Справа № 806/4503/14
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2014-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2014 року
Житомир справа № 806/4503/14

категорія 5.1.1

Суддя Житомирського окружного
адміністративного суду Панкеєва В.А.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Коростенської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області, в якому просить:

- визнати неправомірними дії
Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області відносно її заяви у частині
відмови здійснювати податковий облік,
згідно Закону України "Про державний
реєстр фізичних осіб - платників
податків і інших обов'язкових платежів"
№ 1003-XIV від 16.07.1999 за раніше
встановленими формами обліку (8ДР) без
застосування індивідуального
ідентифікаційного номеру, виключити
індивідуальний ідентифікаційний номер
та всю інформацію про мене з
інформаційного фонду Державного
реєстру та Державного реєстру,
здійснювати мій облік на паперових
носіях за прізвищем, ім'ям, по-батьковій
не вказуючи серію та номер її паспорта;

- зобов'язати утриматися від вчинення
протиправних дій службовим особам
Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області відносно неї щодо: збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про
позивача що є порушенням ст.32
Конституції України;

- зобов'язати Коростенську об'єднану
державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області виключити з
інформаційного фонду Державного
реєстру відомості про індивідуальний
ідентифікаційний податковий номер і
загальні відомості про позивача;

- допустити негайне виконання рішенн
суду.

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що
вона є віруючою і примусове присвоєння
їй відповідачем індивідуального
ідентифікаційного номеру без її згоди
є порушенням її конституційного права.
Зазначає, що вона має право
використовувати своє ім'я у всіх сферах
своєї діяльності. В 2007 році за її заявою
Коростенська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області зняла їй ідентифікаційний
номер і вона отримала право
здійснювати будь які платежі без
застосування ідентифікаційного
номеру, про що в її паспорті був
поставлений відповідний штамп. Однак
відповідач продовжує вести її облік за
ІПН. Новоприйнятий Податковий кодекс
України порушує її права, так як він
передбачає, що за зверненням особи
реєстраційному номеру облікової
картки платника податків присвоюється
серія і номер паспорта. Але
новоприйнятий закон не може створювати
особі додаткових обов'язків, яких не
існувало за старого закону, тому дії
відповідача з приводу змушування її
знову писати заяви і відмовлятись від
ІПН є незаконні.

Позивачка подала до суду заяву про
розгляд справи без її участі та просила
задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача надіслав до
суду заяву про розгляд справи в порядку
письмового провадження та заперечував
проти позову в повному обсязі, з
підстав викладених в письмових
запереченнях.

Суд, вважає за можливе провести розгляд
справи в порядку письмового
провадження відповідно до ч.6 ст.128 КАС
України.

Суд, дослідивши письмові докази наявні
у матеріалах справи, дійшов висновку
про обґрунтованість позовних вимог з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 віруюча
громадянка України, у зв'язку з чим у 2007
році отримала у встановленому порядку
право не користуватись
ідентифікаційним номером, а
здійснювати будь-які платежі без його
застосування, про що в паспорті вона
має відповідний штамп (а.с.8).

Протягом 2010-2014 років ОСОБА_2
неодноразово зверталась до
відповідача із заявами, в яких просила
вести її облік платника податків за
раніше встановленою формою на
паперових носіях, без застосування
індивідуального податкового номеру та
через релігійні переконання не
ідентифікувати її особу жодним чином.

З приводу спірних правовідносин суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст.35 Конституції України,
кожен має право на свободу світогляду і
віросповідання. Це право включає
свободу сповідувати будь-яку релігію
або не сповідувати ніякої,
безперешкодно відправляти одноособово
чи колективно релігійні культи і
ритуальні обряди, вести релігійну
діяльність.

Порядок формування Державного реєстру
фізичних осіб-платників податків та
інших обов'язкових платежів до часу
виникнення спірних правовідносин було
врегульовано Законом України "Про
державний реєстр фізичних осіб -
платників податків та інших
обов'язкових платежів" та Порядком
внесення відмітки до паспорта
громадянина України щодо
ідентифікаційного номера фізичної
особи - платника податків та інших
обов'язкових платежів", затвердженим
спільним наказом від 19.10.2004 № 602/1226 ДПА
України та МВС України було визначено,
що для осіб, які через свої релігійні
або інші переконання відмовляються від
прийняття ідентифікаційного номера та
офіційно повідомляють про це
відповідні державні органи,
зберігаються раніше встановлені форми
обліку платників податків та інших
обов'язкових платежів. У паспортах
зазначених осіб робиться відмітка про
наявність у них права здійснювати
будь-які платежі без ідентифікаційного
номера.

Механізм реалізації цієї норми було
визначено Порядком внесення відмітки
до паспорта громадянина України щодо
ідентифікаційного номера фізичної
особи - платника податків та інших
обов'язкових платежів, затвердженим
спільним наказом від 19.10.2004 № 602/1226
ДПА України та МВС України.

Відповідно до п.п.1.4 та 1.5 п.1 цього
Порядку було визначено, що особа, яка
через свої релігійні або інші
переконання відмовляється від
прийняття ідентифікаційного номера, у
разі відсутності (наявності) в неї
ідентифікаційного номера повідомляє у
формі заяви орган державної податкової
служби за своїм місцем реєстрації.

Пунктом 3 Порядку встановлено, що
посадова особа органу державної
податкової служби отримує заповнену
заяву з додатком. У разі відсутності
розбіжностей між даними заяви та
пред'явленими документами приймає
заяву, про що робить відповідний запис
на заяві та формує особову справу.

За змістом п.3 Порядку, після отримання
фізичною особою, яка відмовляється від
ідентифікаційного номера,
вищевказаної довідки, така особа
повинна надати до органу внутрішніх
справ за своїм місцем реєстрації
довідку за формою № ВЗ та паспорт
громадянина України.

Посадова особа органу внутрішніх справ
при зверненні громадянина за місцем
його реєстрації щодо внесення відмітки
до його паспорта розглядає надану
фізичною особою довідку щодо повноти
та правильності її заповнення та
відповідності до пред'явленого
паспорта. У разі відсутності
невідповідностей посадова особа
вносить на 7-9 сторінку паспорта
відмітку такого змісту: "Має право
здійснювати будь-які платежі без
ідентифікаційного номера".

За приписами п.п.1.3 п.1 Порядку,
громадяни України, які відмовились від
прийняття ідентифікаційного номера,
обліковуються як платники податків та
інших обов'язкових платежів за серією
та номером паспорта.

В той же час зазначена норма суперечить
положенням Закону України № 320/94-ВР,
який має вищу юридичну силу, про
необхідність видалення всієї
інформації про таких осіб, зазначений
Закон також не передбачає облік таких
громадян за серією та номером паспорта.

Така позиція сприяє дотриманню
конституційного принципу верховенства
права, а також узгоджується із
рішеннями Верховного Суду України,
зокрема постановою від 28 березня 2013
року у справі № 21-26а13 та постановою від
28 травня 2013 року № 21-135а13.

За таких обставин, суд вважає, що
позивачка має безумовне право на
скасування ідентифікаційного номера
та виключення пов'язаної з ним
інформації із Державного реєстру
фізичних осіб-платників податків та
інших обов'язкових платежів з усіма
відповідними наслідками, зокрема,
збереження раніше встановленої форми
обліку платників та інших обов'язкових
платежів.

Судом встановлено, що у 2007 році ОСОБА_2
реалізувала своє право на відмову від
прийняття ідентифікаційного номера,
про що в її паспорт була внесена
відповідна відмітка.

Відповідно до п.63.2 ст.63 ПК України,
взяттю на облік або реєстрації в
податкових органах підлягають усі
платники податків.

Пунктом 63.5 статті 63 ПК України
встановлено, що всі фізичні особи -
платники податків та інших
обов'язкових платежів реєструються в
податкових органах шляхом включення
відомостей про них для Державного
реєстру фізичних осіб - платників
податку у порядку, визначеному цим
Кодексом.

Облік осіб, які через свої релігійні
переконання відмовляються від
прийняття реєстраційного номер
облікової картки платника податків і
повідомили про це відповідний
податковий орган, ведеться за
прізвищем ім'ям, по-батькові і серією та
номером діючого паспорту. У паспортах
зазначених осіб податковим органом
робиться відмітка про наявність у них
права здійснювати будь-які платежі за
серією та номером паспорта (пункт 63.6
ст.63 ПК України).

Так, облік фізичних осіб, які через свої
релігійні переконання відмовляються
від прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків і
повідомили про це відповідний
податковий орган, згідно п.70.1 ст.70 ПК
України, ведеться в окремому реєстрі
Державного реєстру фізичних осіб -
платників податків за прізвищем, ім'ям,
по-батькові і серією та номером
паспорту.

Механізм реалізації статей 63 та 70
Податкового кодексу України, як
зазначалось, визначено Положенням про
реєстрацію фізичних осіб у Державному
реєстрі фізичних осіб - платників
податків, затвердженим наказом
Державної податкової адміністрації
України від 17.12.2010 № 954 (далі - Положення
№ 954), пунктом 2 розділу V якого
передбачено, що відомості з Державного
реєстру використовуються органами
державної податкової служби виключно
для здійснення контролю за дотриманням
податкового законодавства України та є
інформацією з обмеженим доступом, крім
відомостей про взяття на облік
фізичних осіб - підприємців та осіб, які
провадять незалежну професійну
діяльність.

При цьому, окремий реєстр Державного
реєстру, до якого вноситься інформація
про фізичних осіб - громадян України,
які через свої релігійні переконання
відмовляються від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків, є складовою
частиною Державного реєстру.

Пунктом 10 розділу VIII Положення № 954
визначено, що у разі, якщо фізична особа
подавала Облікову картку і відомості
про неї включено до Державного реєстру,
але яка через свої релігійні
переконання відмовляється від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків,
вона зобов'язана особисто подати
відповідному органу державної
податкової служби Повідомлення за
формою № 1П (додаток 7), яке є водночас
заявою для обліку в окремому реєстрі
Державного реєстру, та пред'явити
паспорт громадянина України.

Таким чином, з прийняттям Податкового
кодексу України позивач вважає своє
право на здійснення податкового обліку
за раніше встановленими формами
обліку, порушеним.

Відповідно до вимог ст.22 Конституції
України при прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Згідно із статтею 32 Основного Закону
України ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією України; не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. Зазначеним
вимогам Конституції України
кореспондують положення законодавства
України, якими передбачено, що:
збирання, зберігання, використання і
поширення інформації про особисте
життя фізичної особи без її згоди не
допускаються, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини (абзац другий
частини першої статті 302 Цивільного
кодексу України); поширення
персональних даних без згоди суб'єкта
персональних даних або уповноваженої
ним особи дозволяється у випадках,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини (частина друга
статті 14 Закону України "Про захист
персональних даних" від 1 червня 2010 року
№ 2297-VI.

Згідно з частинами першою, другою
статті 34 Конституції України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань; кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Цим
конституційним положенням
відповідають приписи Цивільного
кодексу України, якими встановлено, що
фізична особа має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію (абзац перший
частини першої статті 302).

Особисті немайнові права на
персональні дані, які має кожна фізична
особа, є невід'ємними і непорушними (ч.1
ст.8 Закону України "Про захист
персональних даних"). Пункт 5 частини 2
статті 8 Закону України "Про захист
персональних даних" надає право
суб'єкту персональних даних
пред'являти вмотивовану вимогу із
запереченням проти обробки своїх
персональних даних органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування при здійсненні їхніх
повноважень, передбачених законом.

Таким чином, лише фізична особа, якої
стосується конфіденційна інформація,
відповідно до конституційного та
законодавчого регулювання права особи
на збирання, зберігання, використання
та поширення конфіденційної
інформації має право вільно, на власний
розсуд визначати порядок ознайомлення
з нею інших осіб, держави та органів
місцевого самоврядування, а також
право на збереження її у таємниці.

Конституційне та законодавче
регулювання права на невтручання в
особисте та сімейне життя узгоджується
із міжнародно-правовими актами.

Так, у статті 12 Загальної декларації
прав людини 1948 року встановлено, що
ніхто не може зазнавати безпідставного
втручання у його особисте і сімейне
життя, безпідставного посягання на
недоторканність його житла, таємницю
його кореспонденції або на його честь і
репутацію. Кожна людина має право на
захист законом від такого втручання
або таких посягань.

У Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року
визначено, що кожен має право на повагу
до свого приватного і сімейного життя,
до свого житла і кореспонденції; органи
державної влади не можуть втручатись у
здійснення цього права, за винятком
випадків, коли втручання здійснюється
згідно із законом і є необхідним у
демократичному суспільстві в
інтересах національної та громадської
безпеки чи економічного добробуту
країни, для запобігання заворушенням
чи злочинам, для захисту здоров'я чи
моралі або для захисту прав і свобод
інших осіб (стаття 8).

За Цивільним кодексом України зміст
права на недоторканність особистого і
сімейного життя як одного з видів
особистого немайнового права полягає в
тому, що фізична особа вільно, на
власний розсуд визначає свою поведінку
у сфері свого приватного життя і
можливість ознайомлення з ним інших
осіб та має право на збереження у
таємниці обставин свого особистого
життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не
може відмовитися від особистих
немайнових прав, а також не може бути
позбавлена цих прав (частина третя
статті 269 Цивільного кодексу України).

На це звернув увагу Конституційний суд
України у рішенні № 2-рп/2012.doc у справі
за конституційним поданням
Жашківської районної ради Черкаської
області щодо офіційного тлумачення
положень частин першої, другої статті
32, частин другої, третьої статті 34
Конституції України.

Отже, зафіксована у Податковому
кодексі України альтернативна форма
обліку за прізвищем, ім'ям, по батькові
і серією та номером діючого паспорта
для фізичних осіб, які через релігійні
переконання відмовились від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків та повідомили
про це відповідний орган податкової
служби і мають відмітку у паспорті, є
єдиною прийнятною альтернативою для
гарантування конституційних прав
віруючим громадянам.

Це дає право на поновлення права
громадян на раніше встановлені форми
податкового обліку, забезпечення права
на відмову від автоматизованої обробки
персональних даних та добровільності у
використанні електронних засобів
ідентифікації громадян.

Оскільки відповідач неправомірно
відмовив позивачці у задоволенні її
вимог, і тим самим допустив втручання у
її право на свободу віросповідання, що
у даному випадку не є виправданим, її
порушене право має бути захищено судом.

При цьому, суд констатує, що дотримання
прав і свобод людини, душевний спокій і
громадянський мир громадян, а також
безумовне дотримання законів України
мають бути головними пріоритетами у
демократичній державі.

За таких обставин позовні вимоги
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Отже, сплачений судовий збір в розмірі
73,80 грн, що підтверджується квитанцією,
підлягає відшкодуванню на користь
позивача з Державного бюджету України.

Підстав для негайного виконання даної
постанови судом не встановлено.

Керуючись статтями ст.ст.71, 86, 94, 128, 158-163,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд - ,

постановив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати неправомірними дії
Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції головного
управління Міндоходів в Житомирській
області відносно заяви ОСОБА_1 у
частині відмови здійснювати
податковий облік згідно Закону України
"Про державний реєстр фізичних
осіб-платників податків і інших
обов'язкових платежів" за раніше
встановленими формами обліку (8ДР) без
застосування індивідуального
ідентифікаційного номеру, виключити
індивідуальний ідентифікаційний номер
та всю інформацію відносно неї з
інформаційного фонду Державного
реєстру та Державного реєстру,
здійснювати її облік на паперових
носіях за прізвищем, ім'ям, по батькові
не вказуючи серію та номер її паспорта.

Зобов'язати утриматися від вчинення
протиправних дій службовими особами
Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції головного
управління Міндоходів в Житомирській
області відносно ОСОБА_1 щодо: збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації відносно
ОСОБА_1.

Зобов'язати Коростенську об'єднану
державну податкову інспекцію
головного управління Міндоходів в
Житомирській області виключити з
інформаційного фонду Державного
реєстру відомості про індивідуальний
ідентифікаційний податковий номер і
загальні відомості про ОСОБА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_1 Державного
бюджету України через Головне
управління Державної казначейської
служби України у Житомирській області
73,80 грн сплаченого судового збору.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Житомирський окружний
адміністративний суд, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
В.А. Панкеєва