Справа № 817/3432/14
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2014-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №817/3432/14

28 листопада 2014 р. 10год. 55хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів - Шарапа В.М.
(головуючий), суддів Жуковська Л.А.
Сало А.Б. , за участю секретаря судового
засідання Климчук В.В. та сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі:

позивача: Лук'янова М.Л.,

відповідача: представник не прибув,

третьої особи відповідача: представник
Якобчук П.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Начальника управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області Лук'янової Марії Леонідівни
доГолови Державної виконавчої служби
України Сторожука Дмитра
Анатолійовича третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача Головне
управління юстиції у Рівненській
області про визнання бездіяльності
протиправною,ВСТАНОВИВ:

Начальник управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області Лук'янова Марія Леонідівна
звернулась до суду з адміністративним
позовом до голови Державної виконавчої
служби України Сторожука Дмитра
Анатолійовича про визнання
бездіяльності щодо ненадання
погодження на надання відпустки
протиправною та такою, що порушує
основоположні права людини.

Ухвалою суду від 28.11.2014 року позовну
заяву залишено без розгляду в частині
позовних вимог про визнання
бездіяльності відповідача щодо
ненадання погодження на надання
частини щорічної основної відпустки у
2014 році, а саме, за період роботи з 21.09.2011
року по 20.09.2012 року тривалістю 12
календарних днів, з 24.03.2014 року; за
період роботи з 21.09.2011 року по 20.09.2012
року тривалістю 10 календарних днів, з
02.07.2014 року, протиправною та такою, яка
порушує основоположні права людини

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала. Пояснила суду, що
тривалий час працює в органах юстиції,
з 2011 року обіймає посаду начальника
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області, яке є структурним
підрозділом Головного управління
юстиції у Рівненській області. Позивач
вказує, що за час роботи на вказаній
посаді нею не було використано усю
належну їй відпустку за попередні
періоди, крім того, згідно погодженого
графіку відпусток на 2014 рік, позивач
також мала право на щорічну основну та
додаткову відпустки у визначені цим
графіком строки. Позивач зазначає, що
08.09.2014 року звернулась до начальника
Головного управління юстиції у
Рівненській області із заявою про
надання додаткової соціальної
відпустки та щорічної основної
відпустки загальною тривалістю 24
календарні дні, починаючи з 06.10.2014 року.
Керуючись вимогами наказу
Міністерства юстиції України від 12.09.2011
року №863/7, заяву позивача було
направлено на погодження голові
Державної виконавчої служби України.
Позивач вважає, що відповідач з
порушенням розумних строків та за
відсутності законних підстав не надав
погодження на надання їй відпустки.
Позивач наголошує, що вчинена щодо неї
бездіяльність, на її думку є
протиправною, оскільки порушує її
права як працівника, а також
основоположні права людини, серед яких
право на відпочинок.

Просила позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні 27.11.2014 року
представник відповідача проти
позовних вимог заперечила. Пояснила
суду, що наказом Міністерства юстиції
України від 12.09.2011 року №863/7 на голову
Державної виконавчої служби України
покладено обов'язок здійснювати
погодження надання відпусток
начальникам управлінь державної
виконавчої служби головних управлінь
юстиції в областях. Представник
відповідача вважає, що головою
Державної виконавчої служби України
вказаний обов'язок виконано у повній
відповідності до законодавства.
Зокрема, представник відповідача
зазначила, що позивач написала заяву на
відпустку перебуваючи тимчасово
непрацездатною, що у відповідності до
вимог п. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 11 Закону України
"Про відпустки" є підставою для
перенесення відпустки. Крім того,
представник відповідача вказала, що у
матеріалах особової справи Лук'янової
М.Л. відсутні документи на
підтвердження її статусу одинокої
матері, визначені ст. 18-1 Закону України
"Про державну допомогу сім'ям з дітьми".
Зазначені підстави були викладені у
відповідь на лист Головного управління
юстиції у Рівненській області про
погодження надання позивачеві
відпустки та у відповідь на подальші
листи позивача. Представник
відповідача вважає, що відповідач
жодної бездіяльності не допускав,
оскільки заява позивача була
розглянута, також наголошує, що
відповідь відповідача не є відмовою у
погодженні надання позивачеві
відпустки. Крім того, на думку
представника відповідача, позивач не
скористалася своїм правом на
оскарження листів голови Державної
виконавчої служби України, отже,
погодилась із викладеними у них
висновками.

Просила у задоволенні позову відмовити
повністю.

В судове засідання 28.11.2014 року
уповноважений представник відповідача
не прибув.

Про дату, час та місце судового
розгляду відповідач був повідомлений
належним чином. Тому суд вважає за
можливе розгляд справи здійснити за
відсутності відповідача.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача в
судовому засіданні пояснив, що надаючи
заяву позивача про надання відпусток
на погодження голові Державної
виконавчої служби України діяв в межах
повноважень, визначених наказом
Міністерства юстиції України від 12.09.2011
року №863/7. Представник третьої особи
вважає, що відповідачем не виконано
обов'язку щодо погодження заяви
позивача, оскільки листи голови
Державної виконавчої служби України не
містили однозначних висновків про
погодження надання відпустки або
відмову у погодженні.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, повно та всебічно
з'ясувавши всі обставини справи в їх
сукупності на підставі чинного
законодавства, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до задоволення
частково.

Судом встановлено, що Лук'янова Марія
Леонідівна станом на час виникнення
спірних правовідносин перебувала на
посаді начальника управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області (а.с. 11-14).

Графіком відпусток на 2014 рік,
погодженим головою Державної
виконавчої служби України,
затвердженим начальником Головного
управління юстиції у Рівненській
області, визначено надання позивачеві
щорічної основної відпустки у наступні
періоди:

-з 24.03.2014 року по 04.04.2014 року, тривалістю
12 календарних днів;

-з 05.05.2014 року по 08.05.2014 року, тривалістю 4
календарних дні;

-з 18.08.2014 року по 01.09.2014 року, тривалістю
14 календарних днів,

та додаткової відпустки у наступні
періоди:

-з 23.06.2014 року по 27.06.2014 року, тривалістю 5
календарних днів;

-з 06.10.2014 року по 15.10.2014 року, тривалістю
10 календарних днів (а.с. 20-23).

Лук'янова М.Л. звернулась до Головного
управління юстиції у Рівненській
області з заявою від 08.09.2014 року про
надання соціальної додаткової
відпустки як одинокій матері за 2012 рік
тривалістю 10 календарних днів та
частини щорічної основної відпустки за
період роботи з 21.09.2012 року по 20.09.2013
року тривалістю 14 календарних днів, що
разом складає 24 календарні дні,
починаючи з 06.10.2014 року (а.с. 36).

08.09.2014 року Головне управління юстиції
у Рівненській області звернулось до
Державної виконавчої служби України з
листом №07-5/1495, в якому просило погодити
надання начальнику управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області Лук'яновій М.Л. вказаної
відпустки (а.с. 37-38, 100-101).

26.09.2014 року до Головного управління
юстиції у Рівненській області надійшов
лист за підписом голови Державної
виконавчої служби України від 19.09.2014
року №14-0-33-1024/6.1, яким повідомлено, що у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю
Лук'янової М.Л. станом на дату написання
заяви та у відповідності до вимог п. 1 ч.
2, ч. 4 ст. 11 Закону України "Про
відпустки", її щорічна основна
відпустка повинна бути перенесена на
інший період, який буде встановлено за
погодженням між працівником та
роботодавцем. Тому, подальший розгляд
заяви буде здійснюватись у порядку,
визначеному ч. 4 ст. 11 Закону України
"Про відпустки". Крім того, зазначено, що
у матеріалах особової справи відсутні
документи на підтвердження
перебування Лук'янової М.Л. у статусі
одинокої матері, що визначений ст. 18-1
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми" (а.с. 40-41).

29.09.2014 року Лук'янова М.Л. повторно
звернулась до Головного управління
юстиції у Рівненській області та
Державної виконавчої служби України із
заявою від 26.09.2014 року про невідкладний
розгляд своєї заяви від 08.09.2014 по суті
шляхом надання погодження на надання
відпустки або відмову у наданні такого
погодження (а.с. 42-43, 105).

Після настання терміну, визначеного як
початок відпустки, листом за підписом
голови Державної виконавчої служби
України від 13.10.2014 року №1-14152/6.1
позивача було повідомлено про
правомірність викладених у
попередньому листі від 19.09.2014 року
№14-0-33-1024/6.1 висновків. Роз'яснено, що
надання щорічної основної відпустки
згідно графіку відпусток за 2014 рік є
неможливим, оскільки Лук'янова М.Л. у
заяві від 08.09.2014 року просила надати їй
відпустку за попередні періоди. Також
вказано, що відповідно до вимог пункту
1.4 наказу Міністерства юстиції України
від 12.09.2011 року №863/7 обов'язок
письмового попередження Лук'янової М.Л.
про дату початку відпустки за два тижні
до встановленого графіком терміну
покладено на Головне управління
юстиції у Рівненській області, а не на
Державну виконавчу службу України (а.с.
44-45).

Відповідно до ст. 45 Конституції
України, кожен, хто працює, має право на
відпочинок. Це право забезпечується
наданням днів щотижневого відпочинку,
а також оплачуваної щорічної
відпустки, встановленням скороченого
робочого дня щодо окремих професій і
виробництв, скороченої тривалості
роботи у нічний час.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про
державну виконавчу службу" від 24.03.1998
року №202/98-ВР, працівники органів
державної виконавчої служби, в тому
числі, державні виконавці, керівні
працівники і спеціалісти управлінь
державної виконавчої служби головних
управлінь юстиції в областях є
державними службовцями.

Як вбачається з особової справи
Лук'янової М.Л., остання 02.02.1999 року
прийняла Присягу державного службовця
(а.с. 11).

Суд вважає, що перебування особи на
державній служби не виключає
можливості застосування до
правовідносин, пов'язаних із
проходженням такої служби, загальних
засад трудового законодавства, якщо
останні не суперечать нормам
спеціального закону.

Так, статтею 4 Закону України "Про
відпустки" від 15.11.1996 року №504/96-ВР
визначено, що до переліку встановлених
видів відпусток, зокрема, належать
щорічна основна відпустка та соціальна
додаткова відпустка працівникам, які
мають дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України "Про
державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII,
державним службовцям надається
щорічна відпустка тривалістю 30
календарних днів, якщо законодавством
не передбачено більш тривалої
відпустки, з виплатою допомоги для
оздоровлення у розмірі посадового
окладу.

Частинами 4-5 статті 79 Кодексу законів
про працю України, частинами 10-11 статті
10 Закону України "Про відпустки" від
15.11.1996 року передбачено, що черговість
надання відпусток визначається
графіками, які затверджуються
власником або уповноваженим ним
органом за погодженням з виборним
органом первинної профспілкової
організації (профспілковим
представником), і доводиться до відома
всіх працівників. При складанні
графіків ураховуються інтереси
виробництва, особисті інтереси
працівників та можливості їх
відпочинку. Конкретний період надання
щорічних відпусток у межах,
установлених графіком, узгоджується
між працівником і власником або
уповноваженим ним органом, який
зобов'язаний письмово повідомити
працівника про дату початку відпустки
не пізніш як за два тижні до
встановленого графіком терміну.

Частиною 7 статті 79 Кодексу законів про
працю України, частиною 2 статті 12
Закону України "Про відпустки" від
15.11.1996 року визначено, що невикористана
частина щорічної відпустки має бути
надана працівнику, як правило, до кінця
робочого року, але не пізніше 12 місяців
після закінчення робочого року, за який
надається відпустка.

Згідно з ч. 1 ст. 182-1 Кодексу законів про
працю України, ч. 1 ст. 19 Закону України
"Про відпустки" від 15.11.1996 року №504/96-ВР,
жінці, яка працює і є одинокою матір'ю,
надається щорічно додаткова
оплачувана відпустка тривалістю 10
календарних днів без урахування
святкових і неробочих днів (стаття 73
Кодексу законів про працю України).

Частиною 3 статті 182-1 Кодексу законів
про працю України, частиною 7 статті 19
Закону України "Про відпустки" від
15.11.1996 року №504/96-ВР передбачено, що
додаткові соціальні відпустки
одиноким матерям надаються понад
щорічні основні та додаткові
відпустки, а також понад щорічні
відпустки, встановлені іншими законами
та нормативно-правовими актами, і
переносяться на інший період або
продовжуються у порядку, визначеному
статтями 80 цього Кодексу та статтею 11
цього Закону.

В свою чергу, відповідно до п. 1
Положення про управління державної
виконавчої служби головних управлінь
юстиції в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
що затверджене наказом Міністерства
юстиції України від 10.04.2012 року №549/5,
зареєстроване в Міністерстві юстиції
України 10.04.2012 року за №547/20860,
управління державної виконавчої
служби головних управлінь юстиції в
областях є структурним підрозділом
головного управління юстиції в
області, яке забезпечує реалізацію
повноважень Державної виконавчої
служби України.

Згідно з пп. 5.3 п. 5 Положення про Головні
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, в областях, містах
Києві та Севастополі, що затверджене
наказом Міністерства юстиції України
від 23.06.2011 року №1707/5, зареєстроване в
Міністерстві юстиції України 23.06.2011
року за №759/19497, головне управління
юстиції в області з метою організації
своєї діяльності організовує роботу з
кадрами в структурних підрозділах, які
забезпечують реалізацію повноважень
Державної виконавчої служби України.

Підпунктами 1.1, 1.4 пункту 1 наказу
Міністерства юстиції України "Про
роботу з керівним складом структурних
підрозділів територіальних органів
Міністерства юстиції України, що
забезпечують реалізацію повноважень
Державної виконавчої служби України"
від 12.09.2011 року №863/7 передбачено, що на
начальників головних управлінь
юстиції в областях покладено обов'язок
з затвердження графіків відпусток,
надання та обліку відпусток
начальникам управлінь державної
виконавчої служби головних управлінь
юстиції в областях, за погодженням з
головою Державної виконавчої служби
України (а.с. 75-79).

Отже, повноваження щодо надання
відпусток начальникам управлінь
державної виконавчої служби головних
управлінь юстиції в областях, належать
безпосередньо до повноважень
начальників головних управлінь
юстиції в областях.

З метою забезпечення реалізації
повноважень Державної виконавчої
служби України, наведений наказ
Міністерства юстиції України також
визначає повноваження голови
Державної виконавчої служби України в
цій частині, які полягають у вчиненні
ним конкретних дій - погодженні надання
начальникам управлінь державної
виконавчої служби головних управлінь
юстиції в областях відпустки або
відмови у наданні такого погодження.

З листів від 19.09.2014 року №14-0-33-1024/6.1 та
від 13.10.2014 року №1-14152/6.1 не вбачається,
що вони містять однозначні висновки
про надання відповідачем погодження
або відмови у погодженні надання
позивачеві відпустки.

У поясненнях, наданих в судовому
засіданні 27.11.2014 року та у письмових
запереченнях на адміністративний
позов представник відповідача
зазначив, що дані листи не є відмовою у
наданні позивачеві відпустки.
Вказаними листами лише проінформовано
позивача про наявність підстав для
перенесення її відпустки (а.с. 72).

Проте, суд зазначає, що у наведених
листах головою Державної виконавчої
служби України також жодним чином не
зазначено про погодження надання
позивачеві відпустки.

Отже, вказані листи не можуть вважатись
належним виконанням відповідачем
вимог наказу Міністерства юстиції
України "Про роботу з керівним складом
структурних підрозділів
територіальних органів Міністерства
юстиції України, що забезпечують
реалізацію повноважень Державної
виконавчої служби України" від 12.09.2011
року №863/7.

Крім того, має місце невірне
застосування відповідачем норм
законодавства, покладених в основу
висновків про неможливість надання
позивачеві відпустки.

Так, листом Державної виконавчої
служби України від 26.03.2014 року №7-19/7/349
начальників головних управлінь
юстиції в області зобов'язано
невідкладно інформувати Державну
виконавчу службу України про тимчасову
непрацездатність начальників
управлінь державної виконавчої служби
головних управлінь юстиції в області
та надавати копії листків
непрацездатності цих осіб (а.с. 92).

На виконання вимог вказаного листа,
Головним управлінням юстиції у
Рівненській області проінформовано
Державну виконавчу службу України про
тимчасову непрацездатність Лук'янової
М.Л., починаючи з 22.08.2014 року (а.с. 40).

Сторонами також не заперечується, що на
дату написання позивачем заяви про
надання відпустки від 08.09.2014 року
остання була тимчасово непрацездатною.

Пунктом 1 частини 2 статті 80 Кодексу
законів про працю України, пунктом 1
частини 2 статті 11 Закону України "Про
відпустки" від 15.11.1996 року №504/96-ВР
визначено, що щорічна відпустка
повинна бути перенесена на інший
період або продовжена в разі
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку.

Частиною 4 статті 80 Кодексу законів про
працю України, частиною 4 статті 11
Закону України "Про відпустки" від
15.11.1996 року №504/96-ВР встановлено, що в
разі перенесення щорічної відпустки
новий термін її надання встановлюється
за згодою між працівником і власником
або уповноваженим ним органом. Якщо
причини, що зумовили перенесення
відпустки на інший період, настали під
час її використання, то невикористана
частина щорічної відпустки надається
після закінчення дії причин, які її
перервали, або за згодою сторін
переноситься на інший період з
додержанням вимог статті 12 цього
Закону.

Наведені випадки визначають
обов'язкові підстави для перенесення
відпустки, проте, таке перенесення
відбувається за згодою між працівником
і роботодавцем.

Державна виконавча служба України, як
орган, який не наділений
повноваженнями щодо надання
позивачеві відпусток, не повинна була
підміняти в цій частині повноваження
Головного управління юстиції у
Рівненській області та вирішувати
питання про необхідність перенесення
відпустки позивача, які не віднесені до
її відома.

На відсутності у голови Державної
виконавчої служби України обов'язку
виконувати функції роботодавця в
частині надання позивачеві відпусток
наголошував також сам відповідач у
своєму листі від 13.10.2014 року №1-14152/6.1 та
його представник у судовому засіданні
27.11.2014 року, що знайшло відображення у
письмових запереченнях останнього на
адміністративний позов (а.с. 72).

Щодо посилань відповідача на статтю 18-1
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми" від 21.11.1992 року №2811-XII з
метою визначення статусу одинокої
матері, то суд вважає їх
безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України
"Про державну допомогу сім'ям з дітьми"
від 21.11.1992 року №2811-XII, право на допомогу
на дітей одиноким матерям мають
одинокі матері (які не перебувають у
шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у
свідоцтві про народження дитини або
документі про народження дитини,
виданому компетентними органами
іноземної держави, за умови його
легалізації в установленому
законодавством порядку (рішенні про
усиновлення дитини), відсутній запис
про батька (матір) або запис про батька
(матір) проведено в установленому
порядку органом державної реєстрації
актів цивільного стану за вказівкою
матері (батька, усиновлювача) дитини.

Вказане визначення терміну "одинока
матір" застосовується при отриманні
допомоги на дітей, а не при наданні
встановлених трудовим законодавством
пільг щодо відпусток.

Відтак, норми даного закону не
застосовуються до спірних
правовідносин.

В свою чергу, згідно з п. 5 ч. 13 ст. 10
Закону України "Про відпустки" від
15.11.1996 року №504/96-ВР, одинокою матір'ю є
матір, яка виховує дитину без батька.

З урахуванням роз'яснень, викладених у
листах Міністерства праці та
соціальної політики України від 04.06.2007
року №132/13/133-07, від 06.07.2006 року №247/13/116-06,
від 20.04.2005 року №36-152, до категорії
одиноких матерів, які мають право на
додаткову соціальну відпустку
відносяться: жінка, яка не перебуває у
шлюбі і у свідоцтві про народження
дитини якої відсутній запис про батька
дитини або запис про батька зроблено у
встановленому порядку за вказівкою
матері; вдова; жінка, яка виховує дитину
без батька (в тому числі і розлучена
жінка, яка виховує дитину без батька,
незважаючи на факт отримання
аліментів, і жінка, яка вийшла заміж,
але її дитина новим чоловіком не
усиновлена).

З матеріалів особової справи
Лук'янової М.Л. вбачається, що остання
має трьох дітей віком до 18-ти років,
сімейний стан зазначено як "розлучена".

Тому, твердження відповідача щодо
відсутності у матеріалах особової
справи позивача документів, які б
підтверджували її право на надання
додаткової соціальної відпустки як
одинокій матері не відповідають
фактичним обставинам справи.

За наведених обставин, суд приходить до
висновку, що бездіяльність голови
Державної виконавчої служби України
Сторожука Д.А., яка полягала у ненаданні
погодження на надання начальнику
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області Лук'яновій М.Л.
відпустки суперечить вимогам закону та
є виходом за межі повноважень
відповідача, а отже, є неправомірною.

З огляду на це, позовні вимоги в цій
частині підлягають до задоволення.

Стосовно вимог позивача про визнання
бездіяльності відповідача такою, що
порушує основоположні права людини,
суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави.

Зазначений принцип знаходить своє
втілення у завданнях
адміністративного судочинства, якими
згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Разом з тим, стаття 13 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, визначає, що кожен, чиї права та
свободи, визнані в цій Конвенції, було
порушено, має право на ефективний засіб
юридичного захисту в національному
органі, навіть якщо таке порушення було
вчинене особами, які здійснювали свої
офіційні повноваження.

У рішеннях Європейського суду з прав
людини у справі "Аксой проти Туреччини"
(case of Aksoy v. Turkey) від 18.12.1996 року, заява
№21987/93 (пункт 95) та у справі "Кудла проти
Польщі" (case of Kudla v. Poland) від 26.10.2000 року,
заява №30210/96 (пункт 57), вказано, що
стаття 13 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
гарантує на національному рівні
доступність засобу юридичного захисту,
здатного забезпечувати втілення в
життя змісту конвенційних прав і
свобод, незалежно від того, у якій формі
вони закріплені в національному
правовому порядку. Засоби юридичного
захисту, які вимагаються за статтею 13
Конвенції, повинні бути ефективними як
у теорії, так і на практиці;
використанню засобів захисту не
повинні невиправдано та
необґрунтовано перешкоджати дії чи
бездіяльність органів влади
держави-відповідача.

В свою чергу, пунктом 1 частини 2 статті
162 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що за
наслідками розгляду та вирішення
справи, у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності.

Таким чином, під час розгляду та
вирішення адміністративної справи суд
перевіряє правомірність оскаржуваних
рішення, дій або бездіяльності та з
метою дотримання принципу
верховенства права, у разі наявності
підстав для висновків про порушення
такими рішенням, діями або
бездіяльністю прав особи, приймає
рішення про їх протиправність.

Водночас, обраний позивачем спосіб
захисту своїх порушених прав шляхом
визнання бездіяльності відповідача
такою, що порушує основоположні права
людини, не відповідає положенням
Кодексу адміністративного судочинства
України та не може констатуватись
судом у резолютивній частині судового
рішення. При цьому, визначений статтею
162 Кодексу адміністративного
судочинства України спосіб захисту
порушеного права позивача шляхом
визнання протиправною бездіяльності
голови Державної виконавчої служби
України, яка полягала у ненаданні
погодження на надання начальнику
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області Лук'яновій М.Л.
відпустки, є ефективним засобом
юридичного захисту прав позивача.

З огляду на це, в задоволенні позовних
вимог в цій частині слід відмовити.

В силу вимог ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судові витрати присуджуються
на користь позивача відповідно до
частини задоволених вимог.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
голови Державної виконавчої служби
України Сторожука Дмитра
Анатолійовича щодо ненадання
погодження на надання начальнику
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області Лук'яновій Марії
Леонідівні соціальної додаткової
відпустки як одинокій матері за 2012 рік
тривалістю 10 календарних днів та
частини щорічної основної відпустки за
період роботи з 21.09.2012 року по 20.09.2013
року тривалістю 14 календарних днів, що
разом складає 24 календарні дні, з 06.10.2014
року.

Присудити на користь позивача із
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 36 (тридцять шість) грн. 54
(п'ятдесят чотири) коп.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Головуючий cуддя
Шарапа В.М.

Судді
Жуковська Л.А.

Сало А.Б.