Справа № 826/20964/13-а
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/51471/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

за участю:

секретаря
Левіної А.А.

представника позивача
Дрободько О.В.

представника відповідача
неприбуття

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Об'єднання
багатоквартирного будинку «Каштан» на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 19 серпня 2014 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 вересня
2014 року

у справі № 826/20964/13-а

за позовом Об'єднання
багатоквартирного будинку «Каштан»

до Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві

про визнання
протиправною та скасування постанови

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2013 року Об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку «Каштан» (далі - ОСББ «Каштан»)
звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві (далі - Інспекція) про визнання
протиправною та скасування постанови
від 13.12.2013 № 626/13/7/26-88/1312/03 про накладення
на позивача штрафу у сумі 109 620,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19.08.2014, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.09.2014,
позов задоволено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, ОСББ
«Каштан» оскаржило його у касаційному
порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій з мотивів порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, прийняти нове рішення - про
задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що
суди попередніх інстанцій
безпідставно не взяли до уваги те, що
реконструкція підвального приміщення
виконана ще у 2003 році, а позивача
оспорюваним рішенням притягнуто до
відповідальності на підставі положень
законодавства, які набрали чинності
значно пізніше .

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
присутніх у судовому засіданні
представників сторін, розглянувши та
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи і
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, 06.12.2013 в результаті
проведеної позапланової перевірки
дотримання ОСББ «Каштан»
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил,
складено акт перевірки, яким
встановлено, що на технічному поверсі
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Вишняківська, 17 проведено роботи з
облаштування окремого приміщення
невідомого призначення, в підвальному
приміщенні облаштована окрема вхідна
група для розміщення майстерні з
ремонту взуття; об'єкт належить до ІІІ
категорії складності (згідно з ДСТУ-Н Б
В. 1.2-16:2013 «Визначення класу наслідків
(відповідальності) та категорії
складності об'єктів будівництва»). Під
час проведення перевірки будь-які
документи, які дають право на виконання
будівельних та підготовчих робіт на
обох об'єктах відсутні, приміщення на
технічному поверсі будинку - зачинене,
доступ до нього відсутній, приміщення
майстерні по ремонту взуття
експлуатується без прийняття його в
експлуатацію, що є порушенням частини
восьмої статті 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності». У зв'язку зі встановленим
позивача визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого абзацом
4 пункту 6 частини другої статті 2 Закону
України «Про відповідальність за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності».

13.12.2013 постановою Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві № 626/13/7/26-88/1312/03 про накладення
штрафу за правопорушення у сфері
містобудівної діяльності за
результатами розгляду акта перевірки
від 06.12.2013, протоколу про
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності від 06.12.2013 та припису від
06.12.2013, до позивача застосовано штраф у
розмірі 109 620,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві, визначивши категорію
складності об'єкта реконструкції
(будівництва) ОСББ «Каштан» за адресою:
вул. Вишняківська, 17, м. Київ, 02140, як III
(третю), діяла в межах чинного
законодавства, оскільки за відсутності
проектної документації, у якій би було
зазначено відповідну категорію, у
Інспекції існують повноваження на
віднесення об'єкта будівництва до тієї
чи іншої категорії складності.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується зі вказаним висновком
судів попередніх інстанцій з огляду на
таке.

Відповідно до статті 32 Закону України
від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання
містобудівної діяльності» (далі - Закон
№ 3038-VI) усі об'єкти будівництва за
складністю архітектурно-будівельного
рішення та/або інженерного обладнання
поділяються на I, II, III, IV і V категорії
складності.

Категорія складності об'єкта
будівництва визначається відповідно
до будівельних норм та державних
стандартів на підставі класу наслідків
(відповідальності) такого об'єкта
будівництва.

Віднесення об'єкта будівництва до тієї
чи іншої категорії складності
здійснюється проектною організацією і
замовником будівництва.

Порядок віднесення об'єктів до IV і V
категорій складності визначається
Кабінетом Міністрів України.

Аналіз приписів наведеної статті у
системному зв'язку з іншими нормами
Закону № 3038-VI та Порядку віднесення
об'єктів будівництва до IV і V категорій
складності, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 №
557 (далі - Порядок) дає підстави для
висновку, що вона встановлює загальне
правило визначення категорії
складності об'єкта будівництва. У
випадках же, коли проектна
документація на об'єкт будівництва
відсутня чи об'єкт їй не відповідає,
віднесення такого об'єкта будівництва
до тієї чи іншої категорії складності
належало до компетенції органу
державного архітектурно-будівельного
контролю, а саме Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України та її територіальних органів.

Державна архітектурно-будівельна
інспекція України (на сьогодні -
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику з питань
державного архітектурно-будівельного
контролю) за змістом статей 6, 7 Закону №
3038-VI здійснює управління у сфері
містобудівної діяльності, зокрема
контроль за дотриманням законодавства,
вимог будівельних норм, державних
стандартів і правил, положень
містобудівної документації всіх
рівнів, вихідних даних для
проектування об'єктів містобудування,
проектної документації.

Частиною третьою статті 41 Закону № 3038-VI
та частиною другою статті 3 Закону
України від 14.10.1994 № 208/94-ВР «Про
відповідальність за правопорушення у
сфері містобудівної діяльності» (у
редакції Закону України від 22.12.2011 №
4220-VI; далі - Закон № 208/94-ВР) до
повноважень органу державного
архітектурно-будівельного контролю
віднесено також розгляд справ про
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності та застосування санкцій за
ці правопорушення, наприклад,
накладення штрафу за експлуатацію
неприйнятого в експлуатацію об'єкта
будівництва. Розмір штрафу за таке
правопорушення залежить від категорії
складності об'єкта будівництва (пункт 6
частини другої статті 2 Закону №
208/94-ВР).

Визначення категорії складності
об'єкта будівництва за відсутності
проектної документації, у якій би було
зазначено відповідну категорію, не
віднесено до компетенції жодного
іншого державного органу.

Отже, висновок судів попередніх
інстанцій у цій справі про наявність у
Інспекції повноважень щодо віднесення
об'єкта будівництва до тієї чи іншої
категорії складності, за встановлених
судами обставин, ґрунтується на
правильному застосуванні норм
матеріального права.

У той же час, задовольняючи позов, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що Інспекція правомірно
наклала на ОСББ «Каштан» штраф у
розмірі дев'яноста мінімальних
заробітних плат, згідно з абзацом 4
пункту 6 частини другої статті 2 Закону
№ 208/94-ВР, а саме за експлуатацію або
використання об'єкта будівництва, не
прийнятого в експлуатацію, III категорії
складності.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
вказаний висновок судів попередніх
інстанцій передчасним з огляду на таке.

Відповідно до пункту 6 частини другої
статті 2 Закону України «Про
відповідальність за правопорушення у
сфері містобудівної діяльності»
суб'єкти містобудування, які є
замовниками будівництва об'єктів (у
разі провадження містобудівної
діяльності), або ті, що виконують
функції замовника і підрядника
одночасно, несуть відповідальність у
вигляді штрафу за такі правопорушення:
експлуатація або використання об'єктів
будівництва, не прийнятих в
експлуатацію, а також наведення
недостовірних даних у декларації про
готовність об'єкта до експлуатації чи
акті готовності об'єкта до
експлуатації об'єктів III категорії
складності - у розмірі дев'яноста
мінімальних заробітних плат.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
за необхідне зазначити, що під час
розгляду цієї справи суди мають
з'ясовувати питання щодо наявності в
діях суб'єкта містобудування (позивача)
складу правопорушення, зокрема, факту
закінчення будівництвом відповідного
об'єкта, наявності на цей момент
встановленого законодавством
обов'язку вводити об'єкт в
експлуатацію, невведення в
експлуатацію та використання об'єкта,
закону, який би встановлював
відповідальність за невиконання
обов'язку із введення в експлуатацію, а
також дотримання строків притягнення
до публічної відповідальності.

Суди першої та апеляційної інстанцій
не встановили юридичні факти, які мають
правове значення для правильного
вирішення цього спору.

Посилання ОСББ «Каштан» на те, що
реконструкцію будівлі здійснено у 2003
році та початок її використання мав
місце до набрання чинності законами, за
порушення та на підставі яких його
притягнуто до відповідальності згідно
з оскаржуваною постановою Інспекції,
залишилися без з'ясування дійсних
фактичних обставин та їх належного
встановлення.

Водночас стаття 39 Закону № 3038-VI, який
набрав чинності 12.03.2011, визначає
порядок прийняття в експлуатацію,
після набрання ним чинності,
закінчених будівництвом об'єктів та
містить заборону на експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, не
прийнятих в експлуатацію, за час його
дії. Цей Закон не містить темпоральних
застережень, зокрема, про поширення
його дії на відносини, які виникли до
набрання ним чинності.

Питання щодо прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів було
вперше врегульовано постановою
Кабінету Міністрів України від 05.08.1992
№ 449, однак ця постанова
стосувалася лише об'єктів державного
замовлення. Порядок прийняття
в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, не включених до
державного замовлення, мав визначатися
Радою Міністрів Республіки Крим,
обласними, Київською та
Севастопольською міськими державними
адміністраціями за погодженням з
Міністерством інвестицій і
будівництва.

З дня набрання чинності у листопаді 1994
року Закон № 208/94-ВР, стаття 1 якого
встановлювала відповідальність за
правопорушення у сфері містобудування,
не передбачав
відповідальності за експлуатацію або
використання об'єктів містобудування,
не прийнятих в експлуатацію. Вперше
таке положення закріплено у цьому
Законі 24.10.2000 шляхом доповнення частини
першої зазначеної статті абзацом, що
встановлював відповідальність за
експлуатацію або використання
будинків чи споруд після закінчення
будівництва без прийняття їх
державними приймальними (технічними)
комісіями (Закон України від 21 вересня
2000 року № 1988-III).

19.01. 2012 згідно із Законом України від
22.12.2011 № 4220-VI Закон № 208/94-ВР викладено у
новій редакції, пункт 6 частини другої
статті 2 якої передбачає, що суб'єкти
містобудування, які є замовниками
будівництва об'єктів (у разі
провадження містобудівної діяльності),
або ті, що виконують функції замовника
і підрядника одночасно, несуть
відповідальність у вигляді штрафу за
експлуатацію або використання
об'єктів будівництва, не прийнятих в
експлуатацію, а також наведення
недостовірних даних у декларації про
готовність об'єкта до експлуатації чи
акті готовності об'єкта до
експлуатації.

Відповідно до статті 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99
Конституційний Суд України зазначив,
що за закріпленим у наведеній статті
Конституції України принципом дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Тобто Закон № 208/94-ВР, зокрема положення
пункту 6 частини другої статті 2 щодо
накладення штрафу за експлуатацію або
використання об'єктів будівництва,
не прийнятих в експлуатацію,
регулює питання відповідальності тих
суб'єктів містобудування, які вчинили
правопорушення у сфері містобудування,
зокрема не ввели в експлуатацію
відповідні об'єкти до початку їх
використання після набрання чинності
цим Законом.

Конституційний принцип незворотності
дії законів, які погіршують становище
особи, дає суду підстави для висновку
про неможливість застосування санкцій
за дії (бездіяльність), які на момент,
коли вони мали місце, за попереднього
правового регулювання не були
правопорушенням.

У контексті хронології правового
регулювання спірних відносин поняття
«експлуатація не прийнятого в
експлуатацію об'єкта» не може
тлумачитись як триваюче
правопорушення. Змістом цього
правопорушення є невиконання обов'язку
із введення в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта містобудування до
початку його експлуатації. Суспільна
небезпека такого правопорушення
насамперед полягає не в недотриманні
встановленого правопорядку, а в
небезпеці, яка може мати місце в
результаті відсутності контролю за
безпечністю побудованого об'єкта
містобудування з початку його
використання.

Частина восьма статті 39 Закону № 3038-VI
зі змінами, внесеними згідно із Законом
України від 20.11.2012 № 5496-VI, встановлює, що
експлуатація закінчених будівництвом
об'єктів, не прийнятих (якщо таке
прийняття передбачено законодавством)
в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, логічним є висновок про те,
що обов'язок введення об'єктів
будівництва в експлуатацію,
відповідальність за експлуатацію
об'єктів, не введених в експлуатацію,
можуть стосуватися лише тих суб'єктів,
які після закінчення будівництва та
початку використання, маючи
відповідний обов'язок, не ввели об'єкти
містобудування в експлуатацію, за що
встановлена відповідна
відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
04.03.2014 №21-433а13.

Відповідно до частини першої статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Згідно з частиною першою статті 159 КАС
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення судів попередніх інстанцій
названим вимогам процесуального
закону відповідають не в повній мірі у
зв'язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 70
КАС України належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 70
КАС України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частин четвертої та
п'ятої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства суд
вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Ураховуючи вказані положення правових
норм адміністративного судочинства
стосовно принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі та
належності доказів, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
звертає увагу на те, що під час розгляду
справи та правильного вирішення цього
спору по суті суду першої інстанції
необхідно встановити час закінчення
будівництва (реконструкції)
відповідного об'єкта перевірки та
початку його експлуатації позивачем.

З огляду на викладене доводи
касаційної скарги частково
заслуговують на увагу, у зв'язку з чим
наявні підстави для її часткового
задоволення та скасування рішень судів
попередніх інстанцій.

Частиною першою статті 220 КАС України
визначено, що суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною другою статті 227 КАС
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій під час
прийняття рішень по суті спору у цій
справі було порушено норми
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку «Каштан» задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 19 серпня 2014 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 вересня
2014 року в цій справі скасувати, справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237 - 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий

(підпис)

К.В. Конюшко

Судді

(підпис)

Л.Я. Гончар

(підпис)

С.Я. Чалий

Згідно з оригіналом помічник судді

М.Р. Мергель