Справа № 826/13084/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м. Київ К/800/10952/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Карася О.В.

Ланченко Л.В.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю «Вірабуд
№1» на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10 жовтня 2013 року по справі № 826/13084/13-а за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вірабуд №1» до
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року Товариство з
обмеженою відповідальністю «Вірабуд
№1» звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
11.06.2013 року № та №.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10 жовтня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року у даній справі відмовлено у
задоволенні позовних вимог з огляду на
їх безпідставність.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким повністю задовольнити позовні
вимоги, оскільки вважає, що постанову
та ухвалу було прийнято з порушенням
норм матеріального права та без
належного врахування всіх обставин
справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у травні 2013 року
працівниками ДПІ у Подільському районі
було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку ТОВ
«Вірабуд №1» з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
проведенні взаємовідносин із
контрагентами. У ході перевірки
податковим органом було виявлено
порушення позивачем пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2
ст. 138, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п.188.1 ст. 188,
п. п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України.

На підставі вказаних перевірки
висновків відповідачем 11.06.2013 року
прийняті податкові
повідомлення-рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 368891,00 грн., у тому числі за
основним платежем - 245927,00 грн. та
штрафними (фінансовими) санкціями -
122964,00 грн.; №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на загальну суму
99200,00 грн., у тому числі за основним
платежем - 99200,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
виходили з наступних мотивів, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

Приписами ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Однак, всупереч зазначеним вище
вимогам закону, позивачем не було
надано належним чином оформлені
первинні документи, які б
підтверджували факт здійснення
господарських операцій з
контрагентами, та які б давали право на
формування податкового кредиту за
результати господарських відносин з
контрагентами, оскільки зі змісту
наявних у матеріалах справи актів
здачі-прийняття робіт не можливо
встановити, які саме рекламні послуги
були надані суб'єктами господарювання
позивачу.

Крім того, як вірно зазначено судами, за
загальними правилами факт розміщення
реклами підтверджується відповідними
фотозвітами, які надаються виконавцем
рекламних послуг за відповідним
договором. Однак, позивачем не було
надано докази розміщення реклами на
білбордах. При цьому, колегія суддів
погоджується з твердженням судів про
те, що матеріали справи не
підтверджують факт наявності у
контрагентів позивача у власності або
у користуванні рекламних конструкцій.

Щодо ТОВ «Компанія «Грифон Консалт»,
колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок судів про те, що на момент
проведення перевірки відповідачу не
було надано ТОВ «Вірабуд №1» жодних
документів, які б підтверджували факт
реальності відносин між контрагентами,
а тому, в силу положень п. 44.6 ст. 44 ПК
України, такі операції вважаються
такими, що документально не
підтверджені.

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК
України до витрат операційної
діяльності, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
включають: собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей
142 і 143 та інших статей цього Кодексу,
які прямо визначають особливості
формування витрат платника податку.

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Приписи пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
імперативно наголошують на тому, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Згідно п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Враховуючи, що позивачем не було
доведено реальності здійснення
господарських операцій та факту
отримання від контрагентів послуг, а
також встановлену невідповідність
первинних документів вимогам чинного
законодавства та відсутність їх під
час проведення податковим органом
перевірки, колегія суддів приходить до
висновку про відсутність у ТОВ
«Вірабуд №1» правових підстав для
формування податкового кредиту за
наслідкам відносин з контрагентами.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди
дійшли обґрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позову.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 КАС
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в
межах касаційної скарги порушень
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Вірабуд
№1» відхилити.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10 жовтня 2013 року по справі № 826/13084/13-а
залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКарась О.В. підписЛанченко Л.В.