Справа № 803/842/14
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року

Справа № 876/7257/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді
Судової-Хомюк Н.М.,

суддів
Гуляка В.В. та Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
Державної міграційної служби України
на постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 24.06.2014р. у
справі за позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірними та скасування
рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И
В:

05.05.2014 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом в якому
просив визнати неправомірним та
скасувати рішення Державної
міграційної служби від 04.04.2014 року № 185-4
«Про відмову у визнанні ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового статусу. Просить
зобов'язати Державну міграційну службу
переглянути справу громадянки
Афганістану ОСОБА_1 про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового статусу.

В обґрунтування вимог позовної заяви
зазначає, що оскаржуване рішення є
незаконним та необґрунтованим,
оскільки останнє не містить причин
відмови у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, як це визначено частиною
тринадцятою статті 10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08 липня 2011 року № 3671-VI (Закон № 3671-VI).
При ухваленні вказаного рішення
відповідачем не було здійснено
всебічного вивчення і оцінки усіх
документів та матеріалів, які
підтверджують необхідність визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Позивач
зазначає про те, що може стати жертвою
переслідувань у країні походження, а
також зазнати там тортур, нелюдського
чи принижуючого її гідність
поводження, у зв'язку із цими
побоюваннями залишила Афганістан та
прибула до України, де звернулася до
Державної міграційної служби України
із заявою про визнання її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 24.06.2014 року
вказаний позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
№ 185-14 від 04 квітня 2014 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 про визнання її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою суду, відповідач подав
апеляційну скаргу, у якій, з посиланням
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить її скасувати та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позову повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
посиланням на те, що судом першої
інстанції не враховано, що у позивача
відсутні обґрунтовані обставини для
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Також зазначає,
що позивачем не надано жодних
відомостей про її утиски у країні
походження та документів, які б
підтверджували, що у неї склались
умови, які зазначені у пунктах 1 та 13
частини першої статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання апеляційного суду не
з'явилися, а відтак на підставі ч. 1 ст. 41
КАС України суд прийшов до висновку про
можливість розгляду справи у
відкритому судовому засіданні,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
08 січня 2014 року позивач звернулася із
заявою до Державної міграційної служби
України (далі- ДМС України) про визнання
її біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Рішенням ДМС України № 185-14 від 04 квітня
2014 року позивачу відмовлено у визнанні
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту як особі, стосовно
якої встановлено, що відсутні умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового
захисту». Дане рішення було прийняте
відповідачем з урахуванням матеріалів
особової справи № 2014LT0002 громадянки
Афганістану ОСОБА_1.

У висновку від 21 березня 2014 року щодо
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
зазначено, що органом міграційної
служби не встановлено, що ОСОБА_1, у разі
повернення до Афганістану може зазнати
серйозної шкоди, яка є такою, що
підпадає під заборону статті 3
Європейської Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод; під
перелік підстав для надання
додаткового захисту згідно з пунктом
(В) Європейської Директиви ЄС 2004 83 ЄС
від 29 квітня 2004 року, а відповідно і під
визначення пункту 13 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового захисту»,
тобто у заявника відсутні загрози його
життю, безпеці чи свободі в країні
походження через побоювання
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання. В позивача відсутні
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідачем в повній мірі не були
досліджені, з'ясовані та враховані всі
обставини, які можуть бути підставою
побоювань позивача щодо загрози його
життю і здоров'ю. Також відповідачем не
враховано, що заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними, не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» передбачено, що
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» особа, яка
потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1
статті 1 цього Закону, відсутні.

Аналіз норм Конвенції про статус
біженців 1951 року і Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
дає підстави для висновку, що для
надання статусу біженця є необхідним
наявність таких підстав: знаходження
особи за межами країни своєї
громадянської належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства -
за межами країни свого колишнього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме
расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Що ж до обґрунтованого побоювання
стати жертвою переслідувань, то воно є
ключовим у переліку критеріїв щодо
визнання особи біженцем.

Також слід врахувати, що підпункт 2
пункту 1 статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що дії
повинні бути державними або
здійсненими державною владою. Зі
змісту пункту 65 Керівництва УВКБ ООН
випливає, що часто на практиці
переслідування є результатом
діяльності осіб, які не контролюються
органами державної влади і від яких
держава не в змозі захистити.

З огляду на викладене, заявник має
довести, що його подальше перебування у
країні походження або повернення до
неї реально загрожує його життю та
свободі і така ситуація склалася
внаслідок переслідування цієї особи за
ознакою раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою
Афганістану, проживала в провінції
Кабул, за національністю - таджичка, за
віросповіданням - мусульманка, освіта
– середня, заміжня, має чоловіка та
доньку, які перебувають разом з нею у
Волинському ПТПІ, після закінчення
школи ніде не працювала, була на
утриманні батька, який є імамом у
місцевій мечеті.

Зі слів позивача (протоколи співбесід
від 10 січня 2014 року та від 18 лютого 2014
року), вона після закінчення школи,
всупереч законам шаріату та волі
батька, дошлюбно завагітніла від
чоловіка, який не відвідував мечеть, та
втекла з ним у м. Мазар-Шаріф, де таємно
вийшла за нього заміж та народила
доньку. В серпні 2013 року позивач разом
із своїм чоловіком та донькою
нелегально потрапили до м. Одеси і
перебувала там близько двох місяців. 09
жовтня 2013 року були затримані Чопським
прикордонним загоном Західного
регіонального управління ДПС України
за спробу незаконного перетину
державного кордону України з
Словаччиною, без відповідних
документів, які посвідчують особу.
Відповідно до постанови Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 17 жовтня 2013 року поміщені у
Волинський ПТПІ.

Позивач вказувала, що за порушення
законів шаріату, у випадку її
повернення до Афганістану, її до смерті
закидають камінням. Крім того, вона
зазнала погроз та переслідувань з боку
свого батька, коли перебувала в
Афганістані. Ці погрози та
переслідування змусили її покинути
країну походження та нелегально
потрапити в одну із країн Європи.

Суд апеляційної інстанції вважає за
необхідне також зазначити, що
вирішуючи питання щодо оформлення
документів позивача для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідачем не враховано його
особливе положення та можливу
відсутність в нього в силу тих чи інших
обставин можливості надати докази в
підтвердження своїх доводів. Ненадання
документального доказу усних
тверджень не повинно перешкоджати в
прийнятті заяви чи прийнятті
позитивного рішення щодо надання
статусу біженця, якщо такі твердження
співпадають із відомими фактами, та
загальна правдоподібність яких є
достатньою. Правдоподібність
встановлюється, якщо заявник подав
заяву, яка є логічно послідовною,
правдоподібною та не суперечить
загальновідомим фактам і, отже,
викликає довіру.

Судом першої інстанції вірно взято до
уваги, що позивач під час співбесід 10
січня 2014 року та 18 лютого 2014 року
послідовно, впевнено та швидко
розповідала про себе, місце народження,
проживання, навчання, а вказані
відомості підтвердились
загальнодоступними джерелами
інформації. Крім того, беззаперечним є
факт народження нею дитини, оскільки
остання перебуває разом із позивачем
та батьком у Волинському ПТПІ.
Послідовно вказувала на причини, що
змусили її залишити країну - це погрози
та переслідування з боку батька та
жителів м. Кабул через порушення
традиційних норм моралі, які водночас є
діючими правовими нормами країни
походження .

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Суд вірно прийняв до уваги Директиви
Європарламенту і Ради ЄС стосовно
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн чи осіб без громадянства
як бенефіціарів міжнародного захисту і
стосовно єдиного статусу для біженців
або для осіб, що мають право на
додатковий захист, і стосовно змісту
захисту, що надається, які
використовуються у практиці
Європейського Суду з прав людини та
відповідно до яких заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було надано задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів,
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними, не суперечать
конкретній та загальній інформації за
його справою, заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви, встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри
(пункт 5 статті 4).

Згідно з пунктом 38 Керівництва УВКБ ООН
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженців 1992 року (відповідно до
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року,
які стосуються статусу біженців) особа,
яка клопоче про отримання статусу
біженця, повинна вказати переконливу
причину, чому він особисто побоюється
стати жертвою переслідування.
Побоювання стати жертвою
переслідувань складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін і
при встановленні, чи дійсно цілком
обґрунтовані побоювання мають місце,
обидва елементи повинні братися до
уваги.

Відповідно пункту 52 Керівництва УВКБ
ООН з процедур та критеріїв визначення
статусу біженців 1992 року (відповідно до
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року),
які стосуються статусу біженців
тлумачення поняття «переслідування»
має змінюватись в залежності від
індивідуальних психологічних
характеристик людини обставин кожного
випадк.

Пленум Вищого адміністративного суду у
своїй постанові від 26 червня 2011 року №3
(із змінами та доповненнями) зазначає,
що згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Підставою даного позову є:
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань.

Тобто, для того, щоб вважатись біженцем,
особа повинна надати свідоцтва
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
конвенційними ознаками.

Згідно постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду у постанові № 3
від 16 березня 2012 року (про внесення змін
і доповнень до постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
№ 1 від 25 червня 2009 року «Про судову
практику розгляду спорів щодо статусу
біженця, видворення іноземця чи особи
без громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 3 від
20 червня 2011 року) зазначається, що
ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

За наведених обставин суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують і не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, що відповідно до частини 1 статті
200 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення, а постанови суду - без
змін.

Керуючись, ст.ст. 41, 160, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198,
ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И
В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 24.06.2014р. у
справі № 803/842/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.М. Судова-Хомюк

Судді
В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль