Справа № 20331/10
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2011-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2011 р.

справа № 2а-9250/09/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Проценко О.А. Мельника В.В.

при секретарі судового засідання: Мачихіні В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2010 року

у справі №2а-9250/09/0470 (категорія статобліку 6.11)

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до державного підприємства «Екоантилід»

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

Встановила:

У липні 2009 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до державного підприємства «Екоантилід» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2010 року в задоволенім позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач довів факт вжиття усіх залежних від нього заходів для недопущення порушень зобов’язань, покладених на нього Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(далі Закон №875-ХІІ).

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, позивач звернувся із апеляційною скаргою, у якій, посилався на невірне застосування судом норм матеріального права та невідповідність рішення суду обставинам справи.

У апеляційній скарзі позивач вказує наступне.

Оскільки результатом працевлаштування є укладення трудового договору між працівником, в даному випадку інвалідом, та власником або уповноваженим ним органом, то безпосереднє працевлаштування здійснює власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації незалежно від форми власності і господарювання.

У відповідача відсутні докази, які б підтверджували виконання ним вимог ст.. 19-20 Закону №875-ХІІ оскільки норматив щодо працевлаштування інвалідів на підприємстві не був виконаний, від сплати адміністративно –господарських санкцій дане підприємство не звільняється.

На думку позивача сплата адміністративного –господарських санкцій не ставиться законодавцем в залежність від того, чи вживав роботодавець, необхідних, передбачених законодавством заходів, щодо працевлаштування інваліда.

Позивач також зазначає, ч.6 ст.19 № 875-ХІІ Закону передбачено, ….. до виконання підприємствами нормативу робочих місць, може бути зараховано забезпечення роботою інвалідів на підприємствах, в організаціях громадських організаціях інвалідів шляхом створення господарських об’єднань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, та підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів з метою координації виробничої, наукової та іншої діяльності для спільних економічних та соціальних завдань.

Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Відповідач - державне підприємства «Екоантилід», у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд першої інстанції повно та об’єктивно з’ясував усі обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної справи та ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення без порушень норм чинного законодавства, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення , постанову суду 16.04.2010р. у даній справі залишити без змін.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Державне підприємство «Екоантилід»є юридичною особою та відноситься до підприємств, яким, відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Таким чином, матеріали справи підтверджують наявність обставин, які визначені ст. 20 Закону №875-ХІІ у якості ознак правопорушення у сфері господарської діяльності. Однак загальні принципи відповідальності за такі правопорушення визначені у ГК України, відповідно до ч. 1 ст. 218 якого, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем вживались залежні від нього заходи для недопущення господарського правопорушення щодо працевлаштування інвалідів. Так, протягом 2008 року підприємством щомісячно надавались звіти про наявність вільних робочих місць. Згідно до вищезазначених звітів про наявність вакансій за формою № 3-ПН відповідач повідомляв центр зайнятості про наявність вільних робочих місці, у 2008р. у кількості від 1 до 24 одиниць робочих місць за посадами, зокрема: слюсар-ремонтник. секретар, токар, тощо. Відповідно до Довідки № 348 від 14.04.2010р. при поданні звітності підприємством в 1 розділі «Характеристика вакантного місця»зворотного боку форми 3-ПН в першій графі (Код рядка) подається назва вакантного робочого місця чи посади, а в восьмій графі (Примітка, контактні телефони) - кількість вакантних робочих місць. На всі заявлені робочі місця та посади передбачається в першу чергу працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями, при наявності висновку МСЕК та з урахуванням додаткових вимог.

Крім того, відповідно до листа Дніпродзержинського міського центру зайнятості № 4041 від 15.09.2008р. представники відповідача неодноразово приймали участь в ярмарках вакансій, які проводилися центром зайнятості протягом 2007-2008 роках.

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надати державній службі занятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, слід окремо зазначити, що за правилами викладеними у ч.1 ст.18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звертання до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, згідно діючого законодавства, обов'язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов'язок роботодавця є вже безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче, місце, тобто укладення з ним трудового договору. Обов'язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання, передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Принцип застосування відповідальності лише за наявності вини закріплено в теорії права, та конкретизовано для господарських правовідносин у ч.2 ст. 218 ГК України, якою повинен керуватися суд при вирішені даної справи. Застосування відповідальності без наявності вини, можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством, що регулює конкретні суспільні правовідносини. Якщо законом не передбачено застосування відповідальності без наявності вини, то суд при вирішенні справи виходить із загального принципу застосування відповідальності - лише за наявності вини.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності вини відповідача та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності.

В обґрунтування наявності вини підприємства, позивач, подаючи апеляційну скаргу; посилається на те, що державне підприємство «Екоантилід»не створювало виробничих об’єднань з підприємствами та організаціями інвалідів. Однак, доказів наявності таких підприємств та організацій інвалідів, що здійснюють виробничу діяльність, позивач до суду не надав, як і доказів будь –яких пропозицій до відповідача щодо створення таких обєднань від обласного відділення ФСЗІ.

До суду також не надано доказів щодо відхилення товариством пропозицій інвалідів або органів працевлаштування щодо перенавчання інвалідів за рахунок коштів відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції є обґрунтованою та такою, що не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства,

колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2010 року –без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: О.А. Проценко

Суддя: В.В. Мельник