Справа № 1570/5120/2012
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року
м. Київ К/800/17168/14

Колегія Вищого адміністративного суду
України у складі:

головуючого - судді: Олексієнка М.М.,

суддів: Бутенка В.І.,

Весельської Т.Ф.,

здійснивши попередній розгляд справи
за адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
(далі - ДМС України), третя особа:
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання дій протиправними
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 11 березня 2014 року, -

в с т а н о
в и л а :

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом, відповідно до якого
просила:

визнати нечинним рішення ДМС України
від 17 травня 2012 року №86-12, яким їй
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту;

зобов'язати відповідача прийняти
рішення стосовно визнання її біженкою.

Посилалася на неправомірність
прийнятого рішення, тому що вона,
будучи громадянкою Афганістану, в
теперішній час не може та не бажає
користуватися захистом цієї країни
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань з причин
належності до певної соціальної групи,
тому оскаржуване рішення не відповідає
вимогам Закону України від 8 липня 2011
року №3671-VI «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон
№3671-VI).

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 11 березня
2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка, з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального права,
допущені судами, просить попередні
судові рішення скасувати і ухвалити
нове про задоволення позову. Зазначає,
що висновок судів про те, що нею не
надано достатніх доказів про
об'єктивність стати жертвою
переслідувань у країні походження є
необґрунтованими та не відповідають
матеріалам справи.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні касаційної скарги з
урахуванням наступного.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, 04.04.2011 року ОСОБА_2
звернулась до управління міграційної
служби Одеської області із заявою про
надання їй статусу біженки у зв'язку з
обґрунтованим побоюванням стати
жертвою переслідувань.

Рішенням ДМС України від 17 травня 2012
року їй відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
відсутності підстав (обставини), які б
свідчили про обґрунтоване побоювання
позивачки стати жертвою переслідувань
в країні своєї громадянської
належності.

Висновок судів відповідає дійсним
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини
першої вище Закону №3671-VI біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортури, нелюдського
або такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Судами попередніх інстанцій не
встановлено, що позивачка, будучи в
країні своєї громадянської належності
(Афганістані), може стати жертвою
переслідувань. Зокрема, не встановлено,
що вона чи її чоловік брали участь у
міжетнічних сутичках, відносно них
здійснювалися переслідування з боку
державних органів чи інших осіб, в тому
числі талібів.

Як свідчать фактичні обставини справи,
ОСОБА_2 зі своєю родиною покинули
країну у 2011 року без будь-яких перешкод,
що свідчить про відсутність існування
загрози громадянським правам і
свободам. Той факт, що був здійснений
напад на начальника поліції, якого
охороняв чоловік позивачки, не може
свідчити про можливість бути жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Немає підстав вважати, що позивачка
відноситься до осіб, які потребують
додаткового захисту. З цього приводу
судами теж не встановлено жодного
доказу, якій би свідчив, що вона змушена
була прибути до України внаслідок
загрози життю, безпеці чи свободі в
країні походження через побоювання
застосування смертної кари або
виконання вироку про смертну кару чи
тортури, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

З урахуванням наведеного, керуючись
статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 11 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
М.М. Олексієнко

В.І. Бутенко

Т.Ф. Весельська