Справа № 500/8912/13-а
Суддя: Бальжик О. І.
Дата ухвалення: 2014-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/8912/13-а
Провадження № 2-а/500/27/14
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 листопада 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області у
складі:

головуючого - судді:
Бальжик О.І.

при секретарі:
Івановій Ю.П.

за участю представників позивачів:
ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача:
Прибиткової О.О.

третьої особи: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ізмаїлі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Ізмаїльської
міської ради, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо предмет
спору, - ОСОБА_4, про визнання
протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із
позовом до Ізмаїльської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, - ОСОБА_4, про
визнання протиправним та скасування
рішення 37 сесії VІ скликання
Ізмаїльської міської ради від 31.10.2013
року про надання ОСОБА_4 дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки площею 0,
0541 га у власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка) за адресою:
Одеська область, АДРЕСА_1. Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що їм належить
на праві особистої власності житловий
будинок НОМЕР_1 з господарськими
спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 в
м. Ізмаїлі Одеської області (ОСОБА_5 - 3/5
частки, ОСОБА_6 - 2/5 частки). Зазначений
об'єкт нерухомого майна розташований
на земельній ділянці площею 1 021 кв.м,
виділений на підставі рішення
виконкому Ізмаїльської міської ради за
№1421 від 06.11.1953 року, згідно з яким за
землекористувачами зареєстровано 910
кв.м та залишено у тимчасове
користування 110, 6 кв.м. Рішенням
Ізмаїльської міської ради за №144-VІ від
24.12.2010 року земельна ділянка площею 910
кв.м, розташована по АДРЕСА_2 в м.
Ізмаїлі Одеської області передана
безоплатно у спільну сумісну власність
під будівництво та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Державний
акт на земельну ділянку не видавався.
ОСОБА_4 на праві особистої власності
належить житловий будинок НОМЕР_2 з
господарськими спорудами,
розташованими по АДРЕСА_1 в м. Ізмаїлі
Одеської області. Даний об'єкт
нерухомого майна згідно зведеного
плану земельних ділянок НОМЕР_3, НОМЕР_2
та НОМЕР_1, розташованих по АДРЕСА_1 в м.
Ізмаїлі Одеської області, складеного
експертом Цурканом В.І. станом на 29.11.2010
року, розташований на земельній
ділянці фактичною площею 473, 2 кв.м.
Згідно з рішенням виконкому
Ізмаїльської міської ради за №575 від
27.12.1962 року за домоволодінням НОМЕР_2,
розташованим по АДРЕСА_1 в м. Ізмаїлі
Одеської області, закріплена земельна
ділянка площею 331 кв.м та залишено у
тимчасове користування 189, 8 кв.м, що
всього становить 520, 8 кв.м. Рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 20.03.2012 року у
справі №2-4327/11 визначений порядок
користування земельною ділянкою,
виділеною ОСОБА_4 згідно ескіз-схеми,
прийнятою рішенням Ізмаїльського
міськвиконкому за №757 від 27.12.1962 року. У
квітні 2013 року ОСОБА_4 самовільно
змінила суміжну межу земельних
ділянок, розташованих по АДРЕСА_1 та
НОМЕР_1 в м. Ізмаїлі Одеської області,
пересунувши паркан (металеву сітку) в
бік земельної ділянки, яка знаходиться
у їх користуванні, на відстань від 35 см
з боку АДРЕСА_3 та по довжині близько 27
м. На їх вимоги відновити межу
земельної ділянки ОСОБА_4 не реагує. На
їх звернення до Ізмаїльської міської
ради було рекомендовано звернутися за
захистом своїх прав до суду, що вони і
зробили. Ухвалою Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 14.10.2013 року Ізмаїльській міській
раді було заборонено вчиняти будь-які
дії, пов'язані з передачею ОСОБА_4
безкоштовно, у приватну власність в
порядку приватизації земельної
ділянки до вирішення спору по суті.
Незважаючи на це, 31.10.2013 року 37 сесією VІ
скликання Ізмаїльської міської ради
було прийнято рішення про надання
ОСОБА_4 дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0, 0541 га у власність для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд (присадибна ділянка)
за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1.
11.11.2013 року вони звернулися до
Ізмаїльської міської ради із заявою
про скасування оскаржуваного рішення,
за результатами розгляду якої їм була
надана відповідь про те, що будь-які
дії, пов'язані з приватизацією
земельної ділянки, не вчиняються.
Вважають, що Ізмаїльська міська рада
мала всі підстави відмовити ОСОБА_4 у
надані дозволу на розробку проекту
землеустрою, а тому прийняте рішення є
протиправним та таким, що підлягає
скасуванню.

Позивачі, будучи своєчасно та належним
чином повідомленими про дату, час та
місце розгляду справи, у судове
засідання не з'явилися, направивши
представників з належним чином
посвідченими повноваженнями.

У судовому засіданні представники
позивачів позовні вимоги підтримали та
наполягали на їх задоволенні у повному
обсязі. Додатково просили стягнути з
відповідача судові витрати зі сплати
судового збору в сумі 243 гривні 60
копійок, на правову допомогу в сумі 3 000
гривень та пов'язані з проведенням
судових експертиз в сумі 4 000 гривень, а
всього в сумі 7 243 гривні 60 копійок. В
обґрунтування позовних вимог
додатково пояснили, що за змістом
висновку судової земельно-технічної
експертизи за №07/19-2014 від 18.09.2014 року
належне ОСОБА_4 житлове будівництво
розташоване на земельній ділянці
фактичною площею 541 га, тоді як згідно
зведеного плану земельних ділянок
НОМЕР_3, НОМЕР_2 та НОМЕР_1, розташованих
по АДРЕСА_1 в м. Ізмаїлі Одеської
області, складеного експертом Цурканом
В.І. у висновку судової
будівельно-технічної експертизи за
№43/10 станом на 29.11.2010 року, зазначене
будівництво розташоване на земельній
ділянці фактичною площею 473, 2 кв.м. Отже,
звертаючись до Ізмаїльської міської
ради із заявою про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою, ОСОБА_4
долучила до неї план земельної ділянки,
розташованої по АДРЕСА_1 в м.Ізмаїлі
Одеської області, з урахуванням
самовільної захопленої земельної
ділянки площею 20 кв.м, розташованої по
АДРЕСА_2 в м.Ізмаїлі Одеської області.
ОСОБА_4 навмисно не надала інформацію
про наявність рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 20.03.2012 року, яким визначено порядок
користування земельною ділянкою. Таким
чином, на їх думку, протиправність
оскаржуваного рішення полягає в тому,
що Ізмаїльській міській раді на момент
його прийняття було відомо про
самовільне захоплення ОСОБА_4 частини
земельної ділянки, що знаходилася у
користуванні позивачів. Дані обставини
підтверджуються численними
зверненнями сторін до відповідача,
який, в свою чергу, рекомендував
звертатися за вирішенням спору до суду,
а також тією обставиною, що останній
приймав участь в якості третьої особи у
даних судових справах. Крім того,
запропоноване ОСОБА_4 місце
розташування земельної ділянки площею
0, 0541 га не відповідає місцю
розташуванню, зазначеному у наявних
актах, - рішенні Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 20.03.2012 року та рішенні
Ізмаїльського міськвиконкому за №757
від 27.12.1962 року. Окрім цього, 23.10.2014 року
Ізмаїльським міськрайонним судом
Одеської області на адресу
Ізмаїльської міської ради була
направлена ухвала від 14.10.2014 року про
забезпечення позову, що
підтверджується довідкою суду від
14.11.2014 року. Також, на їх думку,
посилання відповідача на те, що розмір
земельної ділянки, зазначений в
оскаржуваному рішенні є орієнтовним,
безпідставні, адже законодавець під
формулюванням «місце розташування
земельної ділянки з орієнтовними
розмірами» має на увазі місце
розташування земельної ділянки з
прив'язкою їх поворотних точок до
пунктів державної геодезичної мережі в
існуючій системі координат 1963 року і
відповідно складеного до їх зведеного
плану земельної ділянки.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення позову, посилаючись
на те, що ухвала про забезпечення
позову приймалася Ізмаїльським
міськрайонним судом Одеської області
без виклику сторін. Ізмаїльська міська
рада дізналася про її наявність лише
01.11.2013 року із заяви ОСОБА_8, до якої вона
була долучена. Таким чином,
Ізмаїльській міській раді стало відомо
про заборону вчинення будь-яких дій,
пов'язаних з передачею ОСОБА_4 у
приватну власність земельної ділянки
НОМЕР_2, розташованої по АДРЕСА_1 в м.
Ізмаїлі Одеської області, наступного
дня після прийняття оскаржуваного
рішення. Окрім того, жодних документів,
які б інформували про відкриття
виконавчого провадження, також не
надходило. Також вважала, що рішенням
Ізмаїльської міської ради за №3370-VІ від
31.10.2013 року не затверджувався розмір
земельної ділянки ОСОБА_4, воно лише
надало можливість останній звернутися
до землевпорядної організації для
розробки проекту землеустрою. В
подальшому, при розробці проекту
землеустрою землевпорядною
організацією, яка несе
відповідальність за достовірність
складеного проекту, розмір земельної
ділянки може корегуватися. Отже, розмір
земельної ділянки, який вказаний в
оскаржуваному рішенні, є орієнтованим.
Звернула увагу, що ч.7 ст.118 ЗК України
наведено вичерпний перелік підстав для
відмови у наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою; підстави,
зазначені позивачами в обґрунтування
позову, не є такими. Також за змістом
даної статті, у разі неприйняття
Ізмаїльською міською радою за
результатами розгляду заяви ОСОБА_4
відповідного рішення, остання не була
позбавлена права у місячний строк
замовити розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки без надання такого дозволу.
Таким чином, на її думку, оскаржуване
рішення жодним чином на порушує прав
позивачів, є законним та правомірним.
На додаткове запитання пояснила, що
23.10.2013 року за вх.№13/01-24-2998 на адресу
Ізмаїльської міської ради надійшла
ухвала Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області про прийняття до
свого провадження цивільної справи за
позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самосійних
вимог на предмет спору, - Ізмаїльська
міська рада, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою та
призначення її до розгляду на 07.11.2013
року.

Третя особа, яка не заявляє самосійних
вимог на предмет спору, ОСОБА_4, вважала
позов необґрунтованим та
безпідставним, посилаючись на те, що
ухвала про забезпечення позову від
14.10.2013 року фактично була винесена
01.11.2013 року на прохання депутата
міської ради (сина ОСОБА_6, який діяв в
інтересах останньої) ОСОБА_8 На її
думку, дані обставини підтверджуються
стенограмою 37 сесії Ізмаїльської
міської ради, на якій було прийняте
оскаржуване рішення. П'ятий рік
позивачі перешкоджають їй
приватизувати земельну ділянку, якою
вона користується, вимагаючи гроші за
узгодження її меж. Також звернула
увагу, що рішенням виконкому
Ізмаїльської міської ради за №1206 від
26.11.1997 року позивачам надана
безкоштовно у спільну сумісну
власність земельна ділянка площею 910
кв.м, а тому рішення виконкому
Ізмаїльської міської ради за №1421 від
06.11.1953 року, яким за ними було
зареєстровано 910 кв.м та залишено у
тимчасове користування 110, 6 кв.м,
втратило чинності. Крім того, ОСОБА_6 не
є належним позивачем, адже їх земельні
ділянки не межують, відповідно, права
останньої будь-яким чином не
порушуються. Стверджувала, що
оскаржуване рішення прийнято
Ізмаїльською міською радою у
відповідності до вимог діючого
законодавства, а отже, підстав для
визнання його протиправним та
скасування не має.

Вислухавши пояснення представників
сторін, а також третьої особи, яка не
заявляє самосійних вимог на предмет
спору, розглянувши подані ними
документи, з'ясувавши фактичні
обставини справи, на яких ґрунтуються
позовні вимоги і заперечення, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст.6 КАС України передбачено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

У судовому засіданні встановлено, що
22.07.2013 року ОСОБА_4 звернулася до
Ізмаїльської міської ради із заявою
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0, 0541 га у
власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) за адресою:
Одеська область, АДРЕСА_1. До заяви нею
були долучені: копія паспорту; копія
довідки про присвоєння
ідентифікаційного коду; кадастровий
план земельної ділянки; довідка з КП
«Ізмаїльське міжміське бюро технічної
інвентаризації; копія першої, другої
сторінок технічного паспорту на
будівлю; схема генерального плану
(а.с.9-15).

31.10.2013 року рішенням 37 сесії VІ
скликання Ізмаїльської міської ради за
№3370-VІ ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0, 0541 га у
власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) за адресою:
Одеська область, АДРЕСА_1 (а.с.8).

11.11.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися
до Ізмаїльської міської ради із заявою
про скасування рішення 37 сесії VІ
скликання Ізмаїльської міської ради за
№3370-VІ від 31.10.2013 року, посилаючись на
наявність ухвали Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 14.10.2013 року про заборону вчинення
будь-яких дій щодо передачі ОСОБА_4
безкоштовно у приватну власність в
порядку приватизації земельної
ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 в м.
Ізмаїлі Одеської області та інші
обставини (а.с.16, 17).

04.12.2013 року виконавчим комітетом
Ізмаїльської міської ради за
результатами розгляду заяви позивачів
була надана відповідь за вих.№Ко-1505, за
змістом якої виконавчий комітет
Ізмаїльської міської ради не вчиняє
дій щодо приватизації земельної
ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 в м.
Ізмаїлі Одеської області (а.с.18).

Стаття 140 Конституції України визначає,
що місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів міста
- самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України, і воно здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: міські ради
та їх виконавчі органи.

Спеціальним законом, який визначає
систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування є Закон України «Про
місцеве самоврядування в Україні» від
21.05.1997 року за №280/97-ВР (далі - Закон
№280/97-ВР).

Статтею 25 Закону №280/97-ВР передбачено,
що міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання.

Відповідно до п.п.30, 34 ч.1 ст.26 Закону
№280/97-ВР виключно на пленарних
засіданнях міської ради вирішуються
такі питання: прийняття рішень щодо
відчуження відповідно до закону
комунального майна; затвердження
місцевих програм приватизації, а також
переліку об'єктів комунальної
власності, які не підлягають
приватизації; визначення доцільності,
порядку та умов приватизації об'єктів
права комунальної власності; вирішення
відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.ч.1, 10 ст.59 Закону №280/97-ВР рада
в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.
Акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

За змістом ч.5 ст.60 Закону №280/97-ВР
органи місцевого самоврядування від
імені та в інтересах територіальних
громад відповідно до закону здійснюють
правомочності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне
або тимчасове користування юридичним
та фізичним особам, здавати їх в оренду,
продавати і купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визначати в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду.

Оцінюючи спірне рішення на
предмет відповідності Конституції та
законам України, суд виходить з
наступного.

Частина 2 ст.19 Конституції України
визначає, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з п.п.«а», «б» ч.1 ст.12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить: розпорядження землями
територіальних громад; передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Частинами 1-3 ст.116 ЗК України
передбачено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі: а) приватизації земельних
ділянок, які перебувають у
користуванні громадян; б) одержання
земельних ділянок внаслідок
приватизації державних і комунальних
сільськогосподарських підприємств,
установ та організацій; в) одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом.

За змістом ч.ч.6-11 ст.118 ЗК України
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки) у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб).
Органам виконавчої влади або органам
місцевого самоврядування, які
передають земельні ділянки державної
чи комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, забороняється
вимагати додаткові матеріали та
документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян суб'єктами
господарювання, що є виконавцями робіт
із землеустрою згідно із законом, у
строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня
реєстрації клопотання відповідний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, не надав
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або мотивовану відмову у його
наданні, то особа, зацікавлена в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності, у місячний
строк з дня закінчення зазначеного
строку має право замовити розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки без надання такого
дозволу, про що письмово повідомляє
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування. До
письмового повідомлення додається
договір на виконання робіт із
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується в
порядку, встановленому статтею 186-1
цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий
строк з дня отримання погодженого
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення клопотання без розгляду
можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення заяви без розгляду
питання вирішується в судовому
порядку.

Системний аналіз наведених норм
земельного законодавства дає підстави
вважати, що ними встановлені підстави,
порядок, строки передачі земельної
ділянки у власність громадян та органи,
уповноважені розглядати ці питання.
Вони передбачають, зокрема, що для
передачі земельної ділянки у власність
зацікавлена особа звертається до
відповідних органів із заявами для
отримання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки та для надання її у
власність, за результатами розгляду
яких визначені в статті 118 ЗК України
органи приймають одне з відповідних
рішень.

Отже, такої підстави для відмови у
надані дозволу на розроблення проекту
землеустрою, як невідповідність
запропонованого ОСОБА_4 місця
розташування земельної ділянки площею
0,0541 га місцю розташуванню, зазначеному
у рішенні Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 20.03.2012 року та рішенні
Ізмаїльського міськвиконкому за №757
від 27.12.1962 року, положення ЗК України та
інших нормативно-правових актів не
містять.

Крім того, отримання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки не
означає позитивного рішення про
надання її у власність.

Також слід звернути увагу не те, що
після звернення ОСОБА_4 із заявою про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою до прийняття
оскаржуваного рішення, були внесені
зміни до статті 118 ЗК України, які
направлені на спрощення процедури
відведення земельних ділянок у
власність, зокрема запроваджено
принцип мовчазної згоди на етапі
отримання дозволу на розроблення
документації із землеустрою, а саме
якщо протягом місяця суб'єкт владних
повноважень не надав дозволу на
виготовлення проектної документації
або мотивованої відмови у його наданні,
заявник має право здійснити замовлення
проекту відведення земельної ділянки
без надання такого дозволу.

Дані висновки викладені у постанові
Верховного Суду України від 10.12.2013 року,
прийнятій за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.237 КАС
України, а також в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
19.02.2013 року у справі №К/9991/38057/12 та від
16.04.2013 року у справі №К/9991/46493/12 (а.с.246-257).

За наведених підстав, а також зважаючи
на положення ч.1 ст.70 КАС України, суд
вважає за можливе не давати оцінку
висновку судової земельно-технічної
експертизи за №07/19-2014 від 18.09.2014 року
(а.с.171-182), доводам позивачів, а також
долученим в їх обґрунтування доказам,
щодо самовільного захоплення ОСОБА_4
частини належної їм земельної ділянки.

Твердження позивачів про те, що
Ізмаїльській міській раді на момент
прийняття оскаржуваного рішення було
відомо про наявність ухвали
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 14.10.2013 року про
забезпечення позову у справі за
позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, - Ізмаїльська
міська рада, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
спростовуються витягом із стенограми 37
сесії Ізмаїльської міської ради VІ
скликання від 31.20.2013 року,
повідомленням судді Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
Швець В.М., витягом з реєстру вхідної
кореспонденції Ізмаїльської міської
ради за період з 21.10.2013 року по 31.10.2013
року, а також відсутністю доказів на
підтвердження відкриття виконавчого
провадження за даною ухвалою (а.с.159-161,
227-229, 233-235). Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи таке рішення, суд також
зважає на ту обставину, що незважаючи
на розроблення за замовленням ОСОБА_4
проекту землеустрою, до вирішення
вищезазначеної справи по суті,
Ізмаїльській міській раді заборонено
вчиняти будь-які дії, пов'язані з
переданням останній у приватну
власність в порядку приватизації
земельної ділянки, розташованої по
АДРЕСА_1 в м. Ізмаїлі Одеської області
(а.с.81).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку про те, що Ізмаїльською
міською радою доведено правомірність
та обґрунтованість свого рішення з
урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19
Конституції України та ч.3 ст.2 КАС
України, а тому, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень законодавства
України та доказів, наявних у
матеріалах справи, адміністративний
позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.6-11, 35, 71, 158-163, 167, 171-2 КАС
України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 до Ізмаїльської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмет спору, - ОСОБА_4, про
визнання протиправним та скасування
рішення, - відмовити.

Копії постанови надіслати для відома
позивачам.

Постанова може бути оскаржена до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом ч.3 ст.160 КАС України апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя: