Справа № 806/824/14
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м.
Київ К/800/53757/14

суддів Вищого адміністративного суду
України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Житомирський маслозавод»
до Державної екологічної інспекції у
Житомирській області про визнання
протиправним та скасування припису, що
переглядається за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Житомирський маслозавод» на
постанову Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 1 жовтня 2014
року,

у с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ПАТ «Житомирський
маслозавод» (Завод) звернулося до суду
з позовом до Державної екологічної
інспекції у Житомирській області
(Інспекція) про визнання протиправним
та скасування припису.

Зазначали, що оскаржуваним приписом
позивача зобов'язано: забезпечити
приймання та утилізацію використаних
пакувальних матеріалів і тари, в якій
знаходилась продукція підприємства,
або укласти угоди з відповідними
організаціями на їх збирання та
утилізацію; надати Інспекції довідку
про кількість пакувальних матеріалів і
тари, використаних Заводом при
виробництві продукції, протягом 2013
року.

Посилались на те, що перевірка, за
результатами якої складено припис,
мала своєю метою перевірку правил
поводження з відходами, а не тарою і
упаковкою. Також зазначали, що після
реалізації товару власником упаковки і
тари стає безпосередній споживач
продукції, тому Завод не зобов'язаний
здійснювати їх утилізацію. Виходячи з
викладеного просили визнати
протиправним та скасувати припис
Інспекції від 23 січня 2014 року № 18/3.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 29 липня 2014
року позов задоволено.

Постановою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 1 жовтня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, а у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Завод, посилаючись
на порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржуване рішення скасувати,
а рішення суду першої інстанції
залишити в силі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що за результатами
проведеної Інспекцією у січні 2014 року
перевірки дотримання Заводом
природоохоронного законодавства
складено акт. У акті зафіксовано, що
Завод не забезпечує приймання та
утилізацію використаних пакувальних
матеріалів і тари, в якій знаходилась
його продукція, чим порушено пункт «б»
статті 17 Закону України від 5 березня 1998
року № 187/98-ВР «Про відходи» (Закон №
187/98-ВР) та пункт 5 постанови Кабінету
Міністрів України від 26 липня 2001 року №
915 «Про впровадження системи збирання,
заготівлі та утилізації відходів як
вторинної сировини» (Постанова № 915).

Також у акті зазначено, що Завод не
надав Інспекції довідку про кількість
пакувальних матеріалів і тари,
використаних Заводом при виробництві
продукції протягом 2013 року, чим порушив
пункт «д» статті 202 Закону України від 25
червня 1991 року № 1264-ХІІ «Про охорону
навколишнього природного середовища»
та статті 12 Закону України від 5 квітня
2007 року № 877-V «Про основні засади
державного нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності».

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції виходив з того, що дію пункту
5 Постанови № 915 зупинено Указом
Президента України від 8 вересня 2009
року № 718/2009 у зв'язку з поданням на
предмет його відповідності
Конституції України.

Скасувавши рішення суду першої
інстанції та відмовивши у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що обов'язок забезпечувати приймання
та утилізацію упаковки і тари
визначений чинним законодавством.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками
апеляційного суду.

Сторонами не заперечується факт
невчинення Заводом дій, про які йдеться
у оскаржуваному приписі.

Тому спір зводиться до встановлення
наявності або відсутності
законодавчого обов'язку їх вчинення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 187/98-ВР
відходи - це будь-які речовини,
матеріали і предмети, що утворилися у
процесі виробництва чи споживання, а
також товари (продукція), що повністю
або частково втратили свої споживчі
властивості і не мають подальшого
використання за місцем їх утворення чи
виявлення і від яких їх власник
позбувається, має намір або повинен
позбутися шляхом утилізації чи
видалення.

Відповідно до пункту «б» статті 17
Закону № 187/98-ВР суб'єкти господарської
діяльності у сфері поводження з
відходами зобов'язані забезпечувати
приймання та утилізацію використаних
пакувальних матеріалів і тари, в яких
знаходилася продукція цих підприємств,
установ та організацій - суб'єктів
господарської діяльності, або укладати
угоди з відповідними організаціями на
їх збирання та утилізацію.

Таким чином, обов'язок Заводу
забезпечувати приймання та утилізацію
використаних пакувальних матеріалів і
тари, в яких знаходилася його
продукція, визначений Законом.

Посилання суду першої інстанції на
зупинення дії пункту 5 Постанови № 915
якою продубльовано цей же обов'язок, не
є обґрунтованими, з огляду на чинність
наведеної норми Закону. Крім того,
рішенням Конституційного Суду України
від 3 березня 2010 року № 15-уп/2010
припинено конституційне провадження
за конституційним поданням Президента
України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
абзацу другого пункту 5 постанови № 915
та абзацу четвертого пункту 2 Змін, що
вносяться до цієї Постанови,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України «Про внесення змін
до постанови Кабінету Міністрів
України від 26 липня 2001 року № 915». Тому,
з моменту ухвалення цього рішення,
пункт 5 Постанови № 915 відновив свою
чинність.

Посилання позивача у касаційній скарзі
на те, що продукція Заводу
розповсюджується на великій території,
тому неможливо забезпечити приймання
та утилізацію відходів, не приймаються
до уваги, оскільки наведені обставини
не можуть скасовувати обов'язок, чітко
визначений Законом.

Доводи скарги про те, що власником
відходів після реалізації продукції є
кінцевий споживач, також не
приймаються до уваги, оскільки
обов'язок утилізації тари та упаковки
покладений Законом не на власника
відходів, а на підприємства, продукція
яких знаходилась у цій тарі, чи
упаковці.

Частиною третьою пункту 5 Постанови №
915 підприємства, установи та
організації усіх форм власності, які
використовують в Україні тару і
пакувальні матеріали або імпортують їх
разом з продукцією, зобов'язані
подавати щороку до 10 грудня
територіальним органам Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища інформацію про обсяги
використаних ними тари і пакувальних
матеріалів.

Позивач не спростовує тверджень
Інспекції про невиконання вказаного
обов'язку та не наводить обґрунтованих
причин його невиконання.

Тому висновок апеляційного суду про
безпідставність позову вбачається
правильним, а доводи, викладені в
касаційній скарзі, такого висновку не
спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Житомирський
маслозавод» залишити без задоволення,
а постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 1 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов