Справа № К/9991/81284/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/81284/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою Вугледарського
міського управління праці та
соціального захисту населення
Донецької області на постанову
Вугледарського міського суду
Донецької області від 01 березня 2010
року та рішення апеляційного суду
Донецької області від 22 липня 2010 року в
справі за позовом ОСОБА_4 до
Вугледарського міського управління
праці та соціального захисту населення
Донецької області про стягнення
допомоги на оздоровлення,

в с т а н о в и л а :

У березні 2007 року ОСОБА_4 звернувся в
суд з вказаним адміністративним
позовом й зазначав, що відповідач в
порушення вимог статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
сплачує щорічну допомогу на
оздоровлення в розмірах, що не
співвідносяться з мінімальною
заробітною платою, встановленою
законами України, внаслідок чого за
2001-2005 роки утворилась заборгованість в
сумі 4 524 грн., яку просив стягнути.

Доповнивши позовні вимоги просив
стягнути заборгованість з виплати
допомоги на оздоровлення також за 2006
рік в сумі 1 410 грн.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останньою постановою Вугледарського
міського суду Донецької області від 01
березня 2010 року позов задоволено
частково: зобов'язано провести
нарахування та виплату заборгованості
по допомозі на оздоровлення за 2001-2005
роки у розмірі 5 156 грн.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 22 липня 2010 року рішення
суду першої інстанції змінено в
частині виключення з мотивувальної та
резолютивної частини посилання на
стягнення конкретної суми
заборгованості.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати судові рішення та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову. У обґрунтування
касаційної скарги посилався на те, що
виплата одноразової допомоги
здійснюється у розмірах, визначених
постановами Кабінету Міністрів
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач є інвалідом ІІІ
групи, учасником ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС першої
категорії, постраждалим внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1 категорії
та на підставі статті 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» має право
на щорічну допомогу на оздоровлення,
яку за 2001-2004 роки сплачено по 21,50 грн.
щорічно, за 2005-2006 роки сплачено по 90 грн.
щорічно.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
виходив з того, що позивачу
неправомірно сплачені у 2001-2005 роках
суми допомоги в розмірі, що
встановлений постановами Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 26 липня 1996 року № 836 та «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562, у
зв'язку з чим заборгованість підлягає
стягненню в сумі 5 156 грн. Оскільки
позивач дізнався про порушення свого
права після отримання відповідної
відмови у лютому 2007 року, то ним не
пропущено строк звернення до суду.

Змінюючи рішення міського суду,
апеляційний суд виходив з того, що
обчислення конкретних сум щорічної
допомоги є функціями відповідача, а не
суду.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі в межах доводів
касаційної скарги колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачені компенсації
(грошова допомога на оздоровлення) за
шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які
стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та сім'ям за втрату
годувальника.

Так, частиною четвертою даної статті
встановлено, що щорічна допомога на
оздоровлення інвалідам III групи
виплачується у розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат.

Статтею 1 Закону України «Про
встановлення мінімальної заробітної
плати на 2000 рік» розмір мінімальної
заробітної плати встановлений з 1
квітня 2000 року - 90 грн., з 1 липня 2000 року -
118 грн. на місяць.

Статтею 1 Закону України «Про
встановлення мінімальної заробітної
плати на 2002 рік» розмір мінімальної
заробітної плати встановлений з 1 січня
2002 року 140 грн., а з 1 липня 2002 року - 165
грн.

Статтею 1 Закону України «Про
встановлення мінімальної заробітної
плати на 2003 рік» розмір мінімальної
заробітної плати встановлений з 1 січня
2003 року у розмірі 185 грн., а з 1 грудня 2003
року - 237 грн.

Зі змісту наведених статей законів про
встановлення мінімальної заробітної
на певний рік не вбачається будь-яких
обмежень щодо можливостей
застосування розміру мінімальної
заробітної плати з метою реалізації
положень статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а навпаки,
статтями 2 вказаних Законів
передбачено обов'язок Кабінету
Міністрів України здійснювати
застосування цих норм.

Законами України про державний бюджет
на певний рік розмір мінімальної
заробітної плати встановлювався: з 1
вересня 2004 року - 237,00 грн., з 01 січня 2005
року - 262 грн., з 01 квітня 2005 року - 290 грн.,
з 01 липня 2005 року - 310 грн., з 01 вересня 2005
року - 332 грн., з 1 січня 2006 року - 350 грн., з
1 липня 2006 року - 375 грн., з 1 грудня 2006
року - 400 грн. на місяць.

Встановлений в 1996 році постановою
Кабінету Міністрів України «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року №836
розмір щорічної допомоги на
оздоровлення протягом тривалих років
не змінювався і не відповідав розміру,
встановленому законами України.

Зокрема, розмір мінімальної заробітної
плати, встановлений законами України,
згідно з внесеними Верховною Радою
України змінами до державного бюджету
зростав кожен наступний рік. При цьому,
вказані закони не містили обмежень
щодо застосування статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Оскільки ні Верховна Рада України, ні
Кабінет Міністрів України в наступному
будь-яких рішень з цих питань не
приймали, то виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при
вирішенні даного спору, застосуванню
підлягає саме стаття 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та розмір
мінімальної заробітної плати,
встановлений відповідними законами
України, а не Постановами Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 26 липня 1996 року №836 та від 12 липня 2005
року № 562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За таких підстав висновок судів
попередніх інстанцій щодо
неправомірності дій відповідача по
виплаті щорічної допомоги у 2001-2005 роках
є обґрунтованим.

Пунктом 37 статті 77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» дію
абзаців другого, третього, четвертого,
п'ятого, шостого та сьомого частини
першої, частини третьої, абзаців
другого, третього, четвертого, п'ятого,
шостого, сьомого частини четвертої та
частини сьомої статті 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» було
зупинено на 2006 рік.

Протягом дії закону зміни до вказаної
правової норми не вносились і
відповідач відповідні виплати щодо
позивача здійснював у їх
відповідності.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій
частині, суди попередніх інстанцій
по-становили законне та обґрунтоване
рішення.

Судові рішення ухвалені з додержанням
норм процесуального та матеріального
права, передбачених статтею 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
під-став для їх скасування та ухвалення
нового судового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Вугледарського
міського управління праці та
соціального захисту населення
Донецької області залишити без
задоволення, а постанову
Вугледарського міського суду
Донецької області від 01 березня 2010
року та рішення апеляційного суду
Донецької області від 22 липня 2010 року -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/