Справа № 2а-17573/11/2070
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/65853/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Дергачівської міжрайонної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Харківській
області

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 24.04.2012 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2012 р.

у справі №2а-17573/11/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна»

до Дергачівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Харківської області Державної
податкової служби

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Амкор Тобакко
Пекеджинг Україна» (далі - позивач)
звернулось до суду з позовом до
Дергачівської міжрайонної державної
податкової інспекції Харківської
області Державної податкової служби
(далі - відповідач) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 24.04.2012 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2012 р.,
позовні вимоги задоволено, визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення - рішення від 28.10.2011 р.
№, а також стягнуто з Державного
бюджету України на користь позивача 28,23
грн. судового збору.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено виїзну планову перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2010 р. по
31.03.2011 р., про що складено акт від 16.08.2011
р. № 697/23-104/32796990, яким встановлено
порушення позивачем вимог п.п.7.2.6 п.7.2,
п.п.7.4.5 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», п.п.196.1.14 п.196.1 ст.196
Податкового кодексу України, що
виразилося у завищенні суми
податкового кредиту за червень 2010 року
на 221 941,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 30.08.2011 р.
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 621 712,25 грн., з яких 566
226,00 грн. за основним платежем та 55 486,25
грн. штрафних (фінансових) санкцій.

У порядку адміністративного
узгодження вказане податкове
повідомлення-рішення податковим
органом було скасовано у частині
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на 344 286,00
грн. (основний платіж - 344 285,00 грн.,
штрафні (фінансові) санкції - 1,00 грн.), у
частині донарахування податку на
додану вартість у розмірі 221 941,00 грн. та
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
55 485,25 грн. - залишено без змін, а скарга
позивача від 07.09.2011 р. №325 - без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття
спірного податкового
повідомлення-рішення, слугував
висновок податкового органу про
завищення позивачем р. 23 декларації з
податку на додану вартість за червень
2010 року на 221 941,00 грн., у зв'язку з
включення до його складу суми податку
на додану вартість по податковим
накладним, які були виписані у
попередніх податкових періодах.

Податковий орган вважає, що позивач не
отримавши від постачальників товару
протягом липня 2007 року - червня 2009 року
податкових накладних, мав звернутися
до контрагентів із вимогою про їх
надання. Крім того, за висновками
контролюючого органу, позивач мав
додати до податкових декларацій
відповідних звітних періодів заяви зі
скаргами на таких постачальників,
копії товарних чеків або інших
розрахункових документів, які б
засвідчували факт сплати податку
внаслідок придбання таких товарів
(послуг).

Суди попередніх інстанцій
обґрунтовано не погодилися з такими
доводами податкового органу з огляду
на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем у травні 2010 року були надані
уточнюючі розрахунки до декларацій з
податку на додану вартість за липень 2007
року - червень 2009 року, за
даними яких підприємством було
збільшено податковий кредит на
загальну суму 221 941,00 грн. Вказана сума
відображена у рядку 23 декларації з
податку на додану вартість за червень
2010 року.

У відповідності до приписів п. 1.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст.81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Податкова накладна відповідно до
п.п.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надається покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг).

З аналізу вищенаведених норм, судами
попередніх інстанцій вірно зазначено,
що отримання податкової накладної, яка
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг) є
підставою для виникнення права
платника податку на податковий кредит.
При цьому законодавство, що регулює
спірні правовідносини, дозволяє
включати до складу податкового кредиту
суми податку на додану вартість по
податковим накладним, виписаним за
будь-який період в межах 1095 днів.

Як свідчать матеріали справи,
податкові накладні виписані
контрагентами позивача у липні 2007 року
- червні 2009 року, включені до
податкового обліку червня 2010 року.

Позивачу контролюючим органом
направлявся запит від 15.06.2010 р.
№3406/10/07-025 з вимогою надати письмові
пояснення по кожному факту включення
податкових накладних 2007-2009 років до
уточнюючих розрахунків та запит від
08.08.2011 р. №4350/10/23-110.

У відповіді на вказаний запит від 21.06.2010
р. № 267, позивач зазначив про те, що суми
податку на додану вартість по
податковим накладним до Реєстрів
отриманих податкових накладних
відповідних періодів не були
віднесені, оскільки вони були
оформлені неналежним чином. Як
вбачається з відповіді позивача від
09.08.2011 р. №217, податкові накладні, по
яким проведено коригування у
звітності з податку на додану вартість,
були отримані підприємством позивача
у 2010 році, про що зроблено запис в
журналі реєстрації вхідної
кореспонденції підприємства.

При цьому, посилання податкового
органу на приписи п.п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», судом першої та апеляційної
інстанцій обґрунтовано не взято до
уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» у разі відмови з боку
постачальника товарів (послуг) надати
податкову накладну або при порушенні
ним порядку її заповнення отримувач
таких товарів (послуг) має право додати
до податкової декларації за звітний
податковий період заяву зі скаргою на
такого постачальника, яка є підставою
для включення сум цього податку до
складу податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку
внаслідок придбання таких товарів
(послуг).

Між тим, як встановлено судами
попередніх інстанцій, відмови з боку
постачальника товарів (послуг) надати
податкову накладну отримувачу таких
товарів (послуг) не було, а законодавцем
визнано за платником податку лише
право на подання такої заяви і
подальшого включення відповідних сум
до податкового кредиту відповідного
звітного періоду, а не обов'язок
отримувача товару подавати таку заяву.

Що стосується доводів відповідача про
те, що стан журналу (вхідної
кореспонденції до бухгалтерії)
позивача не дає можливості визначити
фактичне надходження податкових
накладних на підприємство, то колегія
суддів зазначає наступне.

Журнал реєстрації вхідної
кореспонденції до бухгалтерії не є
первинним документом, у розумінні ч.1
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», а є журналом обліку
надходження до бухгалтерії документів,
в якому фіксується дата отримання
бухгалтерською службою підприємства
податкових накладних та інших
первинних документів, що надійшли на
підприємство з запізненням, або
надійшли на підприємство після
виправлення постачальниками
недоліків, що були допущені при
заповненні податкових накладних та
інших документів.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України,
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
правомірність включення позивачем до
податкового кредиту червня 2010 року
суми податку на додану вартість у
розмірі 221 941,00 грн.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

За наведених обставин, у відповідача
були відсутні правові підстави для
визначення підприємству податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість, з огляду на що висновок судів
попередніх інстанцій про задоволення
позовних вимог та скасування спірного
податкового повідомлення-рішення
відповідає правильному застосуванню
положень Закону України «Про податок
на додану вартість».

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Дергачівської
міжрайонної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області
залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 24.04.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2012 р. у
справі №2а-17573/11/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.