Справа № 803/1045/13-а
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/52549/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Сватко А.О.

та представників сторін:

позивача - не з'явились,

відповідача - Ярошика Т.В.,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу Нововолинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області (далі -
Нововолинська ОДПІ)

на постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 07.06.2013

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24.09.2014

у справі № 803/1045/13-а

за позовом публічного акціонерного
товариства "Горохівський цукровий
завод" (далі - Товариство)

до Нововолинської ОДПІ

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року Товариство звернулося
до Волинського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просило визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 27.01.2010 №
/0, № /0 та від 12.04.2010 № /1
і № /1.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 07.06.2013,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24.09.2014, позов задоволено.

У прийнятті цих судових актів
попередні інстанції виходили, зокрема,
з того, що сама по собі ліквідація
векселедержателя не є підставою для
припинення зобов'язань векселедавця за
векселем та не позбавляє такий вексель
сили боргового документа; також суду
послалися на реальність виконання
операцій з поставки обладнання
позивачеві у рамках господарських
правовідносин з товариством з
обмеженою відповідальністю
«Агросфера-А» та з товариством з
обмеженою відповідальністю
«Експериментально-інструментальний
завод», що обумовлює право позивача на
нарахування амортизації на вартість
придбаного обладнання. Крім того, суди
дійшли висновку про неправомірність
позбавлення платника права на
податковий кредит з причин його
формування за податковими накладними,
виписаними у попередніх звітних
періодах.

На погоджуючись з наведеними
висновками судів, Нововолинська ОДПІ
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати судові акти обох попередніх
інстанцій та прийняти нове рішення по
суті спору про відмову в позові. На
обґрунтування касаційних вимог
відповідач посилається на припинення
зобов'язань позивача з оплати векселів,
виданих ним в рахунок оплати за
поставлений товар, за фактом
банкрутства векселедержателів, а також
наголошує на безтоварності операцій з
поставки цукру позивачеві.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне частково задовольнити
касаційні вимоги Нововолинської ОДПІ
виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
податковою інспекцією було проведено
виїзну планову перевірку Товариства з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2008 по 31.03.2009. За наслідками
цієї перевірки податковим органом було
складено акт від 18.01.2010 № 002/23-00372641 та
прийнято:

податкове повідомлення-рішення від
27.01.2010 № /0, згідно з яким
позивачеві визначено податкове
зобов'язання з податку на прибуток у
сумі 44 597 550 грн. (у тому числі 22 298 775 грн.
за основним платежем та 22 298 775 грн. за
штрафними санкціями);

податкове повідомлення-рішення від
27.01.2010 № /0, за яким Товариству
нараховано податкове зобов'язання з
ПДВ у сумі 4 836 649,50 грн. (у тому числі 3 224
433 грн. за основним платежем та 1 612 216,50
грн. за штрафними санкціями).

Однією з підстав для оспорюваного
донарахування податку на прибуток став
висновок податкової інспекції про
заниження позивачем оподатковуваного
доходу на 88 994 100 грн. внаслідок
невключення до його складу безнадійної
кредиторської заборгованості за
простими векселями, виданими
Товариством виробничому комерційному
підприємству «Українська нафтогазова
компанія» та товариству з обмеженою
відповідальністю «Захід-Груп» на
погашення зобов'язань по оплаті
поставленого цукру, за наслідками
ліквідації цих векселедержателів у
зв'язку із банкрутством.

Згідно з частиною першою статті 14
Закону України «Про цінні папери і
фондовий ринок» (у редакції, що діяла на
час видачі позивачем спірних векселів)
вексель - це цінний папір, який
посвідчує безумовне грошове
зобов'язання векселедавця або його
наказ третій особі сплатити після
настання строку платежу визначену суму
власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до статті 4 Закону України
«Про обіг векселів в Україні» (у тій
самій редакції) видавати переказні і
прості векселі можна лише для
оформлення грошового боргу за фактично
поставлені товари, виконані роботи,
надані послуги… У разі видачі
(передачі) векселя відповідно до
договору припиняються грошові
зобов'язання щодо платежу за цим
договором та виникають грошові
зобов'язання щодо платежу за векселем.

За змістом підпункту 4.1.6 пункту 4.1
статті 4 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
валовий дохід включає доходи з інших
джерел, у тому числі, але не виключно, у
вигляді сум безповоротної фінансової
допомоги, отриманої платником податку
у звітному періоді, вартості товарів
(робіт, послуг), безоплатно наданих
платнику податку у звітному періоді,
крім їх надання неприбутковим
організаціям згідно з пунктом 7.11
статті 7 цього Закону та у межах таких
операцій між платником податку та його
відокремленими підрозділами, які не
мають статусу юридичної особи, крім
випадків, визначених у частині
четвертій статті 3 Закону України "Про
списання вартості несплачених обсягів
природного газу".

У підпункті 1.22.1 пункту 1.22 статті 1
названого Закону безповоротну
фінансову допомогу визначено, зокрема,
як: суму коштів, передана платнику
податку згідно з договорами дарування,
іншими подібними договорами, які не
передбачають відповідної компенсації
чи повернення таких коштів (за винятком
бюджетних дотацій і субсидій), або без
укладання таких угод; суму безнадійної
заборгованості, відшкодована
кредитору позичальником після її
списання, якщо така безнадійна
заборгованість була попередньо
включена до складу валових витрат
кредитора; суму заборгованості
платника податку перед іншою юридичною
чи фізичною особою, що залишилася
нестягнутою після закінчення строку
позовної давності.

Пункт 1.25 цієї ж статті Закону відносить
заборгованість по зобов'язаннях, за
якою минув строк позовної давності, до
категорії безнадійної заборгованості.

Таким чином, для віднесення грошового
зобов'язання позивача за переданими
постачальникам векселями до
безповоротної фінансової допомоги
відповідні зобов'язання мають
відповідати критеріям, наведеним у
підпункті 1.22.1 пункту 1.22 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», зокрема, критерію спливу
строку позовної давності за
зобов'язанням за векселем.

Відповідно до статті 77 Уніфікованого
закону про переказні векселі та прості
векселі (запровадженого Конвенцією, що
набула чинності для України 06.01.2000) до
простих векселів застосовуються такі ж
положення, що стосуються переказних
векселів, тією мірою, якою вони є
сумісними з природою цих документів,
зокрема положення щодо строку платежу
(статті 33 - 37) та щодо позовної давності
(статті 70 і 71).

Згідно зі статтею 33 Уніфікованого
закону переказний вексель може бути
виданий із таким строком платежу: за
пред'явленням; у визначений строк від
пред'явлення; у визначений строк від
дати складання; на визначену дату.

В силу вимог частини першої статті 70
Уніфікованого закону позовні вимоги до
акцептанта, які випливають з
переказного векселя, погашаються із
закінченням трьох років, які
обчислюються від дати настання строку
платежу.

Наведене дає підстави для висновку про
те, що початок перебігу позовної
давності у три роки щодо погашення
грошових зобов'язань за простим
векселем визначений настанням строку
платежу за таким векселем. А відтак
лише після закінчення такого строку
позовної давності непогашена
заборгованість за векселем
трансформується у безповоротну
фінансову допомогу, що
опосередковується виникненням у
платника - векселедавця обов'язку
збільшити валовий доход на суму такої
допомоги згідно з вимогами підпункту
4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

У той же час у разі достовірного
встановлення обставини щодо
припинення господарського
зобов'язання згідно із частиною
третьої статті 205 Господарського
кодексу України, а саме - у зв'язку з
неможливістю виконання у разі
ліквідації суб'єкта господарювання,
якщо не допускається
правонаступництво за цим
зобов'язанням, у платника податку
(боржника) виникає інший доход із суми
непогашеної заборгованості, який
відноситься до складу валового доходу
звітного періоду, в якому такий доход
виник (на дату ліквідації
підприємства-кредитора).

У правовідносинах, що виникають у сфері
обігу простих векселів, ліквідація
векселедержателя та відсутність у
нього правонаступників може слугувати
підставою для припинення зобов'язань
векселедавця відповідно до наведеної
норми Кодексу, зокрема, у разі
наявності в активах цього
векседержатедя на час його ліквідації
векселів, які не пред'явлено до сплати.

Керуючись наведеними законодавчими
положеннями, суди при розгляді даної
справи встановили, що у рамках
виконання договорів купівлі-продажу
від 21.01.2008 № 21/01 та від 24.01.2008 № 24/1,
укладеними, відповідно, з виробничим
комерційним підприємством «Українська
нафтогазова компанія» та з товариством
з обмеженою відповідальністю
«Захід-Груп», позивачеві було
поставлено цукор на загальну суму 88 994
100 грн.; позивач розрахувався за
поставлений товар виданими простими
векселями зі строком платежу «до
пред'явлення».

Постановою господарського суду
Івано-Франківської області від 22.04.2008 у
справі № Б-21/287 виробниче комерційне
підприємство «Українська нафтогазова
компанія» визнано банкрутом; виявлена
під час ліквідації цього підприємства
дебіторська заборгованість становила
10422,32 грн.

Постановою господарського суду
Івано-Франківської області від 22.04.2008 у
справі № Б-21/288 визнано банкрутом
товариство з обмеженою
відповідальністю «Захід-Груп»; 29.07.2008
судом затверджено ліквідаційний
баланс та ліквідовано назване
товариство; у складі його
ліквідаційної маси заборгованість
позивача за виданими векселями була
відсутня.

Суди також встановили, що названі
векселедержателі передали спірні
векселі шляхом індосаменту товариству
з обмеженою відповідальністю
«Євроінвест-Р», яке у подальшому
відчужило зазначені цінні папери за
договором купівлі-продажу векселів від
11.02.2010 № Б10/53 товариству з обмеженою
відповідальністю «Украгро-5»; останнє,
в свою чергу, використало ці векселі як
засіб платежу при розрахунках з
позивачем за поставлений за договорами
купівлі-продажу від 05.10.2009 № 28/10 та від
26.11.2009 № 26 цукор.

Установлений судами замкнутий рух
спірних векселів вимагав ретельної
перевірки реальності виконання
операцій, якими опосередковувалася
передача цих векселів. Адже у випадку
формальної передачі векселів через
низку посередників за участю фіктивних
суб'єктів господарювання,
взаємозалежних або афілійованих осіб,
які не виконують своїх податкових
зобов'язань перед бюджетом,
створюється вексельна схема ухилення
від оподаткування таабо отримання
необґрунтованої податкової вигоди.

А відтак з урахуванням викладеного
судам необхідно було встановити усі
обставини щодо фактичної поставки
виробничим комерційним підприємством
«Українська нафтогазова компанія» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Захід-Груп» цукру в
заявлених обсягах позивачеві; при
цьому судам не слід було обмежуватися
виключно оцінкою відповідності
складених учасниками цих поставок
первинних документів формальним
вимогам, але й з урахуванням
законодавчо встановленої вимоги щодо
видачі векселів лише для оформлення
грошового обігу за фактично
поставлений товар перевірити
наявність у вказаних постачальників
активу (цукру у відповідній кількості),
дослідити фактичний рух активів у
процесі поставки (встановити як і ким
транспортувався, де зберігався, ким
приймався, а також посадових осіб
постачальників і покупця, задіяних у
такому процесі, за необхідності
допитавши цих осіб як свідків) з метою
достовірного встановлення факту
виконання розглядуваних поставок саме
задекларованими постачальниками.
Також судам необхідно було перевірити,
за яких обставин і в який спосіб були
налагоджені господарські зв'язки між
платником та названими контрагентами,
та перевірити факт проявлення
позивачем належного ступеня
обережності при виборі контрагентів,
їх платоспроможності та ділової
репутації на ринку, що дозволяло б
позивачеві розраховувати на належну
поведінку контрагентів у сфері
господарських правовідносин та
обумовлювало б вибір їх позивачем як
постачальників.

Аналогічно підлягали з'ясуванню й
обставини щодо фактичного виконання
поставок позивачем цукру в адресу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Украгро-5», при яких
також використано вексельну форму
розрахунків шляхом передачі названим
покупцем Товариству його ж власних
векселів.

Однак суди зазначені фактичні дані, що
входять до предмета доказування у
справі, не перевірили, помилково
виключивши їх з обставин, які мають
правове значення для вирішення цього
спору.

По епізоду, пов'язаному з нарахуванням
Товариством амортизації на вартість
промислового обладнання, придбаного за
договорами від 28.07.2007 № 48 та від 22.07.2007 №
45 у товариства з обмеженою
відповідальністю
«Експериментально-інструментальний
завод «Продмаш» та у товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агросфера-А», слід погодитися з
наданою судами правовою оцінкою
обставин справи, відповідно до якої за
недоведеності податковим органом
факту відсутності у позивача цього
обладнання підстав для позбавлення
Товариства права на амортизаційні
нарахування по цих об'єктах основних
фондів не вбачається.

На обґрунтування правомірності
нарахування позивачеві оспорюваної
суми податкового зобов'язання з ПДВ
Нововолинська ОДПІ послалася на
протиправне включення позивачем до
податкового кредиту сум ПДВ за
податковими накладними, виписаними у
минулих звітних періодах, без подання
скарги на постачальників у порядку
підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

При цьому податковий орган виходив з
того, що платник не вправі переносити у
часі реалізацію права на податковий
кредит після виникнення такого права, а
відтак може врахувати у складі
податкового кредиту суми ПДВ,
пред'явлені йому контрагентами, лише в
тому періоді, до якого відноситься
податкова накладна та коли відбулася
господарська операція з придбання
товарів (робіт, послуг).

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (який діяв на час виникнення
спірних правовідносин) податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Таким чином, наведена норма Закону лише
містить вказівку на період, в якому у
платника виникає право на податковий
кредит. У той же час зі змісту положень
пункту 7.4 статті 7 названого Закону
вбачається, що оскільки формування
податкового кредиту з ПДВ є правом
платника, то використати таке право він
може у будь-якому із звітних періодів
за умови дотримання умов такого
формування.

Судами не було виявлено включення
позивачем до податкового кредиту сум
ПДВ поза межами 1095-денного строку.

А відтак відмова у підтвердженні
обґрунтованості податкового кредиту
лише на тій підставі, що його було
сформовано не у належному податковому
періоді, не може бути визнана
правомірною, у зв'язку з чим суди цілком
законно скасували податкові
повідомлення-рішення від 27.01.2010 №
/0 та від 12.04.2010 № /1.

З урахуванням викладеного ухвалені у
справі судові акти підлягають
частковому скасуванню з направленням
справи на новий розгляд у відповідній
частині для встановлення
вищевикладених обставин, що входять до
предмета доказування у справі, для чого
суду необхідно в разі необхідності
зобов'язати сторони надати докази, яких
не буде вистачати для з'ясування цих
обставин, або ж витребувати такі докази
у інших осіб, в яких вони можуть
знаходитися, допитати як свідків
безпосередніх учасників спірних
операцій, дати правильну юридичну
оцінку встановленим обставинам та
постановити правильне та обґрунтоване
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 227,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, Вищий
адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Нововолинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області
задовольнити частково.

2. Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 07.06.2013 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24.09.2014 у
справі № 803/1045/13-а скасувати в частині
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
27.01.2010 № /0 та від 12.04.2010 № /1.

У цій частині справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

3. В решті постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
07.06.2013 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24.09.2014 у справі № 803/1045/13-а залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько