Справа № 461/11310/13-а
Суддя: Романюк В. Ф.
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2014 р.
м. Львів

Галицький районний суд м.Львова у
складі:

головуючого судді – Романюка В.Ф.,

при секретарі судових засідань –
ОСОБА_1,

за участю позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.Львові
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_2 начальника Управління
Львіврибоохорони до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування на виробництві та
соціального страхування на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Львові, про
скасування постанови про накладення
адміністративного стягнення та
визнання протиправних дій посадових
осіб суб'єкта владних повноважень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 начальник Управління
Львіврибоохорони (далі Позивач)
звернувся в суд з позовом до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування на виробництві та
соціального страхування на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Львові (далі
ВВД) про скасування постанови про
накладення адміністративного
стягнення та визнання протиправних дій
посадових осіб суб'єкта владних
повноважень з підстав, викладених у
позовній заяві.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19
серпня 2013 року відповідальною особою
Управління Львіврибоохорони за
техніку безпеки, охорону праці після
отримання інформації по телефону від
завідуючого нейрохірургічного
відділення про діагноз головного
державного інспектора Волошина В.В.
було скеровано інформацію ВВД про
нещасний випадок. Отже, відразу
отримавши інформацію про діагноз
постраждалого було поінформовано ВВД,
що підтверджує відсутність в діях
начальника Управління складу
правопорушення. Поряд з тим, при
складанні протоколу про
адміністративне правопорушення
страховим інспектором було грубо
порушено вимоги ст..268 КУпАП, що
призвело до незаконного притягнення
начальника Управління
Львіврибоохорони ОСОБА_2 до
адміністративної відповідальності та
накладення адміністративного
стягнення. Просить скасувати Постанову
про накладення адміністративного
стягнення від 05 вересня 2013 року та
визнати протиправними дії посадових
осіб ВВД ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо
притягнення до адміністративної
відповідальності начальника
Управління Львіврибоохорони ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2
позовні вимоги підтримав повністю,
надав пояснення аналогічні викладеним
у позовній заяві, та додатково пояснив,
що 08.08.2013 р. стався інцидент з
інспектором Львіврибоохорони
Волошиним В.В. під час якого він отримав
забій правого коліна та лівої ступні,
що підтверджується довідкою
Стрийської ЦРЛ № 2872 від 09.08.2013 р. Після
розмови з вказаним інспектором 08.08.2013
р., останній повідомив ОСОБА_2 про те, що
тілесних ушкоджень він не отримав та
виходить на роботу. В зв"язку з цим
жодних повідомлень про нещасний
випадок на виробництві на адресу
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань у м. Львові, Управління
Львіврибоохорони не надавало.
Стверджує, що про те, що головний
державний інспектор Волошин В.В.
перебував на стаціонарному лікуванні в
нейрохірургічному відділенні
Дрогобицької міської лікарні з 09.08.2013 р.
по 16.08.2013 р. включно з діагнозом закрита
черепно-мозкова травма, струс
головного мозку, забій грудної клітки,
позивач взнав лише 19.08.2013 року у
телефонному режимі. після цього
працівником Управління ОСОБА_7 було
скеровано інформацію про цей нещасний
випадок відповідачу. Вважає, що
оскільки ним було було проінформовано
відповідача про вказаний нещасний
виадок одразу після того, як стало
відомо про стаціонарне лікування
ОСОБА_8, тобто 19.08.2013 р., то в його діях
відсутні склад правопорушення,
передбачений ч. 1 ст. 165-4 КУпАП.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав з
підстав, викладених у позові та просив
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позову не визнав з підстав,
викладених у запереченнях та пояснив,
що у зазначений у протоколі №144 час
Позивач на розгляд справи не з’явився
та не з’явився і в інші дні протягом
наступного тижня до 05.09.2013р., тому його
твердження про те, що він не знав про
дату, час та місце розгляду відносно
нього протоколу необґрунтованими та
такими, що не відповідають дійсності.
Просить відмовити в задоволенні
позовних вимог.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 24.11.2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини Постанови.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши подані сторонами
документи, всебічно і повно з’ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення сторін, об’єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Завданням адміністративного
судочинства відповідно до ч.1 ст.2
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі КАС України) є захист
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Закріплений у ч. 1 ст.11 КАС України
принцип змагальності сторін
передбачає, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 Кодексу
адміністративного судочинства
України, предметом доказування є
обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги чи заперечення або які
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропущення строку для
звернення до суду тощо) та які належить
встановити при ухваленні судового
рішення у справі.

Згідно ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

29 серпня 2013 року страховим експертом з
охорони праці ВВД ОСОБА_5 було складено
протокол №144 про адміністративне
правопорушення стосовно начальника
управління ОСОБА_2 за несвоєчасне
поінформування робочого органу
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків про
нещасні випадки на виробництві.

05 вересня 2013 року в.о. начальника
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України м.Львова ОСОБА_6
було винесено Постанову про накладення
адміністративного стягнення №144 на
ОСОБА_2, за порушення підпункту «а»
пункту 3 ч.2 ст. 45 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" від 23 вересня 1999 року №
1105-XIV та скоєне правопорушення
передбачене ч.1 ст.165-4 КУпАП, якою його
притягнуто до адміністративної
відповідальності у вигляді штрафу у
розмірі 136,00 грн.

Стаття 55 Закону України від 23 вересня
1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
(далі - Закон № 1105-XIV) встановлює, що
спори щодо визначення класу
професійного ризику виробництва, а
також щодо розміру шкоди та прав на її
відшкодування, накладення штрафів та з
інших питань вирішуються в судовому
порядку.

Відповідно до статей 15, 24-1 Закону №
1105-XIV Фонд соціального страхування від
нещасних випадків є некомерційною
самоврядною організацією, наділений
повноваженнями щодо: віднесення
страхувальника до класу професійного
ризику виробництва з урахуванням виду
його економічної діяльності;
проведення перевірок дотримання
підприємствами, установами і
організаціями незалежно від форми
власності, виду економічної діяльності
та господарювання порядку
використання страхових коштів,
перерахованих Фондом; проведення
перевірок достовірності поданих
страхувальниками відомостей про види
економічної діяльності підприємств,
установ і організацій незалежно від
форми власності, виду діяльності та
господарювання для віднесення
страхувальника до класу професійного
ризику виробництва з урахуванням виду
його економічної діяльності; отримання
необхідних пояснень (у тому числі в
письмовій формі) з питань, що виникають
під час перевірки; застосування
фінансових санкцій та накладення
адміністративних штрафів відповідно
до закону.

За приписами частин дванадцятої -
чотирнадцятої статті 17 Закону № 1105-XIV
рішення правління Фонду, прийняті в
межах його компетенції, є обов'язковими
для виконання всіма страхувальниками
та застрахованими, а також можуть мати
характер регуляторного або
нормативно-правового акта.

Повноваження виконавчої дирекції
фонду регулюються Законом № 1105-XIV та
Положенням про виконавчу дирекцію
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків.

Відповідно до положень статті 23 Закону
1105-XIV, Страхові експерти з охорони праці
мають право: у складі відповідних
комісій брати участь у розслідуванні
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, а також у
перевірці знань з охорони праці
працівників підприємств; одержувати
від роботодавців пояснення та
інформацію, в тому числі у письмовій
формі, про стан охорони праці та види
здійснюваної діяльності; брати
участь у роботі комісій з питань
охорони праці підприємств; вносити
роботодавцям обов'язкові для виконання
подання про порушення законодавства
про охорону праці, а центральному
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику з охорони праці, -
подання щодо застосування
адміністративних стягнень або
притягнення до відповідальності
посадових осіб, які допустили ці
порушення, а також про заборону
подальшої експлуатації робочих місць,
дільниць і цехів, робота на яких
загрожує здоров'ю або життю
працівників; складати протоколи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом.
Страхові експерти з охорони праці
провадять свою діяльність відповідно
до Положення про службу страхових
експертів з охорони праці,
профілактики нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань.

Підпунктом «а» пункту 3 частини другої
стаття 45 Закону №1105 передбачено, що
Роботодавець як страхувальник
зобов'язаний інформувати робочий
орган виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків про кожний нещасний випадок
або професійне захворювання на
підприємстві.

Як вбачається з матеріалів справи
страховим експертом було виявлено
порушення ст..45 Закону №1105, а саме
несвоєчасно поінформовано робочий
орган виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків про нещасні випадки на
виробництві та професійні
захворювання, що сталися на
підприємстві – нещасний випадок на
виробництві стався 08 серпня 2013р., а
повідомлено було виконавчу дирекцію 19
серпня 2013 року.

Відповідно до ст. 165-4 КУпАП, порушення
посадовими особами підприємств,
установ, організацій, фізичними
особами, які використовують найману
працю, порядку використання коштів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
несвоєчасне або неповне їх повернення,
несвоєчасне подання або неподання
встановленої звітності, подання
недостовірної звітності щодо
використання страхових коштів тягнуть
за собою накладення штрафу від восьми
до п'ятнадцяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

В порядку встановленому ст..254.КУпАП,
про вчинення адміністративного
правопорушення складається протокол
уповноваженими на те посадовою особою
або представником громадської
організації чи органу громадської
самодіяльності. Протокол про
адміністративне правопорушення, у разі
його оформлення, складається у двох
екземплярах, один з яких під розписку
вручається особі, яка притягається до
адміністративної відповідальності.

Згідно ст. 268 КУпАП, справа про
адміністративне правопорушення
розглядається в присутності особи, яка
притягається до адміністративної
відповідальності. Під час відсутності
цієї особи справу може бути розглянуто
лише у випадках, коли є дані про
своєчасне її сповіщення про місце і час
розгляду справи і якщо від неї не
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи.

З протоколу №144 про адміністративне
правопорушення вбачається, що ОСОБА_2
від пояснень відмовився в присутності
працівника Львіврибоохорони про що є
відповідна відмітка.

Крім того у згаданому протоколі було
зазначено про час та місце розгляду
справи за даним порушенням, що
підтверджує поінформованість
позивача, який не скористався своїм
правом щодо надання клопотання про
відкладення розгляду справи.

Порядком проведення розслідування та
ведення обліку нещасних випадків,
професійних захворювань і аварій на
виробництві, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 30
листопада 2011 р. № 1232, визначено
процедуру проведення розслідування та
ведення обліку нещасних випадків,
професійних захворювань і аварій, що
сталися з працівниками на
підприємствах, в установах та
організаціях незалежно від форми
власності або в їх філіях,
представництвах, інших відокремлених
підрозділ.

Як вбачається з Повідомлення про
нещасний випадок вх..№1334/07 від 19.08.13 та
Протоколу №144 Відділення виконавчої
дирекції про нещасний випадок що
стався на виробництві 08.08.2013р. о 20
:00год(пункт 1.Повідомлення) було
повідомлено 19 серпня 2013 року.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що
Роботодавець, одержавши повідомлення
про нещасний випадок (крім випадків,
передбачених пунктом 37 цього Порядку),
зобов’язаний: протягом однієї години
передати з використанням засобів
зв’язку та протягом доби на паперовому
носії повідомлення про нещасний
випадок згідно з додатком 2: Фондові за
місцезнаходженням підприємства, на
якому стався нещасний випадок.

Отже, Порядком чітко встановлено, що
моментом виникнення зобов’язання щодо
повідомлення ВВД є момент одержання
повідомлення Роботодавцем про
нещасний випадок, а не встановлення
діагнозу чи офіційного підтвердження
медустановою перебування у ній
працівника.

Крім того, згідно п.п. 7,8 Порядку
Розслідування проводиться у разі
виникнення нещасного випадку, а саме
обмеженої в часі події або раптового
впливу на працівника небезпечного
виробничого фактора чи середовища, що
сталися у процесі виконання ним
трудових обов’язків, внаслідок яких
зафіксовано шкоду здоров’ю, зокрема
від одержання поранення, травми, у тому
числі внаслідок тілесних ушкоджень,
які призвели до втрати працівником
працездатності на один робочий день чи
більше або до необхідності переведення
його на іншу (легшу) роботу не менш як на
один робочий день, зникнення, а також
настання смерті працівника під час
виконання ним трудових (посадових)
обов’язків. Про кожний нещасний
випадок потерпілий або працівник, який
його виявив, чи інша особа — свідок
нещасного випадку повинні негайно
повідомити керівника робіт, який
безпосереднього здійснює контроль за
станом охорони праці на робочому місці
(далі — безпосередній керівник робіт),
чи іншу уповноважену особу
підприємства і вжити заходів до
надання необхідної допомоги
потерпілому.

З повідомлення про нещасний випадок
вбачається, що згідно плану-наказу
здійснювався рейд трьома інспекторами
рибоохорони Стрийського району, було
виявлено трьох осіб, які здійснювали
вилов риби у р.Стрий недозволеними
знаряддями лову, при їх затриманні
головний державний інспектор
Управління Львіврибоохорони Волошин
В.В. отримав травму. Отже, два
працівника, які були свідками даного
випадку зобов’язані були негайно
повідомити про отримання травми
ОСОБА_8 керівництву. Оскільки перешкод
у отриманні згаданої інформації
Роботодавцем в особі начальника
Управління не виявлено, то суд
приходить до переконання, що у Позивача
була можливість та обов’язок
повідомити ВВД 08.08.2013 у день настання
нещасного випадку, а не 19.08.2013, що
призвело до порушення ст.. ст..45 Закону
№1105 та ст.. 165-4 КУпАП.

Постанову державного органу (крім суду)
або органу місцевого самоврядування,
їхніх посадових осіб і службових осіб
про накладення адміністративного
стягнення можна оскаржити до місцевого
загального суду за зареєстрованим
місцем свого проживання (перебування)
або за місцем знаходження відповідача
за правилами адміністративного
судочинства – через подання
адміністративного позову протягом
десяти днів з дня винесення постанови
(п. 2 ч. 1 ст. 18 КАС).

Реалізуючи передбачене ст. 64
Конституції України право на судовий
захист, звертаючись до суду, особа
вказує в позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право чи
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до суду, а також визначити, чи
відповідає обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права тим, що
передбачені законодавством, та чи
забезпечить такий спосіб захисту
відновлення порушеного права позивача.

Слід зазначити, що наявність права на
пред'явлення позову не є безумовною
підставою для здійснення судового
захисту, а лише однією з необхідних
умов реалізації права, встановленого
нормами закону щодо захисту прав і
охоронюваних законом інтересів які
порушені або оспорюються.

Отже, встановивши наявність у особи,
яка звернулась із позовом,
суб'єктивного матеріального права або
охоронюваного законом інтересу, на
захист яких подано позов, суд з'ясовує
наявність чи відсутність факту
порушення або оскарження і, відповідно,
ухвалює рішення про захист порушеного
права або відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

У відповідності до ст. 11 КАС України,
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суб'єкти владних повноважень
зобов’язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 71 КАСУ в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб’єкта владних
повноважень обов’язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Згідно з ч.3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб’єкта владних
повноважень обов’язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову. А згідно ст. 86 цього Кодексу суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Виходячи з заявлених позовних вимог,
системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, враховуючи вищевикладене, суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
не підтвердженні матеріалами справи,
не доведені у судовому засіданні та
такі, що не підлягають до задоволення.

В порядку ст.94 КАС України судові
витрати у формі судового збору не
стягуються, оскільки такі стороною не
понесені.

Керуючись ст.ст. 5, 7-14, 69-71, 86, 94, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні
адміністративного позову відмовити
повністю.

Постанова є остаточною та
оскарженню в апеляційному порядку не
підлягає.

Головуючий - суддя

Романюк В.Ф.