та премій, які
суперечать вимогам наведених
нормативних документів, виконання яких
призвело до зайвого витрачання коштів.

Як свідчать матеріали перевірки,
остання проводилась за період з 01.01.2011
року по 01.11.2012 року.

При цьому, позивач застосував норми
Постанови Ради міністрів СРСР від
04.12.1981 року № 1145 та вказав на їх
порушення.

З приводу зазначеного, колегія суддів
вважає за необхідне вказати на
наступне.

Згідно зі ст. 105 КЗпП України
працівникам, які виконують на тому ж
підприємстві (установі, організації)
поряд зі своєю основною роботою,
обумовленою трудовим договором,
обов'язки тимчасово відсутнього
працівника, провадиться доплата.

Конкретні розміри доплат
встановлюються підприємствами
самостійно в колективному договорі з
дотриманням норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною та галузевими угодами (ст.
15 Закону України «Про оплату праці»).

Безпосередній розмір доплати
встановлюється в наказі по
підприємству про доручення
працівникові виконувати обов'язки
тимчасово відсутнього працівника.

Отже, обмеження щодо виконання
обов'язків тимчасово відсутнього
працівника, встановлені нормативними
актами колишнього Радянського Союзу,
що обмежували права підприємств з
питань суміщення професій і посад,
виконання обов'язків тимчасово
відсутнього працівника, розширення
обсягу робіт їх оплати, тощо втратили
чинність.

Виходячи з викладеного, слід дійти
висновку, що Положення постанови Ради
Міністрів СРСР від 04.12.1981 року № 1145 «Про
порядок і умови суміщення професій
(посад)» та Інструкції Держкомпраці,
Мінфіну СРСР і ВЦРПС стосовно
застосування цієї постанови
продовжують діяти в частині щодо
визначення поняття суміщення професій
(посад), розширення зони обслуговування
і збільшення обсягу робіт, виконання
обов'язків тимчасово відсутнього
працівника, а також зазначення на
необхідність видання наказу про
доручення працівнику додаткових
обов'язків, порядку суміщення професій
(посад), розширення зони
обслуговування, збільшення обсягу
робіт та виконання обов'язків
відсутнього працівника.

Оскільки про порушення норм
колективного договору, генеральної та
галузевої угод, а також чинних
нормативних актів позивач не зазначає,
колегія суддів дійшла висновку, що
вимоги позивача, пов'язані із виплатою
заробітної плати та заохочень у сумі 95
352,62 грн., не можна визнати законними та
обґрунтованими, що виключає підстави
для їх підтвердження у судовому
порядку.

В ході проведення ревізії також
встановлено порушення ст. 7 Закону
України № 2464 «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 р. №
2464-VІ, п. 1 ст. 3, п. 1 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 р. №
996-ХIV, оскільки підприємством проведено
нарахування та сплату єдиного
соціального внеску на зайво сплачену
зарплату у сумі 36 110,04 грн., у зв'язку з
чим відповідача зобов'язано провести
перерахунок та відповідні
взаємозвірки щодо сум єдиного
соціального внеску та повернути зайво
сплачені кошти в сумі 36 110,04 грн. шляхом
зарахування в рахунок майбутніх
платежів.

Вказана вимога, зокрема, обґрунтована
зайвим нарахуванням та сплатою внесків
до державних цільових фондів.

Оскільки названа вимога пов'язана із
висновком позивача про зайве
нарахування заробітної плати у сумі 95
352,62 грн., що спростовано викладеним
вище, її також не можна визнати
обґрунтованою.

Крім того, слід зазначити наступне.

Стаття 7 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальні страхування» від 08.07.2010 року
№ 2464- VI визначає базу нарахування
єдиного внеску.

Норми зазначеної статті не відносять
суми заробітної плати, яка нарахована
помилково та підлягає стягненню з
винних осіб, до виплат, на які не
нараховується єдиний внесок.

Будь-яких інших норм як підстави для
повернення сум єдиного внеску позивач
не зазначає.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
обґрунтованості та законності
названої вимоги не вбачає.

Що стосується решти вимог позивача,
задоволених судом першої інстанції,
колегія суддів зазначає наступне.

Ревізією встановлено недоотримання
доходів фізичними особами в сумі 34 710,90
грн. внаслідок затвердження посадових
окладів у штатних розписах та
нарахування заробітної плати
працівникам без дотримання
коефіцієнтів співвідношень розмірів
мінімальних місячних посадових
окладів керівників, працівників,
професіоналів, фахівців до мінімальної
тарифної ставки 1 розряду працівника
основного виробництва встановлених у
колективному договорі, що є порушенням
п. 3.5 Розділу III Галузевої угоди на 2011-2012
p.p. в частині встановлення схеми
посадових окладів не нижче від
розмірів і норм, передбачених даною
угодою, в зв'язку з чим відповідача
зобов'язано провести донарахування та
виплатити фізичним особам
недоотриману заробітну плату у сумі 34
710,90 грн.

Ревізією встановлено втрату активів
(векселів) на суму 36 000 грн., яким
порушено вимоги п. 18 П(С) БО 2 «Баланс»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31.03.2009 р. № 87, п.п.
1.2, 6.3 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р., у зв'язку з чим відповідача
зобов'язано провести службове
розслідування для встановлення причин
втрати активів (векселів), визначити
винну особу, що допустила втрату, та
відшкодувати шкоду в порядку та
розмірах встановлених законодавством.

Будь-яких спростувань висновків
позивача апеляційна скарга не містить,
а отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції в цій
частині та доходить висновку, що дані
вимоги слід визнати законними.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими, а
також невірне застосування норм
матеріального права, що призвело до
помилкового рішення.

Виходячи з викладеного, керуючись ч. 2
ст. 11, ч. 1 ст. 202 КАС України суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційну скаргу Комунального
підприємства «Павлоградське виробниче
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» Павлоградської міської
ради слід задовольнити частково,
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
15.10.2013 р. скасувати в частині
задоволення позовних вимог щодо
зобов'язання відшкодувати шкоду за
рахунок осіб, винних у зайвому
нарахуванні заробітної плати та
заохочень на загальну суму 95 352,62 грн.,
та провести перерахунок сум єдиного
соціального внеску, здійснивши
повернення зайво сплачених коштів в
сумі 36 110,04 грн. В задоволенні позовних
вимог в названій частині відмовити. В
решті постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
15.10.2013 р. залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства «Павлоградське виробниче
управління
водопроводно-каналізаційного
господарства» Павлоградської міської
ради задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
15.10.2013 р. у справі № 804/6086/13-а скасувати в
частині задоволення позовних вимог
щодо зобов'язання в порядку та
розмірах, встановлених ст.ст. 130, 133, 136
КЗпП України, відшкодувати шкоду за
рахунок осіб, винних у зайвому
нарахуванні заробітної плати та
заохочень на загальну суму 95 352,62 грн.
внаслідок недотримання нормативно -
правових актів, та проведення
перерахунку щодо сум єдиного
соціального внеску та повернення зайво
сплачених коштів в сумі 36 110,04 грн.

В задоволенні позовних вимог в
названій частині відмовити.

В решті постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
15.10.2013 р. у справі № 804/6086/13-а залишити
без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції
за наслідками перегляду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення
подається протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції,
крім випадків, передбачених цим
Кодексом, а в разі складення рішення в
повному обсязі відповідно до статті 160
цього Кодексу - з дня складення
судового рішення в повному обсязі.

Головуючий:
Л.П. Туркіна

Суддя:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
О.А. Проценко