Справа № 826/12337/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 листопада 2014 року №
Окружний адміністративний суд
міста Києва в складі судді Качура І.А.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
ОСОБА_2 про визнання протиправним та
скасування рішення, зобов'язання
До Окружного адміністративного
суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по
тексту також - позивач) з позовом до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві (надалі
також - відповідач1), Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2
(надалі також - відповідач2), в якому
- визнати протиправним та
скасувати рішення державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2
від 24.06.2014 року № 13987240;
- зобов'язати державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві
зареєструвати за ОСОБА_1 право
власності на нежитлову будівлю
загальною площею 727,0 кв.м. в будинку
В обґрунтування позовних вимог
покликався на те, що рішення про
відмову у державній реєстрації прав на
нерухоме майно є незаконним, оскільки
ним порушено його право приватної
власності, позов просив задовольнити.
Відповідач1 проти задоволення
позову заперечував з мотивів
необґрунтованості та безпідставності.
Відповідач2 позиції щодо
заявленого позову не виклав.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи відсутність перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
суд з підстав, визначених ч. 6 ст. 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, прийшов до висновку про
розгляд справи в порядку письмового
Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає з огляду
Як свідчать матеріали справи, 18.06.2014
року позивач звернувся до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в м. Києві з заявою
про державну реєстрацію права на об'єкт
нерухомості - будинок по АДРЕСА_1.
За наслідками розгляду заяви
позивача, 24.06.2014 р. відповідачем2
прийнято рішення про відмову у
державній реєстрації права власності
на нерухоме майно - нежитловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач категорично не
погоджується з правомірністю спірного
рішення, вважає його таким, що прийняте
в порушення приписів Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
Цивільного кодексу України та
Конституції України. На підтвердження
вказаних доводів зазначав, що
відповідачу було подано повний пакет
документів, необхідний для проведення
державної реєстрації, в тому числі і
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 28.03.2012р. у справі
№2-12600/11, яким визнано право власності
позивача на нежитлову будівлю 727,0 кв.м.,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а
відтак у відповідача не було правових
підстав для прийняття спірного
рішення. З огляду на вищевикладене
позивач звернувся з даним позовом до
Окружного адміністративного суду
міста Києва.

Оцінюючи подані сторонами докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позовних вимог виходячи з наступного.

Зі змісту поданої позивачем копії
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 28.03.2012р. у справі
№2-12600/11 вбачається, що на підставі
договорів купівлі-продажу нерухомого
майна позивач став власником житлового
будинку АДРЕСА_2.

26 грудня 2005 року Головним
управлінням житлового забезпечення
КМДА позивачу видано свідоцтво про
право власності на жилий будинок
АДРЕСА_1 площею 373.7 кв.м.

В подальшому Київським міським
БТІ будинок АДРЕСА_1 був зареєстрований
за позивачем як нежилий площею 727.0 кв.м.

Рішенням Шевченківського
районного суду міста Києва від 28.03.2012р.
у справі №2-12600/11 позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено, визнано за ним визнано
право власності позивача на нежитлову
будівлю 727,0 кв.м., розташовану за
адресою: АДРЕСА_1.

Суд звертає увагу на те, що
правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації врегульовано
нормами Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», який спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2
Закону № 1952-IV державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно (далі -
державна реєстрація прав) - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно (далі - Державний реєстр
прав) - єдина державна інформаційна
система, що містить відомості про права
на нерухоме майно, їх обтяження, а також
про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3
Закону № 1952-IV державна реєстрація прав
є обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема, право власності на нерухоме
майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV).

Частиною 1 статті 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
передбачено, що державна реєстрація
прав проводиться на підставі, зокрема,
рішень судів, що набрали законної сили,
поданих органу державної реєстрації
прав разом із заявою.

Відповідно до частин першої,
третьої та сьомої статті 16 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» державна реєстрація прав
проводиться на підставі заяви
власника, іншого правонабувача,
сторони правочину, за яким виникло
право, уповноваженої ними особи або
державного кадастрового реєстратора у
випадках, передбачених цим Законом.
Заява про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень подається до органу
державної реєстрації прав у паперовій
або електронній формі у випадках,
передбачених цим Законом. Разом із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень у паперовій формі
подаються оригінали документів,
необхідних для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, їх копії,
засвідчені в установленому порядку.

Згідно зі статтею 8 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» орган
державної реєстрації прав: проводить
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмовляє у їх реєстрації;
забезпечує ведення Державного реєстру
прав; надає інформацію про
зареєстровані права та їх обтяження в
порядку, встановленому цим Законом;
забезпечує облік безхазяйного
нерухомого майна; здійснює інші
повноваження, передбачені цим Законом
та іншими законами України.

При цьому, частинами першою та
другою статті 24 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
передбачено, що у державній реєстрації
прав та їх обтяжень може бути
відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене
право, обтяження не підлягає державній
реєстрації відповідно до цього Закону;
2) об'єкт нерухомого майна розміщений на
території іншого органу державної
реєстрації прав; 3) із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа; 4)
подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; 5) заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 51) заяву про державну
реєстрацію обтяжень речових прав на
нерухоме майно щодо попереднього
правонабувача подано після державної
реєстрації права власності на таке
майно за новим правонабувачем; 52) заяву
про державну реєстрацію речових прав,
похідних від права власності, подано за
відсутності державної реєстрації
права власності, крім випадків,
установлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 53) під час подання заяви
про державну реєстрацію права
власності на підприємство як єдиний
майновий комплекс, житловий будинок,
будівлю, споруду (їх окремі частини), що
виникло на підставі документа, за яким
правонабувач набуває також право
власності на земельну ділянку, не
подано заяву про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку; 54)
після завершення п'ятиденного строку з
дня отримання заявником письмового
повідомлення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав не
усунено обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення; 55) заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень під час вчинення нотаріальної
дії з нерухомим майном, об'єктом
незавершеного будівництва подано не до
нотаріуса, який вчинив таку дію; 56)
заяву про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень в електронній формі подано
особою, яка не є державним кадастровим
реєстратором або державним виконавцем;
6) заявником подано ті самі документи,
на підставі яких заявлене право та
обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав. За наявності підстав для відмови
в державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

Разом з тим, суд звертає увагу на
те, що відповідно до частини другої
статті 5 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» встановлено, якщо
законодавством передбачено прийняття
в експлуатацію об'єкта нерухомого
майна, державна реєстрація прав на
такий об'єкт проводиться після
прийняття його в експлуатацію в
установленому законодавством порядку.

Згідно з частиною восьмою статті
39 Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності» №3038 - IV від
17.02.2011 року та пункту 12 Порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№461 від 13.04.2011 року, експлуатація
закінчених будівництвом об'єктів, не
прийнятих (якщо таке прийняття
передбачено законодавством) в
експлуатацію, забороняється.

Частиною 2 статті 331 Цивільного
кодексу України встановлено, що право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна).

Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме
майно відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Підпунктом 2 пункту 4 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.10.2013 № 868 (надалі по тексу також -
Порядок), у разі коли законодавством
встановлено вимогу щодо прийняття в
експлуатацію об'єкта нерухомого майна,
державна реєстрація права власності на
нього проводиться після прийняття
такого об'єкта в експлуатацію в
установленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 49 Порядку
для проведення державної реєстрації
права власності з видачею свідоцтва на
новозбудовані чи реконструйовані
об'єкти нерухомого майна (в тому числі в
результаті переведення об'єкта
нерухомого майна з житлового у
нежитловий або навпаки) заявник подає
органові державної реєстрації прав,
зокрема, документ, що відповідно до
вимог законодавства засвідчує
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта.

В межах розгляду справи
підтверджено, що в технічному паспорті
від 25.01.2012 р. наявні відмітки про
відсутність дозволу на реконструкцію,
облаштування підвалу та добудову
мансардного поверху.

З огляду на вищевикладене,
встановлено, що позивачем в порушення
ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» не надано
документа, що підтверджує прийняття
нежитлового будинку в експлуатацію
після реконструкції, облаштування
підвалу та добудову мансардного
поверху, а в технічному паспорті,
виготовленому Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна від 25.01.2012 прописано,
що дозвіл на реконструкцію,
облаштування підвалу та добудову
мансардного поверху та дозвіл на
переведення будинку нежитлового до БТІ
не подано.

На підставі наведених норм, суд
звертає увагу на те, що наявність
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 28.03.2012р. у справі
№2-12600/11, яким визнано право власності
позивача на нежитлову будівлю 727,0 кв.м.,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, не
виключає передбачений законом
обов'язок щодо прийняття об'єкта
нерухомого майна в експлуатацію.

Оскільки вказане приміщення не
було введено в експлуатацію, то
правових підстав для проведення
державної реєстрації спірного
нерухомого майна у державного
реєстратора не було.

Враховуючи вищевикладене, суд
дійшов до висновку про те, що під час
прийняття спірного рішення, відповідач
діяв на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, передбачені Конституцією і
законами України, у зв'язку з чим
підстави для скасування цього рішення
відсутні.

Відповідно до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративній справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя
І.А. Качур