Справа № 2а-473/12/0970
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/47767/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області Державної
податкової служби (правонаступника
державної податкової інспекції в м.
Івано-Франківську, далі - ДПІ)

на ухвалу Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
13.02.2012

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15.06.2012

у справі № 2а-473/12/0970

за позовом ДПІ

до суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (далі
- СПД ОСОБА_1.)

та товариства з обмеженою
відповідальністю "Модульмонтажгруп"
(далі - Товариство)

про визнання недійсним господарського
зобов'язання.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2011 року ДПІ звернулася до
Львівського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просила визнати недійсним
господарське зобов'язання, що виникло
на підставі укладеного відповідачами у
справі договору підряду від 01.02.2009, та
стягнути з відповідачів кошти у сумі 687
840 грн., отримані за цим договором.

Ухвалою Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 13.02.2012,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15.06.2012, позовні вимоги про визнання
недійсним зазначеного господарського
зобов'язання залишено без розгляду з
посиланням на звернення ДПІ з цими
вимогами поза межами строку,
встановленого статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У касаційній скарзі до Вищого
адміністративного суду України ДПІ
просить скасувати ухвалені у справі
судові акти та направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування суми положень частини
другої статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС) та частини четвертої статті
258 Цивільного кодексу України, якою
встановлено строк позовної даності для
розглядуваної вимоги тривалістю в
десять років.

Перевіривши повноту правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
вважає за необхідне задовольнити
касаційні вимоги ДПІ з урахуванням
такого.

У прийнятті оскаржуваних ухвал суди
попередніх інстанцій керувалися
положеннями частини другої статті 99
КАС, згідно з якою (у редакції, що діяла
на момент подання ДПІ цього позову) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Оскільки, як встановили суди, про
укладення оскаржуваного договору
підряду від 01.02.2009, позивач дізнався під
час проведення податкової перевірки
СПД ОСОБА_1 у січні 2011 року, то, за
висновком судів, подання ДПІ цього
позову лише у серпні 2011 року є
несвоєчасно вчиненою процесуальною
дією, що тягне процесуальні наслідки у
вигляді залишення позову без розгляду
(частина перша статті 100 КАС).

Однак при цьому суди залишили поза
увагою той факт, що відповідно до
частини третьої статті 6 КАС суб'єкти
владних повноважень мають право
звернутися до адміністративного суду у
випадках, передбачених Конституцією та
законами України.

Згідно з частинами першою та другою
статті 228 Цивільного кодексу України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Законом України від 02.12.2010 № 2756-VI «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України у зв'язку з прийняттям
Податкового кодексу України» (далі -
Закон № 2756-VI) зазначену статтю, зокрема,
доповнено частиною третьою, відповідно
до якої у разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.
Відповідальність можлива лише за
наявності в законі чи іншому
нормативно-правовому акті визначення
правопорушення, за яке така юридична
відповідальність особи передбачена і
яка може реалізовуватись у формі
примусу зі сторони уповноваженого
державою органу.

Таким чином, на час укладення
оспорюваного договору чинним
законодавством не передбачалося
можливості оскарження податковим
органом в судовому порядку правочину,
укладеного з порушенням публічного
порядку; такий правочин вважався
нікчемним в силу прямого припису
Закону

Слід зазначити, що зміст суб'єктивного
права особи, у тому числі права особи на
звернення до суду, визначається із
застосуванням законодавства, яке діяло
на момент виникнення відповідного
права; приписи нового
нормативно-правового акта не можуть
змінити обсяг прав, який було
встановлено попередніми
нормативно-правовими актами. Наведене
виключає можливість застосування
частини третьої статті 228 Цивільного
кодексу України до правочинів,
укладених до моменту набрання чинності
цією нормою.

Варто також наголосити, що висновок про
відсутність у особи права на звернення
до суду з адміністративним позовом не
може поєднуватися із висновком про
порушення строку подання цього позову.
Адже початок перебігу розглядуваного
строку визначений моментом виникнення
права на подання позову; за відсутності
ж такого права строк звернення до
адміністративного суду з позовом не
може розпочатися, а відтак і не може
бути пропущений.

А відтак для прийняття правильного
рішення у справі судам слід було
встановити об'єктивну наявність у ДПІ
права на звернення з позовними
вимогами про визнання недійсним
господарського зобов'язання за
договором від 01.02.2009 та за наслідками
цього застосувати належні
процесуальні наслідки.

Враховуючи межі перегляду справи у
касаційній інстанції, визначені у
статті 220 КАС, оскаржувані судові акти
підлягають скасуванню з направленням
справи до суду першої інстанції для
усунення викладених порушень при
застосуванні норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись статтями 220, 222, 227, 230, 231 КАС,
Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області Державної податкової служби
задовольнити.

2. Ухвалу Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 13.02.2012 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15.06.2012 у
справі № 2а-473/12/0970 скасувати.

Справу направити до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько