Справа № 820/1129/14
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року м.
Київ К/800/20698/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Цвіркуна Ю.І., Юрченко В.П., за участю
секретаря Луцак А.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Нововодолазької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 1 квітня 2014 року

у справі № 820/1129/14

за позовом
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю

«Лан»

до Нововодолазької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного

управління
Міндоходів України у Харківській
області

про скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В

Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю «ЛАН»
(надалі також - позивач, СТОВ
«Лан») звернулося до суду з
адміністративним позовом до
Нововодолазької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Харківській
області (надалі також - відповідач, ДПІ)
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 14 січня 2014
року №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 517 621,50 грн., в
тому числі 345 081 грн. - за основним
платежем та 172 540,50 грн. - штрафними
(фінансовими) санкціями.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення відповідача від 14
січня 2014 року № .

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 1 квітня 2014
року апеляційну скаргу ДПІ залишено
без задоволення, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 1 квітня 2014 року і направити справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть участь у справі, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, фактичною підставою
прийняття податкового
повідомлення-рішення, з приводу
правомірності якого виник спір, стали
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки від 23 грудня 2013 року
№385/20-20-22-08/32276472, про
порушення позивачем вимог пункту 198.3
статті 198 Податкового кодексу України
(надалі також - ПК України; тут і надалі -
в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), в результаті
чого занижено податок на додану
вартість в періоди, що перевірялись, на
загальну суму 345081 грн., в тому числі за
лютий 2013 року в сумі 181508 грн., квітень 2013
року 153326 грн., за вересень 2013 року 10247
грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
безпідставно включено до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість за результатами
відображення в податковому обліку
господарських операцій оренди у ТОВ
«АГРО НОВАНИВА» сільськогосподарської
техніки та операцій зберігання,
транспортування ТОВ «Європейський
фонд розвитку», оскільки використання
таких господарських операцій у
господарській діяльності позивача не
підтверджено.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення суди
попередніх інстанцій виходили із
вірного застосування норм
матеріального та процесуального права
з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 ПК України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

За змістом пункту 198.2 статті 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря
(лізингоотримувача) на збільшення
податкового кредиту для операцій
фінансової оренди (лізингу) є дата
фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою використання у
господарській діяльності, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку.

Поряд з цим слід зазначити, що згідно з
підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК
України господарська діяльність -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

При цьому господарський характер
витрат визначається з урахуванням
обставин, що свідчать про намір
платника отримати економічний ефект в
результаті реальної економічної
діяльності, а не в залежності від
фактично одержаного доходу.

Так, пунктом 209.6 статті 209 ПК України
встановлено, що сільськогосподарським
вважається підприємство, основною
діяльністю якого є постачання
вироблених (наданих) ним
сільськогосподарських товарів (послуг)
на власних або орендованих основних
фондах, а також на давальницьких
умовах, в якій питома вага вартості
сільськогосподарських товарів/послуг
становить не менш як 75 відсотків
вартості всіх товарів/послуг,
поставлених протягом попередніх 12
послідовних звітних податкових
періодів сукупно.

Таким чином, підприємство визнається
сільськогосподарським, незалежно від
сезонності його виробництва.

Відповідно до підпункту 209.15.1 пункту
209.15 статті 209 ПК України виробничими
факторами, за рахунок яких сформовано
податковий кредит є зокрема,
товари/послуги, які придбаваються
сільськогосподарським підприємством
для їх використання у виробництві
сільськогосподарської продукції, а
також основні фонди, які придбаваються
(споруджуються) з метою їх використання
у виробництві сільськогосподарської
продукції.

Відтак, з урахуванням наведеного, чинне
законодавство ставить право платника
на відображення в складі податкового
кредиту сум податку на додану вартість
в залежність від того, чи поставки
товарів (робіт, послуг), в ціні яких
сплачена сума податку на додану
вартість, призначені для використання
платником податків у господарській
діяльності.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій встановили наступні
фактичні обставини справи, які не
спростовуються відповідачем в
касаційній скарзі.

Між позивачем та ТОВ «АГРО НОВАНИВА»
були укладені договори оренди
сільськогосподарської техніки та
додаткові угоди до них, а саме: договори
оренди сільськогосподарської техніки
від 1 березня 2011 року № 0103/11 ОСТ-Л, від 11
листопада 2010 року № 1111/11 ОСТ-Л, від 16
грудня 2010 року № 1612/12 ОСТ-Л, від 7 жовтня
2010 року №0110/10 ОСТ-Л, від 1 червня 2012 року
№0106/12 ОСТ-Л, від 1 червня 2012 року №0106/12
та договір суборенди
сільськогосподарської техніки від 1
червня 2012 року №01/06 ОСТ-Л.

Згідно умов зазначених договорів
оренди, орендодавець ТОВ «АГРО
НОВАНИВА» передав у платне
користування сільськогосподарську
техніку, що належить йому на праві
власності, а орендар СТОВ «ЛАН» її
прийняв, що підтверджується актами
виконаних робіт.

За умовами цих договорів оренди є на
позивачеві, як орендареві, лежить
обов'язок використовувати передану
техніку виключно з метою
сільськогосподарської діяльності,
вчасно сплачувати щомісячну фіксовану
орендну плату, а також проводити
поточний та капітальний ремонт.

Підставою віднесення сум до складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість є податкові
накладні,які містяться в матеріалах
справи.

Крім того, між СТОВ «ЛАН» та ТОВ
«Європейський фонд розвитку»було
укладено договір про надання послуг
від 15 лютого 2012 року №1502/12Л, відповідно
до умов якого останнє зобов'язується
здійснити зберігання та забезпечення,
доставку на адресу, вказану СТОВ «ЛАН»
товарів, що купуються згідно договорів
поставок, укладених між СТОВ «ЛАН» та
ТОВ «Європейський фонд розвитку».

Вказані послуги були надані в повному
обсязі, що підтверджується актами
виконаних робіт та податковими
накладними, що містяться в матеріалах
справи.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, на підставі укладених
правочинів позивач використовував
орендовану техніку виключно з метою
сільськогосподарської діяльності, а
саме вирощування
сільськогосподарських культур.

Крім того, згідно умов договорів оренди
плата за використання техніки
сплачувалась щомісячно на протязі дії
зазначених договорів.

Використання техніки відбувалось
періодично в залежності від пори року
та видів сільськогосподарських робіт,
що підтверджується доданими до
матеріалів справи копією звіту по
техніці за період з 1 грудня 2012 року по 30
квітня 2013 року, копіями подорожніх
листів по орендованій техніці за
період грудень 2012 року-березень 2013 року
та за квітень 2013 року.

Також, як свідчать встановлені
попередніми судовими інстанціями
обставини, позивачем проводився
поточний та капітальний ремонт
орендованої техніки, що
підтверджується копіями накладних на
запчастини, лімітно-заборними картами,
заправними відомостями.

З урахування того, що в матеріалах
справи містяться належні докази на
підтвердження фактичного використання
наданих контрагентами послуг у власній
господарській діяльності позивача, а
висновки ДПІ не відповідають фактичним
обставина справи та не ґрунтуються на
положеннях чинного законодавства,-
суди першої та апеляційної інстанції
правильно задовольнили позов.

Щодо посилань відповідача в касаційній
скарзі на те, що надані позивачем акти
виконаних робіт не підтверджують
наявності у позивача мети використання
вказаних у актах послуг у власній
господарській діяльності, слід
зазначити, що хоч і вказані акти є
належними доказами фактичного надання
послуг (робіт), однак вони не є
вичерпними.

З метою встановлення наявності у
суб'єкта господарювання мети
використання послуг у господарській
діяльності слід досліджувати не лише
акти виконаних робіт, а й інші
документи, що складаються суб'єктом
господарювання у ході підприємницької
діяльності у сукупності та
взаємозв'язку.

На підставі наведених доказів, які
містяться в матеріалах справи
(договори, податкові накладні,
товарно-транспортні накладні,
лімітно-забірні картки, накладні,
заправні відомості, дорожні листи), що
були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди зробили правильний
висновок про наявність у позивача
господарської мети при отриманні від
контрагентів послуг, з приводу
правомірності відображення яких в
податковому обліку виник спір.

Поряд з цим, слід зазначити і те, що
основними видами діяльності позивача
є: вирощування інших однорічних та
дворічних рослин; допоміжна діяльність
у рослинництві, виробництво олії та
тваринних жирів; складське
господарство; дослідження й
експериментальні розробки у сфері
біотехнологій та ін.

Наведене додатково підтверджуєте, що
надані контрагентами послуги
відповідають цілям господарської
діяльності позивача.

Відтак, з урахуванням наведеного,
попередні судові інстанції прийшли до
правильного висновку про
невідповідність висновків, наведених
ДПІ в акті перевірки, фактичним
обставинам справи та відповідно до
вимог процесуального закону
задовольнили позов і скасували
податкове повідомлення-рішення від 14
січня 2014 року №.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
не знаходить свого підтвердження за
матеріалами справи та не ґрунтується
на положеннях чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення судів першої та
апеляційної інстанцій слід залишити
без змін.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Нововодолазької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області
залишити без задоволення, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 1 квітня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236 - 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
Ю.І. Цвіркун

В.П. Юрченко