Справа № 373/2036/14-а
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 373/2036/14-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

25 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Василенка Я.М.,

суддів
Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі
Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
м. Переяславі-Хмельницькому та
Переяслав-Хмельницькому районі
Київської області на постанову
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 08.10.2014 у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України в м.
Переяславі-Хмельницькому та
Переяслав-Хмельницькому районі
Київської області про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої
інстанції з позовом, в якому, з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, просив: скасувати
рішення начальника управління
Пенсійного фонду України у м.
Переяславі-Хмельницькому та
Переяслав-Хмельницькому районі
Київської області від 18.04.2014;
зобов'язати відповідача призначити
йому пенсію за вислугу років
відповідно до п. «г» ст. 55 Закону
України «Про пенсійне забезпечення» з
18.04.2014.

Постановою Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 08.10.2014 позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідачем подано апеляційну скаргу,
в якій він просить оскаржувану
постанову скасувати як таку, що
прийняття з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нову постанову, якою у
задоволенні позову відмовити.

В судове засідання сторони не
з'явились, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, у зв'язку із чим, колегія суддів,
на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196
КАС України розглядає справу за їх
відсутності без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи в
трудовій книжці позивача, яка видана
йому 26.12.1977, зазначено, що він 10.04.1989
прийнятий на роботу в Київський
річковий порт
машиністом-бульдозеристом з/п
Переяслав-Хмельницький. 01.09.1997 його
переведено на посаду
докера-механізатора. 08.09.1998 позивач
звільнений з роботи за власним
бажанням. 11.06.2002 ОСОБА_2 прийнятий у ВАТ
«Київський річковий порт» на посаду
докера-механізатора П-Хмельницький.
23.10.2013 позивача переведено
докером-механізатором Південного
району, а 14.02.2014 - звільнено з роботи за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію.

В трудовій книжці відображені
обставини реорганізації підприємства
Київський річковий порт: 15.01.1993 - у
відкрите акціонерне товариство, а
11.06.2002- в публічне акціонерне
товариство.

Уточнюючою довідкою № 37/11, яка видана
ПАТ «Київський річковий порт» 24.02.2014 на
підставі наказів по особовому складу,
особових рахунків по заробітній платі,
особової картки ф 2-Т, ф № 11-2,
підтверджується, що ОСОБА_2 дійсно
працював у складі комплексної бригади
на вантажно-розвантажувальних роботах:
з 10.04.1989 по 08.09.1998 та з 11.06.2002 по 14.02.2014 -
докером-механізатором пристані
«Переяслав-Хмельницький» та
Північного району ПАТ «Київпорт».
Вказаний період роботи він працював
повний робочий день, інших робіт не
виконував.

Вказана довідка підтверджена
протоколом засідання комісії по
трудових спорах ПАТ «Київський
річковий порт» від 11.02.2014 № 20.

Комплексні бригади у Київському
річковому порту засновані з 05.07.1961. Час
заснування комплексних бригад в
Київському річковому порті
підтверджується копіями наказів
начальника Головного управління
Дніпровського річкового пароплавства
при Раді Міністрів УРСР від 08.06.1961 №
30-пр та начальника Київського
річкового порту від 05.07.1961 № 231 «Про
переведення портових робітників,
зайнятих на
вантажно-розвантажувальних роботах, на
нові умови праці».

З матеріалів справи ОСОБА_2 вбачається,
що він 25.02.2014 звернувся до відповідача
із заявою про призначення йому пенсії
за вислугу років та надав трудову
книжку, довідку № 37/11 від 24.02.2014 про
період роботи докером-механізатором
пристані «Переяслав-Хмельницький» та
Північного району ПАТ «Київпорт» у
складі комплексної бригади на
вантажно-розвантажувальних роботах та
протокол № 20 засідання комісії по
трудових спорах.

За дорученням відповідача головним
спеціалістом відділу
контрольно-перевірочної роботи УПФ
України в Подільському районі м. Києва
проведена перевірка достовірності
цієї довідки, у ході якої виявлена
відсутність в наказі № 70/л від 10.04.1989
запису про прийняття на роботу ОСОБА_2
та відсутність у штатному розписі за 1989
рік посад докера-механізатора,
натомість значаться посади: кранівника
- 7 одиниць, оклад 168, та
машиніста-бульдозериста - 3 одиниці,
оклад 168. Окрім цього з'ясовано, що
згідно з наказом від 30.03.1995 № 50л ОСОБА_2
з 30.03.1995 переведений на посаду
начальника пристані
«Переяслав-Хмельницький» на час
хвороби ОСОБА_4, в наказах про відпустки
від 09.01.1996 № 2л та від 03.10.1997 № 171л ОСОБА_2
значиться начальником пристані
«Переяслав-Хмельницький». Згідно з
особовими рахунками ОСОБА_2 перебував у
відпустках без збереження заробітної
плати в періоди з 01.04.1993 по 14.04.1993, з
14.12.1995 по 30.12.1995, з 15.01.1997 по 15.02.1997, з 16.02.1997
по 02.03.1997, з 01.01.1998 по 31.01.1998.

На підставі акта № 153 від 09.04.2014
начальником управління Пенсійного
фонду у м. Переяслав-Хмельницькому та
Переяслав-Хмельницькому районі 22.04.2014
прийняте рішення про відмову ОСОБА_2 у
призначенні пенсії за вислугу років
відповідно до п. «г» ст. 55 Закону
України «Про пенсійне забезпечення» у
зв'язку з відсутністю стажу роботи,
необхідного для призначення пенсії.
Вказане рішення направлене позивачеві
22.04.2014.

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що ОСОБА_2 має право на
пенсію за вислугу років як
докер-механізатор комплексної бригади
на вантажно-розвантажувальних роботах
у портах, оскільки він на час звернення
за призначенням пенсії досяг 55 років,
має загальний страховий стаж 35 років 11
місяців 09 днів, з яких більше 20 років на
зазначеній роботі.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що
відмовляючи в призначенні пенсії за
вислугу років пенсійний орган діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Колегія суддів вважає доводи апелянта
безпідставними та погоджується з
рішенням суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 13 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» (в
редакції чинній на момент звернення
позивача) на пільгових умовах мають
право на пенсію за віком, незалежно від
місця останньої роботи працівники,
зайняті повний робочий день на інших
роботах із шкідливими і важкими
умовами праці, - за списком № 2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджуваним Кабінетом
Міністрів України, і за результатами
атестації робочих місць, зокрема,
чоловіки - після досягнення 55 років і
при стажі роботи не менше 25 років, з них
не менше 12 років 6 місяців на зазначених
роботах.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсійне забезпечення
застрахованих осіб, які працювали або
працюють на підземних роботах, на
роботах з особливо шкідливими і
особливо важкими умовами праці за
списком № 1 та на інших роботах
шкідливими і важкими умовами праці за
списком № 2 виробництв, робіт, професій,
посад і показників, затверджених
Кабінетом Міністрів України, та за
результатами атестації робочих місць,
на посадах, що дають право на
призначення пенсії за віком на
пільгових умовах або за вислугу років,
які відповідно до законодавства, що
діяло раніше, мали право на пенсію на
пільгових умовах або за вислугу років,
здійснюється згідно з окремим
законодавчим актом через професійні та
корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного
забезпечення через професійні та
корпоративні фонди зазначеним особам,
пенсії призначаються за нормами цього
Закону в разі досягнення пенсійного
віку та наявності трудового стажу,
передбаченого Законом України «Про
пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» пенсії за
вислугу років встановлюються окремим
категоріям громадян, зайнятих на
роботах, виконання яких призводить до
втрати професійної працездатності або
придатності до настання віку, що дає
право на пенсію за віком.

Право на пенсію за вислугу років,
відповідно до ст. 52 цього Закону, мають,
зокрема, - механізатори
(докери-механізатори) комплексних
бригад на вантажно-розвантажувальних
роботах у портах, а також плавсклад
морського, річкового флоту і флоту
рибної промисловості (крім суден
портових, що постійно працюють на
акваторії порту, службово-допоміжних,
роз'їзних, приміського і
внутріміського сполучення).

Згідно з п. «г» ст. 55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» право на пенсію
за вислугу років мають механізатори
(докери-механізатори) комплексних
бригад на вантажно-розвантажувальних
роботах у портах: чоловіки - після
досягнення 55 років і при загальному
стажі роботи не менше 25 років, з них не
менше 20 років на зазначеній роботі.

Основним документом, що підтверджує
стаж роботи, відповідно до ст. 62 цього
Закону, є трудова книжка. Порядок
підтвердження наявного трудового
стажу при відсутності трудової книжки
або відповідних записів у ній
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Пунктом 10 зазначеного вище Порядку
визначено, що для підтвердження стажу
роботи зі шкідливими і важкими умовами
праці необхідно подати трудову книжку
із оформленими належним чином записами
про займану посаду і період
виконуваної роботи, виписку із наказу
по підприємству про проведення
атестації на відповідному робочому
місці та, у разі відсутності в трудовій
книжці відомостей, що визначають право
на пенсію на пільгових умовах,
уточнюючу довідку, передбачену пунктом
20 Порядку підтвердження наявного
трудового стажу для призначення пенсій
за відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 12.08.1993 № 637.

Вказаним Порядком також передбачено,
що основним документом на
підтвердження стажу роботи є трудова
книжка. За відсутності трудової книжки
або відповідних записів у ній трудовий
стаж встановлюється на підставі інших
документів, виданих за місцем роботи,
служби, навчання, а також архівними
документами. У разі коли документи про
трудовий стаж не збереглися,
підтвердження трудового стажу
здійснюється органами Пенсійного
фонду на підставі показань свідків. У
тих випадках, коли в трудовій книжці
відсутні відомості, що визначають
право на пенсію на пільгових умовах
або за вислугу років, установлені для
окремих категорій працівників, для
підтвердження спеціального трудового
стажу приймаються уточнюючі довідки
підприємств або організацій.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем не зарахований до стажу
роботи позивача період роботи з 10.04.1989
по 25.02.1991 через відсутність наказу про
прийняття його на роботу та з тих
підстав, що в його трудовій книжці
назва виконуваної ним роботи записана
«машиніст - бульдозерист».

Однак, колегія суддів звертає увагу, що
з копії направлення в поліклініку
водників та копії листа прийому
вбачається, що 10.04.1989 ОСОБА_2 пройшов
медичний огляд на предмет його
придатності для роботи кранівником
портальних кранів та інструктаж на
робочому місці і був допущений до
роботи машиністом-бульдозеристом.
10.04.1989 він власноручно заповнив особову
картку форми Т-2, в яку внесені дані про
прийом його на роботу
трактористом-бульдозеристом. З цим
записом ОСОБА_2 ознайомлений під
розпис. Заява ОСОБА_2 про прийняття на
роботу, завізована начальником
пристані ОСОБА_4, також датована 10.04.89.
Позивач, крім того, надав копії
особових рахунків про нараховану йому
заробітну плату за квітень і липень 1989
року та березень і серпень 1991 року.

З копії наказу від 26.02.1991 № 39л
вбачається, що йому, як
докеру-механізатору, надана відпустка
за період роботи з 10.04.89 по 10.04.90, а
згідно з копією наказу від 26.12.91 - за
період роботи з 10.04.90 по 10.04.91. Цей період
роботи ОСОБА_2 підтверджується і копією
його облікової картки члена
профспілки, в якій зазначено, що він
10.04.1989 поставлений на облік у профкомі
Київського річкового порту, його
посада зазначена - «кранівник».

ОСОБА_2 з 17.04.1989 по 20.09.1989 навчався в
Учбово-курсовому комбінаті Київської
технічної дільниці водних шляхів за
професією «стропальник», а з 12.03.1990 по
16.06.1990 - за професією «кранівник
портальних кранів» та отримав
відповідні свідоцтва.

В штатному розписі Київського
річкового порту на 1989 рік по підрозділу
«П.Хмельницький» значаться 18 одиниць, з
яких 7 одиниць - кранівники, 3 одиниці -
машиністи-бульдозеристи. Посадовий
оклад цих працівників однаковий - 168.

В штатному розписі на 1992 рік по
підрозділу «Пристань П.Хмельницький»
значаться також 18 одиниць, з яких 10
одиниць - докери-механізатори з
однаковим посадовим окладом. Посади
кранівників та
машиністів-бульдозеристів в штатному
розписі не значаться.

Відповідно до роз'яснення Міністерства
соціального захисту населення України
від 22.04.1994 № 01-3/349-02-2 пенсійні пільги
згідно п. «г» ст.55 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» встановлені
механізаторам (докерам-механізаторам)
комплексних бригад на
вантажно-розвантажувальних роботах у
портах робітникам цієї професії до
стажу роботи також зараховуються
періоди роботи, коли вони називалися
портовими робітниками, вантажниками,
при підтвердженні, що вони виконували
роботи, які згодом стали виконувати
докери-механізатори.

Робота машиніста-бульдозериста, на яку
був прийнятий позивач, пов»язана з
роботою механізмів і відповідач
безпідставно не відніс її до посад
механізаторів. Як вбачається зі
штатного розпису на 1992 рік, вона в
подальшому трансформувалася в посаду
«докера-механізатора».

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, які
знають позивача по сумісній роботі,
дали показання, що ОСОБА_2 з 10.04.1989 по
08.09.1998 та з 11.06.2002 по14.02.2014 працював у
складі комплексної бригади на
вантажно-розвантажувальних роботах, в
яку входять: кранівник,
машиніст-бульдозерист та стропальник.
Всі працівники в комплексній бригаді
взаємозамінні, тому як член
комплексної бригади, він пройшов
навчання та отримав посвідчення
кранівника та стропальника,
посвідчення тракториста-машиніста в
нього було на час прийняття на роботу.

Свідок ОСОБА_7 повідомив, що він
спочатку був зарахований
прийомоздатчиком, пізніше переведений
машиністом-бульдозеристом, згодом -
кранівником портальних кранів і лише в
1990 році його посада стала називатися
докер-механізатор. Він з 2013 року на
пенсії по вислузі років. До
спеціального стажу роботи йому
зараховані всі періоди незалежно від
назви посад.

Щодо переведення ОСОБА_2 на посаду
начальника порту в наказі № 50л від 30.03.95
зазначено, що його переведено на цю
посаду на період хвороби ОСОБА_4 з 30.03.1995
року. Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4
категорично заперечили виконання
ОСОБА_2 обов'язків начальника пристані.
ОСОБА_4, який працював начальником
пристані Переяслав-Хмельницький
тимчасово з 14.02.1986 по 08.05.1986 і з 03.01.1987 по
18.03.1987 та постійно з 01.04.1987 по 01.08.2007, що
підтверджується записами в його
трудовій книжці, пояснив, що ОСОБА_2 не
працював начальником пристані.

Крім того, з копії особової картки
ОСОБА_4 та копії його трудової книжки
вбачається, що перерв в його роботі на
посаді начальника пристані в/п
Переяслав-Хмельницький за період з
01.09.1987 до 01.08.2007 не виявлено. Згідно з
копією особової картки форми Т-2 ОСОБА_4
та копії наказів по особовому складу
від 27.03.1995 № 47л, від 11.01.1996 № 4л, від 05.03.1997
№37л йому надавалися щорічні відпустки,
як начальнику пристані, тривалістю 24
робочих дні, а з 1997 року додатково 6
робочих днів за ненормований робочий
день.

При цьому, в наказі про надання
відпустки ОСОБА_2 № 171л від 03.10.97 його
посада дійсно зазначена «начальник
пристані», однак відпустка за період з
10.04.1996 по 10.04.1997 надана йому як
докеру-механізитору - основна
відпустка тривалістю 32 календарні дні.
До її складу не включена жодна
додаткова відпустка, у тому числі й за
ненормований робочий день.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_4
продовжував працювати начальником
пристані до 2007 року, а не був звільнений
з роботи на підставі п.5 ч.1 чт.40 КЗпП
України (нез'явлення на роботу протягом
більш як чотирьох місяців підряд
внаслідок тимчасової
непрацездатності), немає підстав
вважати, що тимчасове виконання ОСОБА_2
обов'язків начальника тривало більше
чотирьох місяців. Отже, відповідачем не
доведено, що ОСОБА_2 в період з 29.03.1995 по
29.07.1998 був переведений на посаду
начальника пристані. Короткотривале
(на час хвороби) покладення на позивача
обов'язків начальника пристані поряд з
виконанням основної роботи не може
вплинути на право позивача на
призначення йому пенсії за вислугу
років.

Стаж роботи ОСОБА_2 на роботах, що дають
право на призначення пенсії за вислугу
років становить 21 рік 3 місяці 1 день.
Для призначення пенсії необхідний
мінімум становить 20 років, тому навіть
виключення зі спеціального стажу
періоду відпусток без збереження
заробітної плати, загальна тривалість
яких становить 105 днів, та періоду
виконання обов'язків начальника
пристані (максимум чотири місяці) не
має суттєвого впливу на період
спеціального стажу.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про те, що ОСОБА_2 має
право на пенсію за вислугу років як
докер-механізатор комплексної бригади
на вантажно-розвантажувальних роботах
у портах, а тому відповідачем
протиправно відмовлено позивачу в
призначенні пенсії за вислугу років.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції ухвалив законне
та обґрунтоване рішення, з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

При цьому, апелянтом в порушення вимог
частин 1, 2 статті 71 КАС України не
надано жодних доказів на спростування
правомірності оскаржуваної постанови
суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила
згідно ст. 200 КАС України залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, з урахуванням
того, що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м.
Переяславі-Хмельницькому та
Переяслав-Хмельницькому районі
Київської області залишити без
задоволення, а постанову
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 08.10.2014 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
встановлені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
Василенко Я.М.

Судді:
Кузьменко В.В.,

Шурко О.І.

.

Головуючий суддя
Василенко Я.М.

Судді:
Кузьменко В. В.

Шурко О.І.