Справа № 2а-4259/11/2670
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/12403/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва (далі -
ДПІ)

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
09.06.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012

у справі № 2а-4259/11/2670

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Медіа Трейд" (далі -
Товариство)

до ДПІ

про скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
09.06.2011, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012,
позов задоволено; скасовано податкове
повідомлення-рішення від 31.12.2010 №
/1 з посиланням на недоведеність
податковим органом факту порушення
платником законодавчо встановленого
порядку формування податкового
кредиту за операціями з придбання
товару у рамках господарських
правовідносин з товариством з
обмеженою відповідальністю
«Лідер-Технологія» (далі - ТОВ
«Лідер-Технологія»).

Посилаючись на невідповідність
висновків судів вимогам чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення та відмовити у позові з
посиланням на безтоварний характер
зазначених операцій.

Товариством у відповідності до статті
216 Кодексу адміністративного
судочинства України подано
заперечення на касаційну скаргу, в якій
позивач зазначає про правильність та
обґрунтованість висновків судів та
просить залишити оскаржувані судові
акти без змін, а скаргу - без
задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги та поданих
заперечень, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення розглядуваних касаційних
вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено планову виїзну
перевірку Товариства з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2007 по
30.06.2010. Результати цієї перевірки
викладені в акті від 15.10.2010 №
3800/23-08/34819946, в якому зазначено, зокрема,
про неправомірне формування позивачем
податкового кредиту за господарськими
операціями з товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Вісан»,
ТОВ «Лідер-Технологія», товариством з
обмеженою відповідальністю «Монкур»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Техінпромприолад»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім ЛВС» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «ІТ-Сервіс». При
цьому податкова інспекція послалася на
те, що наявність ознак фіктивного
підприємництва у діяльності цих
контрагентів (які відсутні за
місцезнаходженням, не звітують до
податкового органу в установленому
порядку, не мають необхідних для
провадження господарської діяльності
основних фондів, майна та трудових
ресурсів, перебувають на стадії
ліквідації або є ліквідованими на час
перевірки) та розбіжність між
сформованими ними та позивачем у
справі даними податкового обліку
унеможливлює перевірку реальності цих
господарських операцій та
встановлення об'єктивності визначених
Товариством показників податкової
звітності.

Наведені обставини слугували
підставою для прийняття ДПІ
податкового повідомлення-рішення від
28.10.2010 № /0, згідно з яким
позивачеві визначено податкове
зобов'язання з ПДВ у сумі 5 458 662 грн. (у
тому числі 3 639 108 грн. за основним
платежем та 1 819 554 грн.).

За результатами оскарження платником
цього донарахування в
адміністративному порядку податковим
органом було частково задоволено
скаргу Товариства. У рішенні про
результати розгляду первинної скарги
від 29.12.2010 № 10098/10/25-026 ДПІ зазначила, що в
акті перевірки відсутній правовий
аналіз реальності господарський
операцій, тоді як власне розбіжність
між сумами податкових зобов'язань
постачальників позивача та
податкового кредиту Товариства не може
слугувати підставою для об'єктивного
висновку про фіктивність
господарських операцій. У зв'язку з цим
у процедурі апеляційного узгодження
ДПІ було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 31.12.2010 №
/1, за яким Товариству визначено
податкове зобов'язання з ПДВ у сумі 309 759
грн. (у тому числі 206 506 грн. за основним
платежем та 103 253 грн. за штрафними
санкціями).

Як випливає з визначення, що міститься
у пункті 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» (який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 названого Закону податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними).

Керуючись викладеними правилами
формування податкового кредиту, суди
попередніх інстанцій встановили, що
податковий кредит в оспорюваній сумі
було сформовано позивачем за
операціями з придбання позивачем
мультимедійного та супутнього до нього
обладнання на підставі договору
постави товарів від 01.10.2007 № 0110/06,
укладеного з ТОВ «Лідер-Технологія».
Виконання цих операцій оформлено
складенням видаткових накладних,
податкових накладних; придбаний товар
було оплачено позивачем у повному
обсязі, що підтверджується виписками з
банківського рахунку Товариства.

Податковим органом, в свою чергу, не
наведено переконливих доводів та не
подано належних доказів на
підтвердження того, що відомості, які
містяться у цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі.

Адже факт неналежного декларування ТОВ
«Лідер-Технологія» податкових
зобов'язань або подання податкової
звітності з нульовими показниками (на
якій посилається ДПІ) не є обставиною,
що достовірно свідчить про фіктивність
здійснених Товариством операцій.
Вказаний факт не може бути
проконтрольований платником, позаяк
жодних передбачених законом прав на
перевірку дотримання контрагентами
податкової дисципліни у учасників
господарської операції немає.

Відповідальність платника настає лише
у разі доведення податковим органом
недобросовісності його дій, наміру
платника отримати необґрунтовану
податкову вигоду шляхом змови та
здійснення узгоджених, взаємозалежних,
не обумовлених ринковими механізмами
дій суб'єктів (юридичних або фізичних
осіб), які керовані єдиним органом або
особою з метою досягнення вигідних для
одного з суб'єктів результатів у сфері
оподаткування. Зворотне призвело б до
неправомірного покладення на платника
тягаря відповідальності за дії третіх
осіб у багатостадійному
господарському обороті.

Втім зазначені обставини не було
доведено податковим органом у даній
справі.

Також слід зазначити, що, як вірно
наголосив суд першої інстанції,
рішення податкового органу, прийняте у
доюрисдикційній процедурі, та надані
відповідачем під час розгляду справи
пояснення не обґрунтовують
відокремлення ДПІ донарахованого
податкового зобов'язання з ПДВ в сумі 3
432 602 грн. за основним платежем та 1 716 301
грн. за штрафними санкціями (з
незаконністю якого погодився
відповідач) від суми донарахування, що
є предметом оскарження за цим позовом.
Адже мотиви, якими керувалася ДПІ при
визначенні зазначених податкових
зобов'язань позивачеві, є тотожними; з
матеріалів справи та пояснень
відповідача не вбачається підстав для
окремого виділення операцій позивача з
ТОВ «Лідер-Технологія» від операцій з
іншими контрагентами, які
досліджувалися податковою інспекцією
під час перевірки.

З урахуванням викладеного суди цілком
об'єктивно визнали непідтвердженим
висновок відповідача про незаконність
формування Товариством податкового
кредиту за операціями з ТОВ
«Лідер-Технологія» як такий, що не
відповідає матеріалам справи, та
правомірно задовольнили позов.

Оскільки у розглядуваній справі норми
матеріального права було правильно
застосовано судами, а їх висновки
відповідають установленим у справі
обставинам та наявним у ній доказам, то
підстави для скасування оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
відхилити.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
09.06.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 25.01.2012 у справі № 2а-4259/11/2670 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько