Справа № 2а-7276/09/1570
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2014-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-7276/09/1570
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року Одеський
окружний адміністративний суд у
складі:

головуючого
судді - Завальнюк І.В.,

за участю секретаря -
Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за
адміністративним позовом Одеського
міського центру зайнятості до
Публічного акціонерного товариства
«Одесавтотранс» про стягнення штрафу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач у квітні 2009 року звернувся до
суду із вказаним позовом, в якому
просив стягнути з відповідача штраф у
розмірі 19110,14 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що за результатами перевірки
встановлено, що ПАТ «Одесавтотранс»
при вивільненні працівника ОСОБА_1 за
п. 1 статті 40 КЗпП України до Одеського
міського центру зайнятості подано звіт
за формою 4-ПН про фактичне вивільнення
працівника з 20.02.2008 р. згідно наказу від
09.02.2008 р. № 31-к з порушенням
десятиденного строку подання
звітності. До Одеського міського
центру зайнятості не подані звіти за
формою 4-ПН (план) про заплановане
вивільнення та за формою 4-ПН (факт) про
фактичне вивільнення на вивільненого
працівника ОСОБА_2 з 28.02.2007р. згідно
наказу 20.02.07р. № 13-к. Згідно акту №12-14/13
від 18.03.2009 р. про порушення
законодавства України про зайнятість
населення ПАТ «Одесавтотранс» було
запропоновано в десятиденний термін
сплатити штраф у розмірі річної
заробітної плати вивільнених
працівників у загальній сумі 19110,14 грн.,
який у добровільному порядку не
сплачений, що зумовило позивача
звернутись до суду.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги із викладених
вище підстав підтримав у повному
обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав у
повному обсязі, в задоволенні позову
просив відмовити, зазначивши, що дійсно
підприємством було порушено вимоги
щодо подання звітності при вивільненні
працівників, проте застосування
штрафних санкцій позивачем здійснено з
порушенням встановленого ст.250 ГК
України строку для застосування
санкцій.

Вислухавши пояснення представників
сторін та дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість адміністративного
позову та наявність підстав для його
задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що постановою
Одеського окружного адміністративного
суду від 31.10.2012 р., залишеною без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19.02.2013 р., у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що встановлений статтею 20 Закону
України «Про зайнятість населення»
штраф є адміністративно-господарською
санкцією, а Інспекція застосувала її
після сплину шестимісячного строку,
встановленого статтею 250 ГК України, з
моменту виявлення правопорушення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 19.10.2014 р. вищевказані судові
рішення скасовані, а справа направлена
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Підставою для скасування рішень першої
та апеляційної інстанції слугувало те,
суди попередніх інстанцій, відмовляючи
Одеському міському центру зайнятості у
задоволенні позовних вимог дійшли
передчасного висновку, що встановлений
статтею 20 Закону України «Про
зайнятість населення» штраф є
адміністративно-господарською
санкцією, а Інспекція застосувала її
після сплину шестимісячного строку,
встановленого статтею 250 ГК України, з
моменту виявлення правопорушення. Так,
застосовані до публічного
акціонерного товариства
«Одесавтотранс» економічні санкції у
вигляді штрафу за порушення вимог
частини 5 статті 20 Закону № 803-ХІІ не
можуть вважатися
адміністративно-господарською
санкцією в розумінні статті 238
Господарського кодексу України. Отже
межі строків застосування
адміністративно-господарських
санкцій, передбачені статтею 250 ГК
України, не розповсюджують свою дію на
штрафні (економічні) санкції
застосовані Інспекцією за порушення,
встановлені Законом України «Про
зайнятість населення», оскільки
накладені позивачем штрафи є
фінансовими санкціями і не належать до
адміністративно-господарських
санкцій.

Дослідивши матеріали справи та
підстави контрольних заходів,
здійснених Інспекцією державної
служби зайнятості, суд дійшов висновку
про обґрунтованість адміністративного
позову.

Судом встановлено, що 18 березня 2009 року
головними спеціалістами інспекції по
контролю за додержанням законодавства
про зайнятість населення Одеського
обласного центру зайнятості складений
акт №12-14/13 про порушення законодавства
України про зайнятість населення, яким
встановлено, що ВАТ «Одесавтотранс»
при вивільнені працівників порушило
вимоги п. 5 ст. 20 Закону України «Про
зайнятість населення».

Зокрема, відповідач з порушенням
10-денного строку подав до Одеського
міського центру зайнятості звіт за
формою 4-ПН про фактичне вивільнення
працівника ОСОБА_1 згідно наказу №31-к
від 09 лютого 2008 року, звільненої з 20
лютого 2008 року, а також звіти за формою
4-ПН про фактичне вивільнення
працівника ОСОБА_2, згідно наказу №13-к
від 20 лютого 2007 року, звільненої з 28
лютого 2007 року. У зв'язку із цим
підприємству запропоновано в
добровільному порядку сплатити штраф у
сумі 19110,14 грн.

В судовому засіданні представник
відповідача не заперечував допущених
порушень.

Підставою для скасування судових
рішень судів першої та апеляційної
інстанцій і направлення справи на
новий судовий розгляд Вищим
адміністративним судом України
ухвалою від 16.10.2014 р. слугувало
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи. Так,
суд касаційної інстанції виходив з
наступного.

Правовідносини, які виникають між
роботодавцем та найманим працівником,
регулюються законодавством України в
сфері праці та зайнятості, в тому числі
Кодексом законів про працю України та
Законом України від 1 березня 1991 року №
803-ХІІ «Про зайнятість населення»,
чинним на момент виникнення спірних
правовідносин (далі - Закон № 803-ХІІ),
який визначає основні принципи участі
підприємств, закладів та організацій в
реалізації державної політики
зайнятості. Також нормами цього Закону
передбачені їх обов`язки та
відповідальність у випадку порушення
цих обов`язків.

Відповідно до частини 5 статті 20 Закону
№ 803-ХІІ при вивільненні працівників
(у тому числі працюючих пенсіонерів
та інвалідів) у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці, у
тому числі ліквідацією, реорганізацією
або перепрофілюванням підприємств,
установ, організацій, скороченням
чисельності або штату працівників,
підприємства, установи, організації,
незалежно від форми власності,
повідомляють про це не пізніш як за
два місяці в письмовій формі
державну службу зайнятості, вказуючи
підстави і строки вивільнення,
найменування професій,
спеціальностей, кваліфікації, розмір
оплати праці, а в десятиденний строк
після вивільнення - направляють списки
фактично вивільнених працівників,
зазначаючи в них інвалідів.

У разі неподання або порушення
строків подання цих даних стягується
штраф у розмірі річної заробітної
плати за кожного вивільненого
працівника. Ці кошти зараховуються до
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття і
використовуються для фінансування
заходів по працевлаштуванню та
соціального захисту вивільнюваних
працівників.

Статтею 18 Закону № 803-ХІІ визначено, що
в складі Державної служби зайнятості
створена інспекція, яка здійснює
контроль за виконанням законодавства
про зайнятість підприємствами,
закладами та організаціями, незалежно
від форм власності і господарювання,
фермерами та іншими роботодавцями.

Положенням про інспекцію по контролю
за додержанням законодавства про
зайнятість населення, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 24 червня 1991 року № 47,
встановлено, що інспекція проводить
перевірку дотримання законодавства
про зайнятість населення
підприємствами, закладами та
організаціями, незалежно від форм
власності, в тому числі відносно
виконання вимог статті 20 Закону №
803-ХІІ.

Інспекція у відповідності з
покладеними на неї завданнями
забезпечує застосування економічних
санкцій за порушення законодавства про
зайнятість населення підприємствами,
закладами та організаціями (підпункт
"л" пункту 8 Положення про інспекцію по
контролю за додержанням законодавства
про зайнятість населення).

Згідно зі статтею 4 Господарського
кодексу України предметом його
регулювання не є трудові відносини.

Частиною першою статті 238 цього Кодексу
передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Під "господарською діяльністю" у цьому
Кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність (частина перша статті 3
Господарського кодексу України).

З аналізу вищенаведених правових норм
слідує, що інспекції по контролю за
дотриманням законодавства про
зайнятість населення не здійснюють
заходи державного нагляду (контролю) в
сфері здійснення підприємствами,
закладами, організаціями, іншими
суб`єктами господарської діяльності.

Контрольні заходи, які здійснюються
інспекціями державної служби
зайнятості, стосуються виключно питань
дотримання підприємствами, закладами,
організаціями та іншими роботодавцями
вимог законодавства в сфері зайнятості
населення, встановлених Законом №
803-ХІІ, тобто дотримання роботодавцями
законних прав, інтересів та гарантій
громадян та держави в сфері зайнятості.

Тому, застосовані до публічного
акціонерного товариства
«Одесавтотранс» економічні санкції у
вигляді штрафу за порушення вимог
частини 5 статті 20 Закону № 803-ХІІ не
можуть вважатися
адміністративно-господарською
санкцією в розумінні статті 238
Господарського кодексу України.

Крім того, відповідно до частини першої
статті 241 Господарського кодексу
України,
адміністративно-господарський штраф, у
разі порушення суб'єктом
господарювання встановлених правил
здійснення господарської діяльності,
сплачується ним до відповідного
бюджету.

Натомість, застосований Інспекцією
штраф у розмірі річної заробітної
плати за кожного вивільненого
працівника, зараховується до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, не включається до
складу Державного бюджету України.

Враховуючи вказане, межі строків
застосування
адміністративно-господарських
санкцій, передбачені статтею 250 ГК
України не розповсюджують свою дію на
штрафні (економічні) санкції
застосовані Інспекцією за порушення,
встановлені Законом України «Про
зайнятість населення», оскільки штрафи
накладені відповідачем є фінансовими
санкціями і не належать до
адміністративно-господарських
санкцій.

Вищезазначені висновки Вищого
адміністративного суду України, в силу
ч.5 ст.227 КАС України, є обов'язковими для
суду першої при розгляді справи, у
зв'язку із чим суд відхиляє відповідні
посилання представника ПАТ
«Одесавтотранс» на ст.250 ГК України в
аспекті застосування до спірних
правовідносин.

Крім того, суд критично оцінює
посилання відповідача у поданих
запереченнях на дійсне направлення
звіту 20.02.2008 р. з підстав його складання
у цей день, оскільки згідно журналу
реєстрації вхідної документації
центру зайнятості (а.с. 32-33) відповідна
відмітка про отримання останнім такого
звіту відсутня.

При цьому суд виходить із принципу
належності та допустимості доказів
відповідно до ст.70 КАС України,
визнаючи зазначений журнал належним
засобом доказування, оскільки останній
містить фактичні дані, що
обґрунтовують вимоги позивача.

Натомість, звіт ф. 4-пн, який містить вих.
№ 204/11 від 20.02.2008 р. (а.с. 15) сам по собі не
підтверджує факт його подання до
центру зайнятості саме у цей день, у
зв'язку із чим не визнається як
достатній, належний та незаперечний
доказ. Адже, відповідно до ч. 2 ст. 86 КАСУ
ніякі докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Зазначений документ
мав б силу достатнього доказу тільки у
взаємному зв'язку з сукупністю з
іншими доказами (наприклад докази
поштового відправлення, наручного
вручення тощо), при умові, якби
відповідачем було надано такі докази.

При цьому належність доказу означає
встановлення інформації (фактичних
даних), які визначають предмет
доказування. Зміст фактичних даних
повинен відповідати їх формі, а саме
документально підтверджувати певні
обставини, на які посилається сторона,
тобто мати ознаку допустимості, що
виключає суперечливість поєднання
змісту та форми доказу. Останній
критерій є обов'язковою ознакою для
правової придатності доказу та його
достовірності, що, в свою чергу,
визначає якісну оцінку вже наявного
доказу як належного та допустимого,
тобто дозволяє перевірити його
правдоподібність та відповідність
реальній дійсності у співвідношенні з
іншими засобами доказування.

В той же час, в судовому засіданні
представник відповідача виявлені в
ході перевірки порушення
законодавства України про зайнятість
населення, відображені в акті № 12-19/14
від 18.03.2009 р., визнав.

На підставі вищевикладеного, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
Одеського міського центру зайнятості
обґрунтовані, документально
підтверджені, відповідають чинному
законодавству, у зв'язку із чим
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Одеського
міського центру зайнятості
задовольнити.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства
«Одесавтотранс» () на
користь Одеського міського центру
зайнятості (, р/р
0002, ГУ ДКС України в Одеській
області, МФО 828011, код 50040500) штраф в
розмірі 19110,14 грн. (дев'ятнадцять тисяч
сто десять грн. 14 коп.).

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 05
грудня 2014 року.

Суддя
_______________ І.В. Завальнюк