Справа № 826/11639/14
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва, 8, корпус 1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20 листопада 2014 року 16 год. 30
хв. № 826/11639/14

Суддя Окружного адміністративного
суду міста Києва Данилишин В.М.
розглянув у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" до відділу
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у місті Києві, третя особа:
Державна фінансова інспекція України,
про визнання протиправним та
скасування рішення відповідача.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду
міста Києва, з урахуванням усунення
виявлених судом недоліків, 01 вересня 2014
року надійшов позов публічного
акціонерного товариства Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(далі - позивач) до відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у місті
Києві (далі - відповідач), третя особа:
Державна фінансова інспекція України,
про визнання нечинною постанови
головного державного виконавця
відповідача Сабадаш Л.І. від 03 липня 2014
року ВП № 43858674 про зобов'язання
позивача виконати вимогу Державної
фінансової інспекції України, як
стягувача, від 11 червня 2012 року № 05-14/444,
а саме п.п. 2, 3 щодо відшкодування за
рахунок винних осіб шкоди у розмірі
1840606,00 грн. та відкоригування в обліку
вартості активів у загальному розмірі
2510446,20 грн. (далі - оскаржувана
постанова).

В обґрунтування позову представник
позивача зазначив, що заявлена вимога
підлягає задоволенню, оскільки
оскаржувана постанова не відповідає
нормам законодавства, зокрема, у ній
зазначено невірну інформацію щодо
рішення, у зв'язку з яким відкрито
виконавче провадження.

Ухвалою суду від 04 вересня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі, яку
призначено до розгляду у судовому
засіданні, а також, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 53
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), до участі у
справі як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
допущено Державну фінансову інспекцію
України (далі - третя особа).

До суду 29 вересня 2014 року через
канцелярію від представника позивача
надійшла письмова заява про зміну
позовних вимог, яка по суті є заявою про
їх уточнення, оскільки у ній зазначено
про необхідність визнання
протиправною та скасування
оскаржуваної постанови. Вказану заяву
судом, відповідно до ч. 1 ст. 137 КАС
України, прийнято до розгляду та
долучено до матеріалів справи для
врахування при прийнятті у справі
судового рішення по суті.

Ухвалою суду від 29 вересня 2014 року
провадження у справі зупинено до
розгляду та вирішення Вищим
адміністративним судом України
клопотання третьої особи про
виправлення описки у постанові від 02
квітня 2014 року у справі № К/800/32108/13 (№
2а-17251/12/2670), а ухвалою суду від 07
листопада 2014 року вказане провадження
поновлено та справу призначено до
розгляду у судовому засіданні.

У ході судового розгляду справи
представники позивача підтримали
позов та просили задовольнити його
повністю.

Представники відповідача та третьої
особи у судове засідання 17 листопада 2014
року не прибули, хоча про дату, час та
місце судового розгляду справи
відповідач та третя особа повідомлені
належним чином, заяви про розгляд
справи за відсутності їх представників
до суду не надійшли.

Враховуючи викладене та зважаючи на
достатність наявних у матеріалах
справи доказів для розгляду та
вирішення справи по суті, у судовому
засіданні 17 листопада 2014 року
судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України,
прийнято рішення про подальший розгляд
та вирішення справи у порядку
письмового провадження, про що
відповідача та третю особу повідомлено
письмово.

Поряд з цим, протягом судового розгляду
справи від відповідача та третьої
особи будь-які заперечення (пояснення)
щодо вимог позивача та докази на їх
обґрунтування до суду не надійшли.

Оцінивши належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у матеріалах справи доказів у
їх сукупності, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Державним виконавцем відповідача 03
липня 2014 року прийнято оскаржувану
постанову щодо примусового виконання
виконавчого листа, виданого Окружним
адміністративним судом міста Києва від
13 травня 2014 року № 2а-17251/12/2670 (далі -
виконавчий лист).

Відповідно до виконавчого листа,
позивача зобов'язано виконати вимогу
третьої особи від 11 червня 2012 року №
05-14/444, а саме п.п. 2 та 3 щодо
відшкодування за рахунок винних осіб
шкоди у розмірі 1840606,00 грн. та
відкоригування в обліку вартості
активів у загальному розмірі 2510446,20 грн.

Заявлена позивачем вимога
обґрунтована тим, що у резолютивній
частині оскаржуваної постанови
зазначено скорочену назву позивача
(боржника у виконавчому провадженні) та
невірну дату вимоги третьої особи.

Враховуючи вище викладені обставини
суд зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 1, ч.ч. 1, 2 ст. 2, ч. 1, п. 1 ч.
2 ст. 17, ч. 1 ст. 18 Закону України "Про
виконавче провадження" (далі - Закон),
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України "Про державну виконавчу службу"
(далі - державні виконавці).

Примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи:
виконавчі листи, що видаються судами, і
накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті.

У виконавчому документі зазначаються:
назва і дата видачі документа,
найменування органу, прізвище та
ініціали посадової особи, що його
видали; дата прийняття і номер рішення,
згідно з яким видано документ; повне
найменування (для юридичних осіб) або
ім'я (прізвище, власне ім'я та по
батькові) (для фізичних осіб) стягувача
і боржника, їх місцезнаходження (для
юридичних осіб) або місце проживання чи
перебування (для фізичних осіб),
ідентифікаційний код суб'єкта
господарської діяльності стягувача та
боржника (для юридичних осіб),
індивідуальний ідентифікаційний номер
стягувача та боржника (для фізичних
осіб - платників податків) або номер і
серія паспорта стягувача та боржника
для фізичних осіб - громадян України,
які через свої релігійні або інші
переконання відмовилися від прийняття
ідентифікаційного номера, офіційно
повідомили про це відповідні органи
державної влади та мають відмітку в
паспорті громадянина України, а також
інші дані, якщо вони відомі суду чи
іншому органу, що видав виконавчий
документ, які ідентифікують стягувача
та боржника чи можуть сприяти
примусовому виконанню, зокрема, дата
народження боржника та його місце
роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника,
рахунки стягувача та боржника тощо;
резолютивна частина рішення; дата
набрання законної (юридичної) сили
рішенням; строк пред'явлення
виконавчого документа до виконання.

Згідно з п.п. 3.1, 3.2, абзацом 1 п. 3.3 розділу
ІІІ Інструкції з організації
примусового виконання рішень,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України від 02 квітня 2012 року
№ 512/5 (далі - Інструкція), примусовому
виконанню підлягають виконавчі
документи, визначені у ст. 17 Закону.

Підставою для вжиття заходів
примусового виконання рішень є
виконавчий документ, який пред'явлений
до виконання в установленому Законом
порядку.

Виконавчий документ повинен
відповідати вимогам до виконавчого
документа, зазначеним у ст. 18 Закону.

З урахуванням вище викладених норм суд
зазначає, що виконавчий лист
відповідає вимогам чинного
законодавства.

Зокрема, у виконавчому листі зазначено
повне найменування боржника та
стягувача, їх ідентифікаційні номери.

Відповідно до пп. 1.5.1 п. 1.5 розділу І,
абзацу 2 п. 3.3 розділу ІІІ Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України від 02
квітня 2012 року № 512/5, постанова як
окремий документ містить такі
обов'язкові реквізити: а) вступну
частину із зазначенням: назви
постанови, дати видачі постанови та
місця її винесення; найменування
органу ДВС, прізвища, імені та по
батькові державного виконавця, який
виніс постанову; назви виконавчого
документа, коли та ким виданий,
резолютивної частини документа (далі -
реквізити виконавчого документа); за
зведеним виконавчим провадженням -
прізвища, імені та по батькові боржника
- фізичної особи, повного найменування
боржника - юридичної особи та дати
об'єднання виконавчих проваджень у
зведене; б) мотивувальну частину із
зазначенням мотивів, з яких державний
виконавець прийняв відповідне рішення
(дійшов певних висновків), і посилання
на закон чи інший нормативно-правовий
акт (статтю, її частину, абзац, пункт,
підпункт, на підставі якого видано
постанову); в) резолютивну частину із
зазначенням: прийнятого рішення
державного виконавця; прізвища, імені,
по батькові фізичних осіб, повного
найменування юридичних осіб, яким
надсилається копія постанови; строку і
порядку оскарження постанови; г) до
постанов можуть вноситись також інші
відомості, визначені Законом, цією
Інструкцією та іншими
нормативно-правовими актами; ґ)
постанова складається і підписується
державним виконавцем у необхідній
кількості примірників (копій), один з
яких (оригінал) залишається у
виконавчому провадженні, а інші (копії)
направляються за належністю і у
випадках, встановлених Законом або
цією Інструкцією, затверджуються
начальником відділу або його
заступником та скріплюються печаткою;
д) у разі якщо постанова державного
виконавця є виконавчим документом,
вона повинна відповідати вимогам до
виконавчого документа, визначеним ст. 18
Закону.

При перевірці відповідності
виконавчого документа вимогам п. 3 ч. 1
ст. 18 Закону державний виконавець
враховує таке: а) повне найменування
для юридичних осіб повинно містити
інформацію про організаційно-правову
форму такої особи відповідно до вимог
чинного законодавства; б) ім'я фізичної
особи (яка є громадянином України)
складається з її прізвища, власного
імені та по батькові (ч. 1 ст. 28
Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України
"Про національні меншини в Україні"
громадяни, в національній традиції
яких немає звичаю зафіксовувати по
батькові, мають право записувати в
паспорті лише ім'я та прізвище, а у
свідоцтві про народження - імена батька
та матері; в) відсутність коду за
Єдиним державним реєстром підприємств
та організацій України стягувача та
боржника (для юридичних осіб)
допускається, якщо законодавством
країни, на території якої
зареєстровано юридичну особу, не
передбачено присвоєння юридичній
особі такого коду; г) для фізичних осіб
реєстраційний номер облікової картки
платника податків не зазначається у
виконавчому документі, якщо особа є
іноземцем та законодавством країни, на
території якої проживає фізична особа,
встановлено інші форми обліку або якщо
особа відмовилась його мати через свої
релігійні переконання, про що є
відповідна відмітка у паспорті особи;
ґ) реєстраційний номер облікової
картки платника податків або серія і
номер паспорта можуть не зазначатися в
постановах у справах про
адміністративні правопорушення, які
виносяться на місці вчинення
правопорушення або без участі особи.

Як вбачається з наявної у матеріалах
справи копії оскаржуваної постанови,
вона відповідає вище викладеним
вимогам. Зокрема, в оскаржуваній
постанові зазначено резолютивну
частину виконавчого листа у чіткій
відповідності до нього.

При цьому, суд звертає увагу, що
законодавцем чітко визначено, за
наявності яких підстав державний
виконавець повинен відмовити у
відкритті виконавчого провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону, державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі: 1)
пропуску встановленого строку
пред'явлення документів до виконання; 2)
неподання виконавчого документа,
зазначеного у ст. 17 цього Закону, та
неподання заяви про відкриття
виконавчого провадження у випадках,
передбачених цим Законом; 3) якщо
рішення, на підставі якого видано
виконавчий документ, не набрало
законної (юридичної) сили, крім
випадків, коли воно у встановленому
законом порядку допущено до негайного
виконання; 4) пред'явлення виконавчого
документа до органу державної
виконавчої служби не за місцем або не
за підвідомчістю виконання рішення;
5) якщо не закінчилася відстрочка
виконання рішення, надана судом, яким
постановлено рішення; 6)
невідповідності виконавчого документа
вимогам, передбаченим ст. 18 цього
Закону; 6-1) офіційного оприлюднення
повідомлення про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури; 7) якщо виконавчий документ
повернуто стягувачу за його заявою,
крім виконавчих документів про
стягнення аліментів та інших
періодичних платежів; 8) наявності
інших передбачених законом обставин,
що виключають здійснення виконавчого
провадження.

Враховуючи вище викладені норми та
обставини, у тому числі факт
відповідності виконавчого листа
вимогам ст. 18 Закону, суд прийшов до
висновку, що державний виконавець
відповідача, відкривши виконавче
провадження на підставі виконавчого
листа та прийнявши оскаржувану
постанову, діяв відповідно до норм
чинного законодавства.

Стосовно доводів представників
позивача про те, що у виконавчому листі
зазначена невірна дата складання
вимоги третьої особи, у зв'язку з чим
оскаржувана постанова підлягає
скасуванню, суд зазначає наступне.

Як з'ясовано судом у ході розгляду
справи та підтверджується наявними у
матеріалах справи доказами, у
виконавчому листі дійсно зазначено
невірну дату вимоги третьої особи.
Поряд з цим, виконавче провадження
державним виконавцем відкрито за
заявою третьої особи на підставі
виконавчого листа, який відповідає
вимогам ст. 18 Закону. Підстави для
відмови у відкритті виконавчого
провадження на час його відкриття
відсутні. Інформацією про те, що у
виконавчому листі міститься описка,
державний виконавець не володів,
оскільки звернення до суду та
прийняття відповідного процесуального
документа про виправлення описки щодо
дати складання вимоги третьої особи
мало місце уже після відкриття
виконавчого провадження. Обов'язку
перевірки державним виконавцем
наявності/відсутності у виконавчому
документі помилок та/або описок
законодавством не передбачено.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71
КАС України, розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище
викладених норм та обставин суд
прийшов до висновку, що позов
публічного акціонерного товариства
Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" до відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у місті
Києві, третя особа: Державна фінансова
інспекція України, про визнання
протиправним та скасування рішення
відповідача є безпідставним,
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз. У зв'язку з
ухваленням судового рішення на користь
суб'єкта владних повноважень та
відсутністю з його сторони судових
витрат, пов'язаних із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз, судові витрати стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167, 181 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні
позову публічного акціонерного
товариства Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України".

Копії постанови направити (вручити)
сторонам та третій особі (їх
уповноваженим представникам) у порядку
та строки, встановлені ст. 167 КАС
України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України,
постанова може бути оскаржена шляхом
подання до Київського апеляційного
адміністративного суду через Окружний
адміністративний суд міста Києва
апеляційної скарги протягом десяти
днів із дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Київського апеляційного
адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано. У разі
подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
В.М. Данилишин