Справа № 813/6901/14
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 листопада 2014 року
№ 813/6901/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого - судді Сидор Н.Т.,
за участі секретаря судового засідання
представника позивача Хоп'яка В.З.,
представника відповідача Петришина
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Львівська
ізоляторна компанія" до Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області про
визнання протиправним та скасування
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Львівська
ізоляторна компанія" звернулось до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у Галицькому районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про визнання
протиправним та скасування
повідомлення Державної податкової
інспекції у Галицькому районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області від 05.09.2014 року №53.
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що відповідачем 05.09.2014 року
було винесено повідомлення №53, яким
відмовлено позивачу в праві на
автоматичне бюджетне відшкодування
податку на додану вартість. Підставою
для відмови було визначено відсоток
загальної суми розбіжностей до суми
ПДВ, задекларованої позивачем до
відшкодування, який за даними
відповідача складає 911%. Позивач вважає,
що повідомлення №53 від 05.09.2014 року не
відповідає вимогам діючого
законодавства та підлягає скасуванню.
Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
мотивів, які наведені в
адміністративному позові, просив позов
задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив
повністю, подав суду письмові
заперечення, в яких зазначив, що
позовні вимоги є необґрунтованими, а
відповідач у спірних правовідносинах
діяв на підставі, у межах та у спосіб,
передбачений законом. Зазначив, що ТзОВ
«Львівська ізоляторна компанія» не має
права на автоматичне бюджетне
відшкодування податку на додану
вартість, оскільки не відповідає
критеріям на автоматичне бюджетне
відшкодування, визначеним п. 200.19 ст. 200
Податкового кодексу України (далі - ПК
України). Вказав, що при прийнятті
рішення про невідповідність ТзОВ
«Львівська ізоляторна компанія»
критеріям на автоматичне бюджетне
відшкодування, були використані дані
Автоматизованої системи співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів на
рівні ДПА України, згідно якої
податковим органом було встановлено
розбіжності по взаємовідносинам
позивача з його контрагентами.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін по справі,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши докази у їх
сукупності, дійшов висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, 15.08.2014
року позивач подав до Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області
податкову декларацію з податку на
додану вартість за липень 2014 року,
згідно з якою задекларована сума, що
підлягає бюджетному відшкодуванню на
рахунок платника податку у банку
становить 223321 грн. Разом із податковою
декларацією ТзОВ «Львівська
ізоляторна компанія» подало
податковому органу наступні документи:
розрахунок коригування сум податку на
додану вартість до податкової
декларації з податку на додану
вартість (Д1), довідку про залишок суми
від'ємного значення попередніх
податкових періодів, що залишається
непогашеним після бюджетного
відшкодування, отриманого у звітному
періоді, та підлягає включенню до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду (Д2), розрахунок
суми бюджетного відшкодування (Д3),
заяву про повернення суми бюджетного
відшкодування (Д4), розшифровки
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Повідомленням від 05.09.2014 № 53 ДПІ у
Галицькому районі м. Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області повідомило позивача про те, що
він не має права на автоматичне
бюджетне відшкодування податку на
додану вартість відповідно до п. 200.18
ст. 200 ПК України, оскільки не
відповідає критеріям на автоматичне
бюджетне відшкодування, визначеним
пунктом 200.19 цієї статті, а саме
відсоток загальної суми розбіжностей
до суми ПДВ задекларованої платником
до відшкодування становить 911%.

Не погоджуючись з вищенаведеним
повідомленням, позивач звернувся до
суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Відповідно до пп. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 ПК
України бюджетне відшкодування - це
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Так, порядок визначення суми
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або відшкодуванню з Державного
бюджету України (бюджетному
відшкодуванню), та строки проведення
розрахунків встановлені ст. 200 ПК
України.

Пунктом 200.6 ст. 200 ПК України
визначено, що платник податку може
прийняти самостійно рішення про
зарахування в повному обсязі належної
йому суми бюджетного відшкодування або
її частини у зменшення податкових
зобов'язань з цього податку, що виникли
протягом наступних звітних
(податкових) періодів, за наявності
умов, передбачених пунктом 200.4 цієї
статті. Зазначене рішення
відображається платником податку у
податковій декларації, яку він подає за
результатами звітного (податкового)
періоду, в якому виникає право на
подання заяви про отримання бюджетного
відшкодування згідно з нормами цієї
статті.

Згідно з п. 200.18 ст. 200 ПК України
платники податку, які мають право на
бюджетне відшкодування відповідно до
цієї статті, подали відповідну заяву та
відповідають критеріям, визначеним
пунктом 200.19 цієї статті, мають право на
автоматичне бюджетне відшкодування
податку.

Пунктом 200.19 ст. 200 ПК України
встановлено, що право на отримання
автоматичного бюджетного
відшкодування податку мають платники
податку, які відповідають одночасно
всім критеріям, що визначені
зазначеною нормою цього Кодексу.

В той же час, п. 200.20 ст. 200 ПК
України визначено, що порядок
визначення відповідності платника
податку критеріям, зазначеним у пункті
200.19 цієї статті, затверджується
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику.

Так, п. 2 Порядку визначення
відповідності платника податку
критеріям, які дають право на отримання
автоматичного бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість, затвердженого наказом
Міністерства доходів і зборів України
від 10.12.2013 року №781, передбачено, що для
отримання права на автоматичне
бюджетне відшкодування сум податку на
додану вартість платник податку
повинен відповідати одночасно
критеріям, визначеним пунктом 200.19
статті 200 розділу V Кодексу. Критерії
оцінки платника, відповідність яким
надає такому платнику податку право на
отримання автоматичного бюджетного
відшкодування сум ПДВ, побудовані на
аналізі даних його звітних показників
та наявної податкової інформації.

Підпунктом 200.19.4 п. 200.19 ст. 200 ПК України
передбачено, що загальна сума
розбіжностей між податковим кредитом
та податковими зобов'язаннями його
контрагентів, в частині постачання
таких послуг/товарів, що виникла
протягом попередніх трьох послідовних
календарних місяців, не перевищує 10
відсотків заявленої платником
податків суми бюджетного
відшкодування.

Підпунктом 4 вказаного Порядку
встановлено, що загальна сума
розбіжностей між податковим кредитом,
сформованим платником податку за
придбаними товарами/послугами, та
податковими зобов'язаннями його
контрагентів, в частині постачання
таких товарів/послуг, що виникла
протягом попередніх трьох послідовних
календарних місяців, не перевищує 10
відсотків заявленої платником
податків суми бюджетного
відшкодування.

Для формування зазначеного критерію
використовуються дані, відображені
платником податку в додатках до
податкової звітності з ПДВ (декларацій
та/або уточнюючих розрахунків):
Розшифровці податкових зобов'язань та
податкового кредиту в розрізі
контрагентів, Розрахунку коригування
сум ПДВ до податкової декларації з ПДВ.

Разом з тим, п. 200.21 ст. 200 ПК України
передбачено, що у разі невідповідності
за висновком контролюючого органу
платника податку визначеним цією
статтею критеріям та відсутності в
такого платника права на автоматичне
бюджетне відшкодування податку
контролюючий орган зобов'язаний
протягом 17 календарних днів після
граничного терміну подачі звітності
повідомити платника податку про
відповідне рішення та надати детальні
пояснення і розрахунки за критеріями,
значення яких не дотримано. Відповідне
рішення може бути оскаржене платником
податку у встановленому порядку.

Вказана норма також кореспондується з
п. 7 Порядку визначення відповідності
платника податку критеріям, які дають
право на отримання автоматичного
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість, затвердженого
наказом Міністерства доходів і зборів
України від 10.12.2013 року №781.

Виходячи із системного аналізу
зазначених нормативно-правових норм,
суд дійшов висновку, що відповідач,
виконуючи вимоги законодавства,
повинен направити позивачеві
Повідомлення згідно Додатка до Порядку
№781 та окремим документом надати
детальні пояснення та розрахунки за
критеріями, значення яких не дотримано
платником.

Як вбачається з матеріалів справи,
податковий орган не надіслав на адресу
позивача жодних розрахунків щодо факту
виявлення порушення п. 200.18 ст. 200 ПК
України в частині розбіжностей між
податковим кредитом підприємства та
податковими зобов'язаннями його
контрагента.

Таким чином, судом встановлено, що ані
під час направлення повідомлення
позивачеві, ані під час розгляду справи
податковим органом детальні пояснення
і розрахунки між податковим кредитом
підприємства та податковими
зобов'язаннями його контрагентів не
надано, у зв'язку з чим суд приходить до
висновку, що податковим органом
всупереч вимогам п. 200.21 ст. 200 ПК України
не доведено правомірності свого
рішення про відсутність у позивача
права на автоматичне бюджетне
відшкодування податку на додану
вартість.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) визначено, що суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно ст. 69 КАС України доказами в
адміністративній справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін.

Згідно ч. 4 ст. 70 КАС України обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього
Кодексу.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, не
надано суду достатніх беззаперечних
доказів наявності коефіцієнту
розбіжностей на рівні 911%, та відповідно
не доведено правомірності прийнятого
податкового повідомлення.

Відтак податковим органом порушено
положення ст. 200 ПК України в частині
направлення повідомлення та детальних
пояснень і розрахунків за критеріями,
значення яких не дотримано про
відсутність у позивача права на
автоматичне бюджетне відшкодування
податку на додану вартість, що є
підставою для скасування
оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н
о в и в :

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
повідомлення, прийняте Державною
податковою інспекцією у Галицькому
районі м. Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області від
05.09.2014 року № 53.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівська
ізоляторна компанія" (79000, м. Львів, вул.
Новаківського, 14, )
судові витрати у розмірі 73,08 грн
(сімдесят три грн. 08 коп.)

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга подається до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд
першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання повного тексту
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено
та підписано 01.12.2014 року.

Суддя
Сидор
Н.Т.