Справа № 808/5614/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

29 жовтня 2014 року (16 год. 22 хв.) Справа №
808/5614/14 м.Запоріжжя Запорізький
окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання
- Мащенко Д.В.,

представників:

позивача - Самойлової А.Ю.,

відповідача - Харламової О.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК Дніпроенерго» до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень.

08.09.2014 до Запорізького окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Дніпроенерго» (далі - позивач) до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів (далі - відповідач), в якому
позивач просить: визнати протиправним
та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 27.08.2014 №,
винесене відповідачем, яким позивачу
збільшено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість на суму
101252,00 грн. та нараховані штрафні
санкції у розмірі 50626,00 грн.; визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 27.08.2014 №,
винесене відповідачем, яким позивачу
зменшено від'ємне значення об'єкту
оподаткування податком на додану
вартість на суму 230006,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідачем була проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства щодо
повноти декларування податку на додану
вартість по взаємовідносинам з
контрагентом ТОВ «Елемер-Україна» за
період березень 2014 року та податку на
прибуток у періоді, в якому відображені
взаємовідносини із зазначеним
контрагентом, за результатами якої
складено акт від 07.08.2014 №254/28-04-41-00/00130872
(далі - Акт перевірки). На підставі Акту
перевірки відповідачем були прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 27.08.2014 №
та №. Висновки Акту перевірки
позивач вважає необґрунтованими, а
тому оскаржувані податкові
повідомлення-рішення на думку позивача
є безпідставними та підлягають
скасуванню.

Ухвалою від 10.09.2014 провадження у справі
було відкрите, судове засідання
призначене на 22.09.2014.

У судове засідання 22.09.2014 представники
сторін не прибули.

Ухвалою від 22.09.2014 за клопотаннями
сторін провадження у справі було
зупинене до 15.10.2014.

Ухвалою від 15.10.2014 провадження у справі
було поновлено, судове засідання
призначене на 15.10.2014.

У судовому засіданні оголошувалась
перерва до 29.10.2014.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав викладених у позовній заяві,
зокрема зазначивши, що позивачем були
надані всі необхідні первинні
документи, що повністю підтверджують
реальність здійснення господарських
операцій між позивачем та ТОВ
«Елемер-Україна» щодо поставки
продукції та є підставою для належного
формування складу податкового кредиту.
Зазначив, що акт про неможливість
проведення зустрічної звірки не є
актом перевірки контролюючого органу
та не може містити в собі аналізу
господарських операцій платника
податків та висновків про нікчемність
укладених договорів. Актом про
неможливість проведення зустрічної
звірок суб'єкта господарювання лише
засвідчує факт неможливості її
проведення без встановлення будь-яких
висновків стосовно документального
підтвердження та реальності
господарських правовідносин. Зазначив,
що ТОВ «Елемер-Україна» перебуває на
податковому обліку, знаходиться за
місцезнаходженням, має статутний
капітал, штатна чисельність
працівників складає 28 осіб, а отже
твердження відповідача про
неможливість здійснення спірних
господарських операцій через
відсутність необхідних ресурсів є
необґрунтованими та неправомірними. З
наведених підстав, вважає складені
податкові повідомлення-рішення
неправомірними, а отже такими, що
підлягають скасуванню. Просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечив проти позовних
вимог, зокрема зазначивши, що висновки
Акту перевірки свідчать про одержання
позивачем необґрунтованої податкової
вигоди. Зазначив, що взаємовідносини
між позивачем та ТОВ «Елемер-Україна»
не підтверджені відповідними
первинними документами та не
відповідають задекларованим даним
учасників цієї господарської операції.
Зазначив, що перевіркою встановлено
формування позивачем показників
податкової звітності з податку на
додану вартість та декларації з
податку на прибуток підприємств на
підставі документів, які не
підтверджують факт придбання товарів.
Тому, вважає оскаржувані податкові
повідомлення - рішення правомірними,
через що просив відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 29.10.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши матеріали і
з'ясувавши обставини адміністративної
справи, дослідивши наявні у справі
докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлень від 24.07.2014 №429,
№430, наказу відповідача від 24.07.2014 №393
відповідачем, у період з 25.07.2014 по 06.08.2014,
була проведена документальна
позапланова виїзна перевірка позивача
з питань дотримання вимог податкового
законодавства щодо повноти
декларування податку на додану
вартість по взаємовідносинам з
контрагентом ТОВ «Елемер-Україна» за
період березень 2014 року та податку на
прибуток у періоді, в якому відображені
взаємовідносини із зазначеним
контрагентом.

За результатами перевірки 07.08.2014
відповідачем був складений Акт
перевірки, згідно висновків якого
встановлено порушення позивачем вимог
пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138, п. 146.12
ст. 146 Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено завищення
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток за 1
квартал 2014 на суму 230006,00 грн.; п. 198.1, п.
198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого встановлено
заниження податку на додану вартість
за березень 2014 на суму 101252,00 грн.

15.08.2014 позивач направив заперечення
№06/1705 на Акт перевірки, проте
відповіддю на заперечення, заперечення
позивача були залишені без
задоволення, а Акт перевірки - без змін.

На підставі Акту перевірки 27.08.2014
відповідачем були прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення №, яким
позивачу було зменшено розмір
відємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
розмірі 230006,00 грн. та №, яким
позивачу було збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 151878,00 грн., з
яких 101252,00 грн. за основним платежем,
50626,00 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Не погодившись із зазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями
позивач звернувся до суду із цим
позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2
КАС України, відповідно до яких, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії): безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Оскільки підставою прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення стали висновки
Акту перевірки, то для вирішення
позовних вимог необхідним є
дослідження обґрунтованості цих
висновків.

Відповідач в Акті перевірки позивача
посилається на недотримання, позивачем
вимог

пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138, п. 146.12
ст. 146, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК
України витрати операційної
діяльності включають:

собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку;

витрати банківських установ, до яких
відносяться:

а) процентні витрати за
кредитно-депозитними операціями, в
тому числі за кореспондентськими
рахунками та коштами до запитання,
цінними паперами власного обігу;

б) комісійні витрати, в тому числі за
кредитно-депозитними операціями,
розрахунково-касове обслуговування,
інкасацію та перевезення цінностей,
операціями з цінними паперами,
операціями на валютному ринку,
операціями з довірчого управління;

в) від'ємний результат (збиток) від
операцій з купівлі/продажу іноземної
валюти та банківських металів;

г) від'ємне значення курсових різниць
від переоцінки активів та зобов'язань у
зв'язку зі зміною офіційного курсу
національної валюти до іноземної
валюти відповідно до підпункту 153.1.3
пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу;

ґ) суми страхових резервів, сформованих
у порядку, передбаченому статтею 159
цього Кодексу;

д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб;

е) витрати з придбання права вимоги на
виконання зобов'язань у грошовій формі
за поставлені товари чи надані послуги
(факторинг);

є) витрати, пов'язані з реалізацією
заставленого майна;

ж) інші витрати, прямо пов'язані зі
здійсненням банківських операцій та
наданням банківських послуг;

з) інші витрати, передбачені цим
розділом.

Згідно п. 138.2, п. 138.8 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта
оподаткування має право на врахування
витрат, підтверджених документами, що
складені нерезидентами відповідно до
правил інших країн.

Собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо
пов'язаних з виробництвом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі
витрат з придбання електричної енергії
(включаючи реактивну).

За приписами п. 146.12 ст. 146 ПК України
сума витрат, що пов'язана з ремонтом та
поліпшенням об'єктів основних засобів,
у тому числі орендованих або отриманих
у концесію чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат.

Відповідно до пп. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Судом встановлено, що позивачем
задекларовано за період з 01.01.2014 по
31.03.2014 витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування у
сумі ,00 грн., в тому числі витрати
по господарських операціях з ТОВ
«Елемер-Україна» у 1 кварталі 2014 на суму
230006,00 грн. Також, позивачем
задекларовано податкового кредиту по
податку на додану вартість за березень
2014 року по господарських операціях з
ТОВ «Елемер-Україна» у сумі ПДВ 101252,00
грн.

Судом встановлено, що для укладення
договору з ТОВ «Елемер-Україна»
позивачем було проведено відкритий
конкурс на електронному майданчику
позивача, що підтверджується
конкурентним листом, відповідно до
якого зроблено висновок, що доречно
придбати продукцію у ТОВ
«Елемер-Україна». Продукція, яка
запропонована ТОВ «Елемер-Україна»
відповідає вимогам технічних умов та
необхідним технічним вимогам та
характеристикам для використання у
позивача.

16.01.2014 між позивачем та ТОВ
«Елемер-Україна» було укладено договір
про закупівлю товару №К19, за умовами
якого останній зобов'язався поставити
позивачу визначений в специфікації
товар (26.51.8 частини та приладдя до
приладів і апаратури для автоматичного
регулювання чи контролювання під
категорій 26.51.65 та 26.51.70) 2013-2014 року
виготовлення, а позивач прийняти та
сплатити його вартість. Поставка
товару на умовах DDP Правил
«Інкотермс-2010», місце призначення: м.
Зеленодольськ, Дніпропетровська
область, пл.. Енергетиків, 1. Поставка
товару здійснюється транспортом
постачальника. Транспортні послуги
входять у вартість товару.
Постачальник має поставити товар,
якість якого відповідає вимогам діючих
стандартів, умовам визначеним в
специфікації та підтверджується
сертифікатом якості заводу-виробника,
що направляється одночасно с товаром,
що поставляється.

На виконання зазначеного договору ТОВ
«Елемер-Україна» на загальну суму 607514,40
грн. в тому числі ПДВ у розмірі 101252,40
грн. виписано податкову накладну від
05.03.2014 №8 та видаткову накладну від
05.03.2014 №РН-0000121 на зазначену суму.

Позивач розрахувався за товар у
безготівковій формі, шляхом переказу
коштів на банківський рахунок ТОВ
«Елемер-Україна», згідно платіжного
доручення №8007 від 13.05.2014.

Суд зазначає, що наявна в матеріалах
справи податкова накладна, видаткова
накладна, рахунок на оплату оформлені
належним чином, підписані повноважними
особами підприємств, завірені
печатками підприємств та повністю
підтверджують факт здійснення
позивачем господарських операцій з ТОВ
«Елемер-Україна».

Транспортування товару до пункту
розвантаження, передбаченого
договором, здійснювалось
автомобільним перевізником ТОВ «Нова
Пошта» на замовлення ТОВ
«Елемер-Україна», що підтверджується
товарно-транспортною накладною від
05.03.2014 №128.

Всі вищевказані документи наявні в
матеріалах справи.

Судом встановлено, що з метою отримання
від ТОВ «Елемер-Україна» поставленого
товару (електроматеріалів) позивач
виписував Каптур А.Г. довіреність №150
від 03.03.2014.

З наявних в матеріалах справи
прибуткових ордерів №№3/340, 3/341, 3/342, 3/343,
3/344, 3/345, 3/346, 3/347, 3/348, 3/337, 3/338, 3/339
вбачається, що отриманий товар Каптур
А.Г. було здано на склад позивача к203.

Крім того, на підтвердження факту
поставки товару, позивачем було надано
накладні-вимоги, які відображають
внутрішнє переміщення придбаного у ТОВ
«Елемер-Україна» товару по
підприємству позивача.

Суд зазначає, що ТОВ «Елемер-Україна»
на прилади поставленні в березні 2014
року надавав паспорти якості, що наявні
в матеріалах справи. Згідно Акту
вхідного контролю продукції по
кількості та якості №76 від 11.03.2014
придбана позивачем продукція,
відповідає паспортним даним та
придатна до експлуатації.

В обґрунтування висновків Акту
перевірки відповідач посилається на
акт ДПІ в Орджонікідзевському районі м.
Запоріжжя від 29.07.2014 №369/08-29-22-1308/37443068
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Елемер-Україна»
щодо підтвердження реальності
здійснення господарських відносин їх
реальності та повноти відображення в
обліку за березень 2014 року, відповідно
до якого не можливо підтвердити
реальність взаємовідносин ТОВ
«Елемер-Україна» з контрагентами -
постачальниками за березень 2014 на суму
ПДВ - 1344604,00 грн. та відповідно
вбачається нереальність здійснення
господарських відносин ТОВ
«Елемер-Україна» з контрагентами -
покупцями за березень 2014 року на суму
ПДВ 1454191,00 грн.

Крім того, відповідач посилається на
інформацію наявну в базі даних АС
«Перегляд результатів співставлення»
АІС «Податковий блок» про наявність
розбіжностей по ТОВ «Елемер-Україна»
на суму 101252,40 грн. Суд не приймає
посилання відповідача на зазначену
розбіжність як на доказ нереальності
господарської операції.

Суд зазначає, що перерахування коштів
легально діючими підприємствами на
рахунок фіктивних підприємств, не
робить ці кошти отриманими завідомо
злочинним шляхом, оскільки вони
вважаються отриманими під час
легальної господарської та
підприємницької діяльності, поки не
доведено протилежне. На даний час не
має будь-якого судового рішення, що
надавало би оцінку взаємовідносин
позивача з ТОВ «Елемер-Україна».

Суд зазначає, що за приписами ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним є його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені без повного та
всебічного дослідження наявної
інформації.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставини можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів
наявності фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
заволодіння ним, внаслідок укладання
та виконання позивачем та його
контрагентами правочинів.

Суд зазначає, що на даний час у суду
відсутні відомості щодо наявності
судових рішень, які б спростовували
факт реальності виконання договорів,
укладених між позивачем та його
контрагентами.

Відповідачем не доведено наявності
мети, завідомо суперечної інтересам
держави і суспільства, а також
існування умислу у позивача чи його
контрагента, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним та
застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2 глави
16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди між позивачем та його
контрагентами порушують публічний
порядок, суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг), які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
що є лише припущенням.

Також, відповідно до вимог податкового
законодавства, особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість на момент вчинення
відповідної господарської операції.

Судом встановлено, що ТОВ
«Елемер-Україна» в перевіряємий період
мало статус платника податку на додану
вартість, а відтак мало право видавати
позивачу податкові накладні на
підтвердження факту отримання
останнім товару, який надавався цим
підприємством.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо
контрагент підприємства порушив
законодавство при нарахуванні та
сплаті своїх податкових зобов'язань,
відповідальність за це несе виключно
він, можливості покладення
відповідальності на інших осіб
законодавством України не тільки не
передбачено, але прямо заборонено.
Таким чином, несплата податків однією
із сторін правочину чи їх приховування
не є підставою для висновку про
нікчемність правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» від 16.07.1999 №996-ХІV
(далі - Закон України №996-ХІV)
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV
визначено, що первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Господарська операція -
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Підпунктами 2.1., 2.2., 2.4, 2.16 п. 2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку
передбачено наступне:

Первинні документи - це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо. Для контролю та
впорядкування обробки інформації на
основі первинних документів можуть
складатися зведені документи (далі
первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Суд зазначає, що пред'явлені до
перевірки документи є первинними
документами у розумінні ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
оформлені належним чином, підписані
повноважними особами підприємств,
завірені печатками підприємств та
повністю підтверджують факт
здійснення між позивачем та ТОВ
«Елемер-Україна» господарської
операції з поставки товару.

З наведених вище підстав суд доходить
висновку про обґрунтованість
заявлених позивачем вимог щодо
протиправності оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень та
необхідність їх скасування.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Доданим до матеріалів справи платіжним
дорученням від 13.08.2014 №14262
документально підтверджується факт
сплати позивачем судового збору в сумі
487,20 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на
користь позивача з Державного бюджету
України.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 158-163 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Дніпроенерго» до Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального головного
управління Міндоходів про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
27.08.2014 №, прийняте
Спеціалізованою державною податковою
інспекцією з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів, яким Публічному
акціонерному товариству «ДТЕК
Дніпроенерго» збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 151878,00 грн., з
яких за основним платежем - 101252 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 50626
грн.

Визнати протиправним та скасувати
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
27.08.2014 №, прийняте
Спеціалізованою державною податковою
інспекцією з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів, яким Публічному
акціонерному товариству «ДТЕК
Дніпроенерго» зменшено суму від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток за 1 квартал 2014
року на суму 230006,00 грн.

Присудити з Державного бюджету України
на користь Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК Дніпроенерго» (, місцезнаходження: 69006,
м.Запоріжжя, вул. Добролюбова, 20) суму
судового збору у розмірі 487,20 грн.
(чотириста вісімдесят сім гривень 20
коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль