Справа № 2а-3136/10/2470
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/83909/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Шипуліної Т.М.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу

Новоселицької міжрайонної державної
податкової інспекції Чернівецької
області

на постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 20.07.2011 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 03.11.2011

у справі №2а-3136/10/2470

за позовом Приватного підприємства з
іноземними інвестиціями «Віго»

до Новоселицької міжрайонної
державної податкової інспекції
Чернівецької області

про визнання нечинними податкових
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 20.07.2011,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 03.11.2011, позов задоволено повністю.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення від
11.10.2010 №805/00/0 в частині визначення
позивачу податкового зобов?язання по
податку на прибуток приватних
підприємств в сумі 19465 грн. та штрафних
санкцій в сумі 9732,50 грн., а всього на
суму 29197,50 грн. та від 11.10.2010 №807/17-/0
про визначення податкового
зобов?язання з податку з доходів
фізичних осіб в сумі 153160,50 грн. та
штрафних санкцій в сумі 306321 грн., а
всього на суму 459481,50 грн.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції та прийняття
нового рішення про відмову в позові, з
підстав невірного застосування норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши під час попереднього
судового засідання повноту
встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в
судових рішеннях, в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідачем проведено планову виїзну
документальну перевірку дотримання
позивачем вимог податкового та
валютного законодавства за період з
01.04.2008 по 30.06.2010, за результатами якої
складено акт №875/23/32652464 від 28.09.2010.

За висновками акта перевірки позивачем
допущено порушення пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3
ст.5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» внаслідок
віднесення до складу валових витрат
вартості послуг по розпиловці
давальницької сировини, які згідно
договорів виконувало СКО «Беркут2 ім. В.
Олійника через відсутність акту про
надання таких послуг; порушення пп.5.2.1
п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
внаслідок віднесення до складу валових
витрат послуг по розпиловці
давальницької сировини, які згідно
договорів виконував приватний
підприємець ОСОБА_2, через неподання
для перевірки акта виконаних робіт на
загальну суму 30000 грн. та приватний
підприємець ОСОБА_3 через неподання до
перевірки акта виконаних робіт на
загальну суму 26000 грн.

Підставою для донарахування податку з
доходів фізичних стали висновки
відповідача про те, що виплачені
орендодавцям приватним підприємцям
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як орендарям, за
договорами оренди обладнання, коштів,
які відповідач визнав пасивним
доходом, з якого позивач мав би
утримувати ПДФО як податковий агент.

На підставі акта перевірки прийнято
податкові повідомлення-рішення від
11.10.2010: № 805/00/0, яким донараховано
податкове зобов'язання з податку на
прибуток у сумі 26965 грн. та штрафна
(фінансова) санкція у сумі 13482,50 грн., а
всього -40447,50 грн.; - №807/17-/0, яким
донараховано податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб в сумі
153160,50 грн. та штрафна (фінансова)
санкція у сумі 306321 грн., а всього - 459481,5
грн.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судом першої та апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, на які
посилається відповідач у касаційній
скарзі, та вважає, що судом повно
встановлено обставини у справі, яким
надана правильна правова оцінка на
підставі законодавства, яке
врегульовує спірні відносини.

Правила віднесення витрат платника
податку до валових визначені ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» ( в редакції, що
існувала на час виникнення спірних
правовідносин).

За приписами п. 5.1. ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», валовими витратами
виробництва та обігу є сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» не належать до складу
валових витрат будь-які витрати не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем укладено з
СКО «Беркут» ім. В.Олійника договір на
переробку давальницької сировини № 19.
Проте, предметом договору, згідно
розділу 1 є перевезення лісоматеріалу.
Незважаючи на назву договору, по суті
договір укладений на перевезення
лісодеревини. Виконання СКО «Беркут»
зобов?язань за даним договором з
перевезення деревини, а саме,
здійснення 54 рейсів за маршрутом
Путила - Черногузи на суму 51840 грн. без
ПДВ, сума ПДВ 10368 грн., всього на
загальну суму 62208 грн., підтверджується
актом виконаних робіт № 1 від 31.01.2009,
податкової накладної №1 від 31.01.2009,
товарно-транспортними накладними.

Доказів існування акта виконаних робіт
по розпилові давальницької сировини
СКО «Беркут» ім. В.Олійника за
вищезазначеним договором
відповідачем, всупереч вимогам ч.2 ст.71
КАС України, суду не надано.

01.10.2008 позивачем укладено договір
субпідряду № 18 з ПП ОСОБА_2, предметом
якого є проведення робіт по розробці
лісосічного фонду ділянок РПР хвойного
господарства у Славецькому лісництві
Берегометского ДЛМГ. Виконання даного
договору приватним підприємцем ОСОБА_2
та надання послуг по звалюванню,
обрубуванню гілок, підвезення до цеху
та розкряжування на сортименти
підітерджується накладною № 3103 від 31.03.
2009, рахунком №7 та актом виконаних
робіт б/н від 31.03.2009.

Необхідність укладення
вищезазначеного договору обумовлена
укладеним між ПП «Віго» та Державним
підприємством «Берегометське
лісомисливське господарство»
договором підряду №5/03 від 10.01.2008, №10/03
від 23.01.2008.

02.01.2009 позивачем укладено договір на
переробку давальницької сировини №2 з
ПП ОСОБА_3, предметом якого є проведення
робіт з розпиловки давальницької
сировини пиловника хвойних та твердих
порід у пиломатеріали. На виконання
даного договору були оформлені
накладні, які свідчать про надання
приватному підприємцю ОСОБА_3
пиловника. Надання послуг оформлено
актом виконаних робіт від 31.03.2010 та
актом виконаних робіт від 29.03.2010.Оплата
проводилась шляхом безготівкових
розрахунків. Зазначені операції
відображені позивачем в
бухгалтерському обліку.

Таким чином, враховуючи наявність у
позивача належно оформлених первинних
документів на підтвердження понесених
витрат, які були належним чином
відображені ним у податковому обліку,
відсутність жодних свідчень того, що
спірні договори та/або їх виконання
спричинило заниження чи приховування
об'єктів оподаткування у відповідних
господарських операціях з боку їх
учасників, суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку, що
відповідачем не доведено правові
підстави для прийняття оспорюваного
повідомлення-рішення та визначення
зобов?язань з податку на прибуток.

Щодо визначення позивачу зобов?язань з
податку з доходів фізичних осіб, то
судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем укладено
договори оренди обладнання з
приватними підприємцями ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, які працювали на спрощеній
системі оподаткування, здійснювали
види діяльності, які зазначені у їх
свідоцтвах платників єдиного податку,
у т.ч. вправі були здавати в оренду
належне їм рухоме і нерухоме майно.

За визначенням пункту 1.15 ст. 1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (далі - Закон № 889-ІУ)
податковий агент - юридична особа (її
філія, відділення, інший відокремлений
підрозділ) або фізична особа чи
представництво нерезидента - юридичної
особи, які незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього Закону.

Обов'язки податкового агента щодо
забезпечення виконання податкового
обов'язку встановлені пунктом 19.2 ст. 19
цього Закону, підпунктом «а» якого
податкового агента зобов'язано
своєчасно та повністю нараховувати,
утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, який виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати та за її
рахунок.

При цьому маються на увазі саме доходи,
які оподатковуються за правилами
Закону № 889-ІУ, оскільки інше не
відповідало б логічній послідовності
правового регулювання, встановленого
цим Законом.

Відповідно до підпункту 9.12.1 пункту 9.12
ст. 9 цього ж Закону оподаткування
доходів, отриманих фізичною особою від
продажу нею товарів (надання послуг,
виконання робіт) у межах її
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також
фізичною особою, яка сплачує ринковий
збір, здійснюється за правилами,
встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

До 1 січня 2012 року таким спеціальним
законодавством були норми розділу ІУ
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з доходів
громадян» (Декрет втратив чинність
згідно із Законом України від 04.11.2011 №
4014-VI), стаття 14 якого встановлювала
порядок обчислення i сплати податку.
Відповідно до частин першої та другої
цієї статті з доходів, зазначених у
розділі ІУ Декрету, податок
обчислюється: а) підприємствами,
установами, організаціями, фізичними
особами - суб'єктами підприємницької
діяльності при виплаті ними протягом
року доходів громадянам, зазначеним у
цьому розділі Декрету, про що не пізніш
як через 30 днів після виплати
повідомляється податковим органам за
місцем проживання громадян. Утримані у
джерела виплати суми податку
враховуються податковим органом при
проведенні податкових розрахунків за
доходами, одержаними за
оподатковуваний період; б) податковими
органами на підставі декларацій,
поданих громадянами про очікуваний
(оціночний) у поточному році доход або
про фактично одержані у звітному
календарному році доходи та інших
відомостей про доходи громадян,
визначених у цьому розділі.

Перерахування утриманих сум податку до
бюджету підприємства, установи,
організації та фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності здійснюють
у порядку, передбаченому статтею 10
цього Декрету.

Встановлення двох порядків обчислення
та сплати до бюджету податку з доходів
фізичних осіб, які підлягали
оподаткуванню згідно з розділом ІУ
Декрету, обумовлювалось тим, що
відповідно до частини першої ст. 13
цього Декрету передбачалося два види
доходів від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

З огляду на те, що розділи І-ІІІ Декрету
(в тому числі і стаття 10) втратили
чинність з 1 січня 2004 року, доходи,
отримані фізичною особою - суб'єктом
підприємницької діяльності не від
здійснення такої діяльності
оподатковуються за правилами,
встановленими Законом № 889-ІУ, тобто з
покладенням обов'язку щодо
нарахування, утримання та
перерахування сум податку до бюджету
на податкового агента, який виплачує ці
доходи.

Що ж стосується доходів, отриманих від
зазначеної діяльності, то порядок
обчислення і сплати з них податку до 1
січня 2012 року був встановлений статтею
14 Декрету, а саме: податковим органом на
підставі декларацій, поданих фізичною
особою - суб'єктом підприємницької
діяльності.

З огляду на викладене, суди попередніх
інстанцій дійшли правильного висновку
про безпідставність нарахування
позивачу сум податкового зобов'язання
з доходів, виплачених ним суб'єктам
підприємницької діяльності, оскільки
ці доходи отримані останніми від
здійснення підприємницької діяльності
і по відношенню до них позивач не
виконує обов'язки податкового агента.

Доводи касаційної скарги правильності
висновків судів попередніх інстанцій
не спростовують.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд першої та апеляційної
інстанції, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права та
постановив обґрунтоване рішення,
підстав для скасування судових рішень,
з мотивів викладених в касаційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Новоселицької
міжрайонної державної податкової
інспекції Чернівецької області
відхилити, а постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від
20.07.2011 та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 03.11.2011 залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Т.М.Шипуліна