Справа № 412/1438/2012
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2012-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№412-1438-2012
провадження 2а-412-108-2012
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2012 року
Жовтневий
районний суд

м. Дніпропетровська

в складі
головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі –Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління державної
автомобільної інспекції головного
управління міністерства внутрішніх
справ в Дніпропетровській області та
старшого інспектора ДПС взводу із
супроводження роти ДПС ДАІ ГУМВС
України в Дніпропетровській області
про поновлення строку на оскарження
постанови, визнання дій та постанови
протиправними, скасування постанови
про адміністративне правопорушення і
закриття провадження в справі про
адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 30 січня 2012 року
звернувся до суду з адміністративним
позовом до відповідачів управління
державної автомобільної інспекції
головного управління міністерства
внутрішніх справ в Дніпропетровській
області та старшого інспектора ДПС
взводу із супроводження роти ДПС
ОСОБА_2 України в Дніпропетровській
області про поновлення строку на
оскарження постанови, визнання дій та
постанови протиправними, скасування
постанови про адміністративне
правопорушення і закриття провадження
в справі про адміністративне
правопорушення. Позивач в своєму
позові посилався на те, що 04 січня 2012
року інспектором ДПС взводу ДПС ДАІ м.
Дніпропетровська винесена постанова
про притягнення його до
адміністративної відповідальності по
ч. 1 ст. 122 КУпАПП і накладено штраф в
розмірі 260 грн. Вважає вказану
постанову незаконною, оскільки хоча
його автомобіль і зупинявся, але
протокол складався інспектором без
врахування його зауважень та
конкретної дорожньої обстановки,
відповідного знаку там не було,
автомобіль інших учасників цієї
пригоди інспектор ДПС не зупиняв і не
оглядав, доказів правопорушення не
надано, тобто факт порушення оснований
на припущенні, що є порушенням закону,
протокол про адміністративне
правопорушення складався з
порушеннями. Вважає дії, вчинені
інспектором ДПС БДПС ВДАІ м.
Дніпропетровська протиправними і
незаконними та просив, поновивши строк,
визнати дії цього інспектора
протиправними, скасувати вказану
постанову і закрити провадження в
справі, задовольнивши позов в повному
обсязі.

Представник відповідача та відповідач
у судове засідання не з’явилися, про
час та місце розгляду справи
повідомлялися належним чином, про
причини неявки суду не повідомили.
Фактично позов не визнали і просили
розглянути справу за їх відсутності.
Суд вважає можливим розгляд справи за
відсутності представника відповідача
та відповідача згідно ст. 128 КАС
України.

З’ясувавши думку сторін, дослідивши
матеріали даної адміністративної
справи, оцінивши надані і добуті
докази, суд вважає позов обгрунтованим
і підлягаючим задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
орган державної влади, місцевого
самоврядування та їх посадові особи
зобов’язані діяти лише на підставі, у
межах повноважень та у спосіб
передбачений Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В обґрунтування звернення з позовом до
адміністративного суду позивач
посилався на норми Кодексу
адміністративного судочинства
України. За приписами ч. 1 ст. 5 КАС
України адміністративне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. КАС України визначає
повноваження адміністративних судів
щодо розгляду справ адміністративної
юрисдикції, порядок звернення до
адміністративних судів і порядок
здійснення адміністративного
судочинства.

Згідно зі ст. З КАС України справою
адміністративної юрисдикції є
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

За правилами ч. 2 ст. 2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дії їй бездіяльності
Конституцією чи іншими законами
України встановлено інший порядок
судового провадження.

У судовому засіданні встановлено, що 04
січня 2012 року о 11 годині 10 хвилин
старшим інспектором ДПС взводу із
супроводження роти ДПС ОСОБА_2 України
в Дніпропетровській області було
зупинено автомобіль «Тойота»,
державний номер НОМЕР_1, під керуванням
позивача ОСОБА_1, який рухався на вул.
Курчатова м. Дніпропетровська і
здійснив стоянку ближче 10 метрів до
виїзду з прилеглої території по
вказаній вулиці, чим допустив
порушення п. 15.9 Правил дорожнього руху
України. Стосовно водія цього
автомобіля позивача ОСОБА_1 складено
протокол про те, що він в тому місці за
кермом вказаного свого автомобіля,
рухаючись по тій дорозі, не виконав
вимог правил дорожнього руху про
неможливість стоянки автомобіля
ближче 10 метрів до виїзду з прилеглої
території вул. Курчатова, чим допустив
порушення правил дорожнього руху і
постановою АЕ 1 № 396932 від 04 січня 2012
року його притягнуто до
адміністративної відповідальності по
ч. 1 ст. 122 КУпАП в вигляді штрафу в дохід
держави в сумі 260 грн., вказану
постанову АЕ 1 № 396932 по справі про
адміністративне правопорушення
відразу в той же день було вручено
позивачу як порушнику.

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами,
Кодексу України про адміністративні
правопорушення, Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП передбачено, що
може бути оскаржено постанову іншого
органу (посадової особи) про накладення
адміністративного стягнення –у
вищестоящий орган (вищестоящій
посадовій особі) або в районний, в
районний у місті, міський чи
міськрайонний суд, у порядку
визначеному Кодексом
адміністративного судочинства
України, з особливостями,
встановленими законом.

Згідно ст. 289 КУпАП, скаргу на постанову
по справі про адміністративне
правопорушення може бути подано
протягом десяти днів з дня винесення
постанови. В разі пропуску зазначеного
строку з поважних причин цей строк за
заявою особи, щодо якої винесено
постанову, може бути поновлено
(посадовою особою), правомочним
розглядати скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб’єкта владних
повноважень обов’язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Частиною 6 ст. 71 КАС України
передбачено, якщо особа, яка бере
участь у справі, без поважних причин не
надасть докази на пропозицію суду для
підтвердження обставин, на які вона
посилається, суд вирішує справу на
основі наявних доказів.

Суд вважає, що позивачем по даній
справі пропущено строк для оскарження
постанови по справі про
адміністративне правопорушення з
поважних причин, оскільки позивач
хворів, не отримав своєчасно належну
правову допомогу, не позбавлений права
на оскарження, підготовка і з’ясування
обставин подачі позову зайняли більше
часу.

У тексті постанови зазначено, що
позивач власник транспортного засобу 04
січня 2012 року о 11 годині 10 хвилин на
автомобілі «Тойота», державний номер
НОМЕР_1, рухався на вул. Курчатова м.
Дніпропетровська і здійснив стоянку
ближче 10 метрів до виїзду з прилеглої
території по вказаній вулиці, чим
допустив порушення п. 15.9 правил
дорожнього руху про стоянку автомобіля
і постановою АЕ 1 № 396932 від 04 січня 2012
року його притягнуто до
адміністративної відповідальності по
ч. 1 ст. 122 КУпАП в вигляді штрафу в дохід
держави в сумі 260 грн.

Проте для таких висновків у особи, яка
винесла постанову, не було жодних
підстав. При розгляді справи не були
з’ясовані і доведені обставини, які б
свідчили, що в діях позивача є ознаки
проступку, за який законом встановлено
адміністративну відповідальність, таж
посадовою особою не було з’ясовано чи
було вчинено адміністративне
правопорушення, чи винна дана особа в
його вчиненні, чи підлягає вона
адміністративній відповідальності, а
також інші обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи,
характер вчиненого правопорушення,
особу порушника, ступінь його вини,
майновий стан, обставини, що
пом’якшують і обтяжують
відповідальність; повинен своєчасно,
всебічно, повно і об’єктивно
з’ясувати обставини справи. Постанова
старшого інспектора є незаконною та
такою, що підлягає скасуванню з
наступних підстав:

в даній постанові під час
встановлення обставин для повного та
всебічного розгляду справи, згідно з
вимогами ст. ст. 251, 256, 280 КУпАП України у
протоколі та у постанові немає даних чи
були свідки правопорушення. Відповідно
ст. 256 КУпАП дані цих осіб є відомостями,
які мають обов’язково зазначатися у
протоколі (сам характер порушення ПДР,
про яке йде мова, говорить про
неможливість його вчинення без свідків
або доказів вище викладеного). У
відповідності до ст. 251 КУпАП, пояснення
цих осіб є доказами по справі.
Відсутність у справі не тільки
пояснень, але й даних свідків грубо
протирічить ст.256 КУпАП та призводить
до відсутності у справі передбачених
законом доказів. За таких умов говорити
про доведеність факту правопорушення
не можна; у оскаржуваній постанові
зазначено, що позивач, власник
транспортного засобу 04 січня 2012 року о
11 годині 10 хвилин на автомобілі
«Тойота», державний номер НОМЕР_1,
рухався на вул. Курчатова м.
Дніпропетровська і здійснив стоянку
ближче 10 метрів до виїзду з прилеглої
території по вказаній вулиці, чим
допустив порушення п. 15.9 правил
дорожнього руху про стоянку
автомобіля, з урахуванням чого скоїв
адміністративне правопорушення,
передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, та
керуючись положеннями статті 14-1,
частин п’ятої, шостої статті 258 та
статті 283 КУпАП, вказаний інспектор
ПОСТАНОВИВ: притягнути ОСОБА_1 до
адміністративної відповідальності і
накласти на нього (неї)
адміністративне стягнення у вигляді 260
(двісті шістдесят) гривень штрафу.
Проте для таких висновків у особи, яка
винесла постанову, не було жодних
підстав. Під час керування автомобілем
позивачем не було допущено порушень
ПДР України, вказаного працівника ДАІ
бачив та виконував вимоги знаку 5.16
«Напрямки руху по смугам»та виконав
всі передбачені правилами дорожнього
руху України дії про швидкість, зупинку
та стоянку, а потім продовжив рух. В
даній постанові відсутні дані, які
характеризують особу позивача та його
майновий стан. КУпАП визначено форму й
передбачено основні вимоги щодо змісту
як протоколу про адміністративне
правопорушення, так і рішення, що
постановлюється в конкретній
адміністративній справі, також не з
незрозумілих підстав інспектором було
порушено норми процесуального права, а
саме при постановленні вказаної
постанови він з незрозумілих підстав
керується положеннями статті 14-1 КУпАП,
відповідно до якої до адміністративної
відповідальності за правопорушення у
сфері забезпечення безпеки дорожнього
руху у разі їх фіксації працюючими в
автоматичному режимі спеціальними
технічними засобами, що мають функції
фото- і кінозйомки, відеозапису, чи
засобами фото- і кінозйомки,
відеозапису притягаються власники
(співвласники) транспортних засобів.
За наявності обставин, які свідчать
про вчинення порушення, передбаченого
частиною першою цієї статті, іншою
особою, власник (співвласник)
транспортного засобу може протягом
десяти днів з дня вручення йому
постанови про накладення штрафу
повідомити про відповідні обставини
(транспортний засіб знаходився у
володінні чи користуванні іншої
особи, вибув з його володіння
внаслідок протиправних дій інших осіб
тощо) орган (посадову особу), що виніс
постанову про накладення
адміністративного стягнення. На
період з'ясування та перевірки цих
обставин виконання постанови про
накладення адміністративного
стягнення зупиняється до моменту
встановлення особи, яка вчинила це
правопорушення, крім того слід
зазначити, що рішенням Конституційного
Суду України у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення
положень частини першої статті 141
Кодексу України про адміністративні
правопорушення (справа про
адміністративну відповідальність у
сфері забезпечення безпеки дорожнього
руху) від 22 грудня 2010 року було визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними), статтю
141, частину шосту статті 258 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення, також слід зазначити,
що ніякої фото- або відеофіксації
проведено не було та доказів на
підтвердження останнього надано також
не було.

Згідно з частиною другою статті 61
Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер. Необхідність
індивідуалізації адміністративної
відповідальності передбачена частиною
другою статті 33 Кодексу, якою
визначено, що при накладенні стягнення
враховується характер вчиненого
правопорушення, особа порушника,
ступінь його вини, майновий стан,
обставини, що пом’якшують і обтяжують
відповідальність. У Кодексі
конкретизовано й інші конституційні
принципи, зокрема принцип рівності
громадян перед законом (стаття 248).
Кодексом закріплено низку гарантій
забезпечення прав суб’єктів, які
притягаються до адміністративної
відповідальності. В сукупності з
наведеними конституційними нормами ці
гарантії створюють систему
процесуальних механізмів захисту
вказаних осіб. У контексті питання, що
розглядається, Конституційний Суд
України враховує положення статей 9, 33,
248, 268 Кодексу. За змістом статті 9
Кодексу саме винна (умисна або
необережна) дія чи бездіяльність
суб’єкта адміністративної
відповідальності є однією з ознак
адміністративного правопорушення
(проступку). Статтею 268 Кодексу
встановлено перелік прав особи, яка
притягається до адміністративної
відповідальності, зокрема: особа має
право знайомитися з матеріалами
справи, давати пояснення, подавати
докази, заявляти клопотання, при
розгляді справи користуватися
юридичною допомогою адвоката, іншого
фахівця у галузі права; справа про
адміністративне правопорушення
розглядається в присутності особи, яка
притягається до адміністративної
відповідальності; під час відсутності
цієї особи справу може бути розглянуто
лише у випадках, коли є дані про
своєчасне її сповіщення про місце і час
розгляду справи і якщо від неї не
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи.

Орган (посадова особа) при розгляді
справи, зокрема, зобов’язаний
з’ясувати: чи було вчинено
адміністративне правопорушення, чи
винна дана особа в його вчиненні, чи
підлягає вона адміністративній
відповідальності, а також інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, характер
вчиненого правопорушення, особу
порушника, ступінь його вини, майновий
стан, обставини, що пом’якшують і
обтяжують відповідальність; повинен
своєчасно, всебічно, повно і
об’єктивно з’ясувати обставини
справи, вирішити її в точній
відповідності до закону тощо (статті 245,
280 Кодексу). Згідно з Кодексом
провадження у справі про
адміністративне правопорушення не
може бути розпочато, а розпочате
підлягає закриттю через відсутність
події і складу адміністративного
правопорушення (пункт 1 статті 247);
справа про адміністративне
правопорушення розглядається
відкрито, крім випадків, коли це
суперечить інтересам охорони
державної таємниці (частина перша
статті 249); оцінка доказів ґрунтується
на всебічному, повному і об’єктивному
дослідженні всіх обставин справи в їх
сукупності (стаття 252) тощо. Положення
зазначених статей визначають систему
процесуальних механізмів, які в
сукупності з наведеними
конституційними нормами
унеможливлюють притягнення до
адміністративної відповідальності
особи, яка не вчиняла правопорушення.

Пунктом 24 постанови № 14 Пленуму
Верховного Суду України від 23 грудня 2005
року «Про практику застосування судами
України законодавства у справах про
деякі злочини проти безпеки дорожнього
руху та експлуатації транспорту, а
також про адміністративні
правопорушення на
транспорті»встановлено, що зміст
постанови має відповідати вимогам,
передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У
ній, зокрема, потрібно навести докази,
на яких ґрунтується висновок про
вчинення особою адміністративного
правопорушення, та зазначити мотиви
відхилення інших доказів, на які
посилався правопорушник, чи
висловлених останнім доводів. В свою
чергу в судовому засіданні встановлене
наступне: позивачем не було вчинено
вище вказаного порушення ПДР України,
він під час руху виконував всі
передбачені правилами дорожнього руху
України дії, після того як його було
зупинено співробітником міліції, він
поставив запитання стосовно доказів на
які співробітник ДАІ посилається,
останній відповів що це його
суб’єктивна думка і він вважає, що з
боку позивача було вчинено
правопорушення, але жодних
документальних підтверджень цьому не
надано. КУпАП визначено форму й
передбачено основні вимоги щодо змісту
як протоколу про адміністративне
правопорушення, так і рішення, що
постановлюється в конкретній
адміністративній справі, а також
визначається компетенція осіб, які
мають право складати протоколи про
адміністративні правопорушення.
Згідно ст. 255 КУпАП уповноважені на ті
посадові особи органів внутрішніх
справ мають право складати протоколи
про адміністративні правопорушення
передбачені ст. 122 КУпАП. Тому
обставини, що начебто були встановлені
посадовою особою, не повні та не
об’єктивні, що в свою чергу викликають
сумніви в їх достовірності та
передбаченим законодавствам вимогам.

При таких обставинах суд вважає, що дії,
вчинені старшим інспектором ДПС взводу
із супроводження роти ДПС ОСОБА_2
України в Дніпропетровській області
при розгляді справи про
адміністративне правопорушення, слід
визнати не правомірними, а постанову АЕ
1 № 396932 від 04 січня 2012 року по справі про
адміністративне правопорушення про
накладення адміністративного
стягнення на позивача за ч. 1 ст. 122
КУпАП слід вважати як винесену
бездоказово, вона основана на
припущеннях і в порушення прав
позивача, а тому її слід скасувати.

Не може суд прийняти до уваги
заперечення представника відповідача
та відповідача проти позову, оскільки
вони спростовуються вищенаведеним і
нічим об’єктивно не підтверджуються,
порушення прав позивача дійсно були
допущені.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги знайшли своє підтвердження в
судовому засіданні, вони ґрунтуються
на законі і підлягають задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124
Конституції України, ст. ст. 255, 2565, 258, 288,
289 КУпАП, ст. ст. 70, 71, 158-163, 167 КАС України,
суд –

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження
постанови про адміністративне
правопорушення АЕ 1 № 396932 від 04 січня 2012
року.

Визнати дії старшого інспектора ДПС
взводу із супроводження роти ДПС
ОСОБА_2 України в Дніпропетровській
області по складанню протоколу та
винесенню постанови про
адміністративне правопорушення
стосовно позивача ОСОБА_1
неправомірними.

Скасувати як незаконну постанову про
адміністративне правопорушення АЕ 1 №
396932 від 04 січня 2012 року, винесену
стосовно позивача ОСОБА_1 старшим
інспектором ДПС взводу із
супроводження роти ДПС ОСОБА_2 України
в Дніпропетровській області, про
накладення на ОСОБА_1 штрафу в сумі 260
грн..

Провадження в справі про
адміністративне правопорушення
стосовно ОСОБА_1, по якому була винесена
постанова АЕ 1 № 396932 від 04 січня 2012 року,
закрити.

Судові витрати віднести за рахунок
Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 171-2 КАС
України постанова остаточна і
оскарженню не підлягає.

Суддя -