Справа № 2а-192/11
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 р.
Справа № 38234/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Ніколіна В.В.,

суддів
Качмара В.Я., Гінди О.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу Сихівського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради на постанову Сихівського
районного суду м. Львова від 21 березня
2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Сихівського відділу соціального
захисту управління соціального
захисту департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради про
визнання протиправними дій та
стягнення недоотриманих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2010 року позивач звернувся до суду з
позовом до Сихівського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради в якому просив визнати дії
відповідача протиправними та стягнути
з відповідача недоотриману суму коштів
на компенсацію 50% вартості продуктів
харчування за нормами, встановленими
Міністерством охорони здоров'я України
згідно п. 14 ст. 20 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з січня 2010
року.

Ухвалою Сихівського районного суду м.
Львова від 15 грудня 2010 року, яка не
оскаржувалась в апеляційному порядку,
позовні вимоги за період з січня 2010
року по 15 червня 2010 року відповідно до
ст. 100 КАС України залишено без розгляду
у зв'язку з пропуском позивачем строку
звернення до суду.

Постановою Сихівського районного суду
м. Львова від 21 березня 2011 року позов
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії та зобов'язано
Сихівський відділ соціального захисту
управління соціального захисту
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради нарахувати та
виплатити на користь ОСОБА_1
недоплачену суму на компенсацію 50%
вартості продуктів харчування за
нормами, встановленими Міністерством
охорони здоров'я України відповідно до
п. 14 ст. 20 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" за період з 15.06.2010 року по
21.03.2011 року. В решті позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норма
матеріального та процесуального права.
Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та винести нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову
повністю.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання не прибули, про дату,
час і місце апеляційного розгляду
повідомлені належним чином, а тому суд,
відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України, вважає можливим проведення
розгляду справи в їхній відсутності в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами та на
основі наявних у ній доказів.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги в їх сукупності,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу необхідно залишити
без задоволення, а оскаржувану
постанову - без змін з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є учасником ліквідації аварії
на ЧАЕС, інвалідом ІІІ групи та
відноситься до 1 категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, що підтверджується
посвідченням серії НОМЕР_1. На підставі
зазначеного та наказів Міністерства
праці та соціальної політики України
«Про встановлення розмірів грошової
компенсації вартості продуктів
харчування громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
позивачеві як учаснику ліквідації
аварії на ЧАЕС 1 категорії,
виплачується грошова компенсація
вартості продуктів харчування для
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, починаючи з
2007 року щомісячно в заниженому розмірі.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції обставини та наявні у справі
докази колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України та
ч.1 ст.9 КАС України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти дише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У ч.3 ст.22 Конституції України
зазначено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Частиною 1 статті 46 Конституції України
передбачено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.20 Закону № 796-XII,
особам, віднесеним до категорії 1,
надаються такі гарантовані державою
компенсації та пільги: забезпечення
продуктами харчування за медичними
нормами з обов'язковим прикріпленням
до відповідних магазинів за місцем
проживання та компенсацією 50 процентів
вартості продуктів харчування за
медичними нормами, встановленими
Міністерством охорони здоров'я
України.

Постановою КМУ від 21.05.1992 р. за № 258 "Про
норми харчування та часткову
компенсацію вартості продуктів для
осіб, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
встановлюються фізіологічні (медичні)
норми забезпечення продуктами
харчування розроблені Міністерством
охорони здоров'я України, відповідно до
яких, громадянам, віднесеним до 1
категорії учасників ліквідації аварії
на ЧАЕС, держава компенсує 50% вартості
продуктів харчування за медичними
нормами, встановленими Міністерством
охорони здоров'я України.

Таким чином, наявність такого права у
позивача є визначальною для вирішення
вказаного спору, а вихідним критерієм
обрахунку спірних виплат виступає
компенсація у розмірі 50% вартості
продуктів харчування (п.14 ч.1 ст.20 Закону
№ 796-XII).

20.09.2005 р. прийнято постанову КМУ № 936
"Про затвердження порядку використання
коштів державного бюджету для
виконання програм, пов'язаних із
соціальним захистом громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", згідно п.9 якої сума коштів
на забезпечення продуктами харчування,
встановлюється
облдержадміністраціями, а з 2007 року -
Міністерством праці та соціальної
політики України.

Порядок використання коштів Фонду для
здійснення заходів щодо ліквідації
наслідків Чорнобильської катастрофи
та соціального захисту населення,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 20 червня 2000 року
№ 987, а також врегульований діючими
положеннями Порядку зарахування збору
до Фонду для здійснення заходів щодо
ліквідації наслідків Чорнобильської
катастрофи та соціального захисту
населення і використання його коштів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 30 березня 1998 року
№ 396.

Вказаними нормативними документами не
передбачено обмежень щодо здійснення
відповідними органами виплат
компенсації вартості продуктів
харчування, визначеної на рівні закону.

За таких обставин колегія суддів
приходить до переконання, що позивач
має право на компенсацію у розмірі 50%
вартості продуктів харчування за
медичними нормами, встановленими
Міністерством охорони здоров'я
України, як інвалід ІІІ групи та
учасник ліквідації аварії на ЧАЕС
віднесений до 1 категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи.

Відповідно до ст. 71 Закону № 796-XII дія
положень даного Закону не може
призупинятися іншими законами, крім
законів про внесення змін до цього
Закону.

Згідно ч.4 ст. 9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, враховуючи загальні
засади пріоритетності законів над
підзаконними актами, колегія суддів
прийшла до висновку про те, що
застосуванню підлягає ст. 20 Закону №
796-XII, а не вищезазначені постанови
Кабінету Міністрів України, які
істотно звужують обсяг встановлених
законом прав.

Надання законодавцем права Кабінету
Міністрів України визначати порядок
обчислення зазначеної компенсації не
означає, що останній, встановлюючи
такий порядок, може допустити звуження
змісту та обсягу прав позивача,
встановлених Законом № 796-XII. Тобто
Кабінет Міністрів України повинен був
встановити зазначений порядок, не
порушуючи положень цього Закону.

Крім того, колегія суддів вважає за
потрібне наголосити, що відсутність
бюджетних асигнувань не можна взяти до
уваги як підставу для відмови в
задоволенні вимог позивача, так як
невиконання чи неналежне виконання
законів про виплати через відсутність
бюджетних коштів не є підставою для
недоплати компенсації відповідно до
Закону № 796-XII. Реалізація особою права,
що пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних
правовідносин нормативно-правових
актах національного законодавства, не
може бути поставлена в залежність від
бюджетних асигнувань.

Враховуючи вищенаведене судом першої
інстанції правомірно зобов'язано
відповідача здійснити необхідні дії
відповідно до вимог п. 14 ст. 20 Закону
України № 796 та постанови КМ України
від 21.05.1992 року № 258 направлені на
забезпечення позивача продуктами
харчування за медичними нормами з
обов'язковим прикріпленням до
відповідних магазинів за місцем
проживання та компенсацією 50% вартості
продуктів харчування за медичними
нормами, встановленими Міністерством
охорони здоров'я України за період з
15.06.2010 року до 21.03.2011 року. Вимоги про
стягнення в користь позивача конкретно
визначеної суми компенсації є
безпідставними, оскільки суд не може
перебирати на себе функцію органу на
який законодавством покладено
повноваження щодо нарахування такої
компенсації.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про те, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи, ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст. 160, ст. 195, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст.
198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Сихівського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради - залишити без
задоволення, а постанову Сихівського
районного суду м. Львова від 21 березня
2011 року у справі № 2-а-192/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, що беруть
участь у справі, та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий суддя
В.В.Ніколін

Судді
В.Я.Качмар

О.М.Гінда