Справа № 803/1729/14
Суддя: Улицький В.З.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року
Справа № 876/9381/14

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді:
Улицького В.З.

суддів:
Гулида Р.М., Кузьмича С.М.

при секретарі судового засідання:
Дутка І.С.

за участю представника позивача:
ОСОБА_1,

представника відповідача:
Шляхта А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 11.09.2014 року
у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до
Міністерства інфраструктури України
про визнання протиправним рішення та
стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач звернувся до
суду першої інстанції з позовом до
Міністерства інфраструктури України
про визнання протиправним рішення від
25 липня 2014 року №8150/25/10-14 та стягнення
на користь позивача коштів у сумі 159 838,70
грн. як компенсацію за фактично надані
послуги з перевезення пільгових
категорій населення на автобусних
маршрутах, які виходять за межі
території області (міжобласні
маршрути) за липень-грудень 2011 року.

Позивач позовні вимоги мотивував тим,
що за період з липня по грудень 2011 року
ним було надано послуг з перевезення
пільгових категорій населення на
автобусних маршрутах, що виходять за
межі області, на загальну суму 159 838,70
грн. У липні 2014 року позивач звернувся
до відповідача із заявою про
проведення компенсації за фактично
надані послуги з перевезення пільгових
категорій населення на автобусних
міжобласних маршрутах за
липень-грудень 2011 року у сумі 159 838,70
грн., однак листом від 25 липня 2014 року №
8150/25/10-14 Міністерство інфраструктури
України відмовило у проведенні такої
компенсації з тих підстав, що поїздки
пільгові категорії громадян
здійснюють за рахунок перевізника.
Відтак, на думку позивача, зазначене
рішення відповідача суперечить
частині другій статті 31 Закону України
«Про автомобільний транспорт», згідно
з якою органи виконавчої влади та
органи місцевого самоврядування
зобов'язані надати перевізникам, які
здійснюють пільгові перевезення
пасажирів та перевезення пасажирів за
регульованими тарифами, компенсацію
відповідно до закону. Тому позивач
вважає, що в силу абзацу 2 частини
першої статті 7 Законну України «Про
автомобільний транспорт», Положення
про Міністерство інфраструктури
України саме на відповідачу лежить
обов'язок здійснити таку компенсацію
на його користь. Просив позов
задоволити.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 11.09.2014 року
у задоволені адміністративного позову
відмовлено.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила фізична особа-підприємець
ОСОБА_3. Вважає, що оскаржувана
постанова прийнята з помилковим
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та підлягає
скасуванню з підстав викладених у
апеляційній скарзі. Просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову, якою позов задоволити.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задоволити з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім, випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до ст.159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухваленим відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до ст.202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання, а так само розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Відмовляючи у задоволені
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив виключно з того, що
на Мінінфраструктури України
законодавцем не покладено обов'язок
щодо компенсації перевізнику коштів за
перевезення ним пільгових категорій
громадян на маршрутах, які виходять за
межі області, оскільки воно не є
головним розпорядником коштів на
зазначені цілі.

Однак, з такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів апеляційного
суду не погоджується, покликаючись на
наступне.

Судовою колегією апеляційного суду
встановлено, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 згідно
виписки з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців серії АБ № 937854 від 27
березня 2013 року є суб'єктом
господарювання (дата проведення
державної реєстрації 04 березня 1998 року,
номер запису про включення відомостей
про фізичну особу-підприємця до ЄДР 2 003474), діючи на підставі ліцензії
серії НОМЕР_1 від 17 липня 2012 року,
виданої Головною державною інспекцією
на автомобільному транспорті, маю
право здійснювати внутрішні та
міжнародні перевезення пасажирів
автобусами.

Єдиний порядок обліку кількості
перевезених пасажирів (включаючи тих,
які користуються правом безплатного та
пільгового проїзду) та пасажирообороту
громадського транспорту (автобусів,
тролейбусів, трамваїв) у міському,
приміському та міжміському сполученні,
визначений Інструкцією про порядок
обліку пасажирів, що перевозяться
громадським транспортом на маршрутах,
затвердженою наказом Міністерства
статистики України № 150 від 27 травня 1996
року.

За період з 01 липня по 31 грудня 2011 року
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3,
були надані послуги по перевезенню
пільгових категорій населення на
автобусних маршрутах, які виходять за
межі території області (міжобласні
маршрути) на загальну суму 159 838,70 грн.
(сто п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот
тридцять вісім грн. 70 коп.), що
підтверджується розрахунками,
клопотання про дослідження яких було
подано до Львівського апеляційного
адміністративного суду згідно ч. 2 ст. 195
КАС України.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 37 Закону України «Про
автомобільний транспорт» пільгові
перевезення пасажирів, які відповідно
до законодавства користуються такими
правами, забезпечують автомобільні
перевізники, які здійснюють
перевезення пасажирів на автобусних
маршрутах загального користування.

Разом з тим, автомобільному
перевізнику, який здійснює перевезення
пасажирів на автобусних маршрутах
загального користування,
забороняється відмовлятися від
пільгового перевезення, крім випадків,
передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового
перевезення тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Таким чином, обов'язок по перевезенню
пільгових категорій населення
покладено на перевізника, тим більше
зазначений обов'язок забезпечується
забороною безпідставної відмови від
продажу квитків пільговим категоріям
населення.

Держава ж у свою чергу, зобов'язана
відшкодовувати збитки, яких зазнав
перевізник внаслідок здійснення
перевезень пільгових категорій
населення, так згідно із ч. 4 ст. 37 Закону
України «Про автомобільний транспорт»
види та обсяги пільгових перевезень
установлюються замовленням, у якому
визначається порядок компенсації
автомобільним перевізникам, які
здійснюють перевезення пасажирів на
маршрутах загального користування,
збитків від цих перевезень.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 29
Закону України «Про автомобільний
транспорт» органи виконавчої влади та
органи місцевого самоврядування
зобов'язані надати перевізникам, які
здійснюють пільгові перевезення
пасажирів та перевезення пасажирів за
регульованими тарифами, компенсацію
відповідно до закону.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про автомобільний транспорт»,
забезпечення організації пасажирських
перевезень на міжміських і приміських
автобусних маршрутах загального
користування, що виходять за межі
території області (міжобласні
маршрути), покладається на центральний
орган виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
політику у сфері транспорту.

Відповідно до Положення про
Міністерство інфраструктури України,
затвердженого Указом Президента
України від 12 травня 2011 року № 581/2011,
Мінінфраструктури України є головним
органом у системі центральних органів
виконавчої влади у формуванні та
забезпеченні реалізації державної
політики у сферах авіаційного,
автомобільного, залізничного,
морського і річкового, міського
електричного транспорту...

Таким чином, позивач в порядку ст. 7
Закону України «Про автомобільний
транспорт» та Положенням про
Міністерство інфраструктури України 03
липня 2014 року, як фізична
особа-підприємець ОСОБА_3, звернувся до
Міністерства інфраструктури України з
вимогою здійснити компенсацію за
фактично надані послуги по перевезенню
пільгових категорій населення на
автобусних маршрутах, які виходять за
межі території області (міжобласні
маршрути) в розмірі 159 838,70 грн. (сто
п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот
тридцять вісім грн. 70 коп.) за період з 01
липня по 31 грудня 2011 року.

Однак, Листом Міністерства
інфраструктури України від 25 липня 2014
року за № 8150/25/10-14 позивачу було
відмовлено у здійсненні такого виду
компенсації у зв'язку з тим, що на
сьогодні Міністерство інфраструктури
України не є розпорядником коштів
передбачених на виплати компенсацій
перевізникам за пільгові перевезення
пасажирів на міжобласних автобусних
маршрутах загального користування, а
також відсутній механізм такої
компенсації.

Міністерство інфраструктури України в
даному листі прямо зазначає: «В зв'язку
з тим, що відсутня методика компенсацій
автомобільним перевізникам за
пільгові перевезення на таких
маршрутах, пільговики здійснюють
поїздку за рахунок перевізника, що
викликає невдоволення перевізників та
призводить до надходження численних
скарг».

З аналізу даних норм слідує, що відмова
Міністерства інфраструктури України
від 25 липня 2014 року за № 8150/25/10-14 у
здійсненні компенсації за фактично
надані послуги по перевезенню
пільгових категорій населення на
автобусних маршрутах, які виходять за
межі території області (міжобласні
маршрути) є протиправною.

Судова колегія апеляційного суду
звертає увагу, що при прийнятті
постанови судом першої інстанції не
були повно і всебічно досліджені
обставини справи. Особливу увагу
апеляційний суд звертає на той факт, що
представник позивача ОСОБА_1, який діє
на підставі довіреності від 05 вересня
2014 року, двічі заявляв клопотання про
долучення до матеріалів справи копій
документів (розрахунки вартості
наданих послуг по перевезенню
пільгових категорій населення), що
підтверджують підставність позовних
вимог, та суд першої інстанції двічі
відмовляв у задоволенні даного
клопотання без достатньої на те
мотивації. Тому клопотання про
дослідження даних доказів було подано
позивачем згідно ч. 2 ст. 195 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд першої інстанції за результатами
розгляду справи прийняв постанову,
врахувавши лише позицію відповідача,
без проведення належного глибинного
дослідження всіх необхідних доказів,
застосувавши спрощений поверхневий
підхід до встановлення фактів.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані
докази у сукупності, судова колегія
приходить до переконання, що доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 являються
підставними і обґрунтованими.

Судові витрати слід вирішити у
відповідності до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити.
Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 11.09.2014 року
у справі №803/1729/14 - скасувати та
прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов задоволити.

Визнати протиправним рішення
Міністерства інфраструктури України
від 25 липня 2014 року за № 8150/25/10-14.

Стягнути з Міністерства
інфраструктури України на користь
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3
грошові кошти в розмірі 159 838,70 грн. (сто
п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот
тридцять вісім грн. 70 коп.), в якості
компенсації за фактично надані послуги
по перевезенню пільгових категорій
населення на автобусних маршрутах, які
виходять за межі території області
(міжобласні маршрути) за період з 01
липня по 31 грудня 2011 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір в
сумі 2027,69 грн.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів з
моменту набрання нею законної сили
може бути подана касаційна скарга
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
В. Улицький

Судді:
Р. Гулид

С. Кузьмич

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 03.12.2014 року