Справа № 712/1935/12
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року Справа №
876/8762/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради Закарпатської області на
постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 14 травня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради Закарпатської області про
зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

16 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з адміністративним позовом, в якому
просив визнати нечинним рішення
Управління праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради про виплату державної
допомоги при народженні дитини як на
першу дитину та зобов'язати призначити
державну допомогу в розмірі,
встановленому для виплати допомоги при
народженні третьої дитини.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 14 травня 2013 року позов
задоволено та ухвалено визнати
нечинним рішення Управління праці та
соціального захисту населення
Ужгородської міської ради від 06.06.2012
року про призначення ОСОБА_1 допомоги
при народженні, як на першу дитину.

Також суд зобов'язав управління праці
та соціального захисту населення
Ужгородської міської ради призначити
ОСОБА_1 допомогу в розмірі,
встановленому для виплати при
народженні третьої дитини.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, УПСЗН Ужгородської
міської ради подало апеляційну скаргу,
оскільки вважає, що при винесенні
постанови суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для справи
та порушив норми матеріального і
процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що
відповідно до абз.6 п.13 Порядку №1751,
розмір та строк виплати допомоги, яка
призначається одному з батьків дитини,
визначається з врахуванням кількості
живо народжених та усиновлених дітей
(враховуючи померлих), які до
народження дитини перебували на
утриманні особи, якій призначається
допомога.

Враховуючи те, що заява була подана
батьком дитини та не було долучено
копії документів про підтвердження
факту усиновлення ним дітей дружини
від першого шлюбу, то Управлінням було
прийнято рішення від 06.6.2012 року про
виплату допомоги при народженні як на
першу дитину.

З огляду на викладене, відповідач
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у
справі, у судове засідання не прибули,
хоча належним чином були повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, апеляційний суд у
відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає можливим здійснювати розгляд
справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, суд вважає, що апеляційна
скарга належить до задоволення з таких
підстав.

Суд першої інстанції встановив, що між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2(громадянкою
Російської Федерації) 20.01.2011 року
укладено шлюб, в якому в них народилася
дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

28.05.2012 року ОСОБА_1 звернувся до
відповідача із заявою про виплату йому
допомоги при народженні дитини.

Дружина позивача ОСОБА_2 є громадянкою
Російської Федерації та має двоє
малолітніх дітей, які є громадянами
Росії від першого шлюбу, який
розірваний згідно рішення суду м.
Москви від 25.06.2010 року.

Враховуючи те, що заява була подана
батьком дитини та до неї не було
долучено копії документів про
підтвердження факту усиновлення ним
дітей дружини від першого шлюбу, а
також та не підтверджено утримання
дітей позивачем, Управління прийняло
рішення від 06.06.2012 року про виплату
допомоги при народженні, як на першу
дитину.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
двоє неповнолітніх дітей дружини
позивача ОСОБА_1 проживають разом з
позивачем та перебувають на його
утриманні, а тому допомога при
народженні спільної дитини між
позивачем та його дружиною має
виплачуватися в розмірі, встановленому
для виплати допомоги при народженні
третьої дитини.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку апеляційного суду, не
відповідають нормам матеріального
права та є помилковими.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» (далі-Закон №2811)
передбачено загальні умови
призначення та виплати допомоги при
народженні дитини.

Згідно ч.4 ст.1 Закону №2811 порядок
призначення і виплати державної
допомоги сім'ям з дітьми та перелік
документів, необхідних для призначення
допомоги за цим Законом,
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Частиною першою статті 12 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» визначено, що допомога при
народженні дитини нараховується
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для дітей віком до шести
років, установленого на день
народження дитини.

Частиною другою статті 12 Закону №2811
передбачено, що допомога при
народженні дитини надається у сумі,
кратній 30 розмірам прожиткового
мінімуму, - на першу дитину; кратній 60
розмірам прожиткового мінімуму, - на
другу дитину; кратній 120 розмірам
прожиткового мінімуму, - на третю і
кожну наступну дитину.

Порядком призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми.
затвердженого Постановою КМУ від 27.12.2001
року №1751 передбачено порядок виплати
допомоги при народженні дитини.

Відповідно до п.10 Порядку, допомога при
народженні дитини надається одному з
батьків дитини, опікуну, які постійно
проживають разом з дитиною, з метою
створення належних умов для її
повноцінного утримання та виховання.

Пунктом 11 Порядку визначений перелік
документів, які подаються до органу
праці та соціального захисту для
призначення допомоги при народженні
дитини. Зокрема, абзацом 2 передбачено,
що особи, що звертаються за
призначенням допомоги при народженні
другої дитини або наступних дітей,
подають також довідку про склад сім'ї
та копію свідоцтва про народження
кожної дитини, яка враховується при
визначенні розміру допомоги. Свідоцтва
про народження дітей дружини ним були
додані до заяви при зверненні до органу
праці та соціального захисту.

Згідно абз.6 п.13 Порядку, розмір та строк
виплати допомоги, яка призначається
одному з батьків дитини, визначається з
урахуванням кількості живонароджених
та усиновлених дітей (враховуючи
померлих), які до народження дитини
перебували на утриманні особи, якій
призначається допомога, її чоловіка
(дружини), крім дітей, від виховання
яких зазначена особа (її чоловік,
дружина) відмовилась, а також дітей, які
передані на виховання іншій особі, та
повнолітньої дочки (повнолітнього
сина) чоловіка, які не були усиновлені
дружиною. У разі народження двійні або
більшої кількості дітей кожна дитина з
їх числа вважається наступною.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи, колегія суддів дійшла
висновку про те, що допомога при
народженні виплачується виключно
враховуючи кількість живо народжених
та усиновлених дітей.

Відповідно до ст.207 СК України,
усиновленням є прийняття
усиновлювачем у свою сім'ю особи на
правах дочки чи сина, що здійснене на
підставі рішення суду, крім випадку,
передбаченого ст. 282 цього Кодексу.

Суд першої інстанції не взяв до уваги
той факт, що позивач не всиновлював
дітей своєї дружини - ОСОБА_2 від
першого шлюбу, а відтак, дійшов
помилкового висновку про наявність
підстав для виплати йому допомоги при
народженні третьої дитини.

Враховуючи наведене колегія суддів
визнає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню, з
постановленням нового судового
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Статтею 159 КАС України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу п.4 ч.1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Оскільки суд першої інстанції при
винесенні постанови допустився
помилки в частині застосування норм
матеріального права, апеляційний суд
визнає правильним скаргу
задовольнити, постанову суду першої
інстанції скасувати та прийняти нову
постанову про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Ужгородської міської ради
Закарпатської області задовольнити
частково.

Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 14 травня 2013 року у справі №
712/19135/12 - скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позову
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов