Справа № 826/9115/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/9115/14
у 1-й інстанції: Погрібніченко І.М.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка
О.І.,

при секретарі - Ліневській
В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 17 липня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Кушнір Людмили
Володимирівни, Державної виконавчої
служби України, третя особа - Державна
судова адміністрація України, про
визнання дій неправомірними,
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 (далі - Позивач,
ОСОБА_2) звернулася до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Кушнір Людмили
Володимирівни (далі - Відповідач-1,
державний виконавець), третя особа -
Державна судова адміністрація України
(далі - Третя особа, ДСА України), про:
визнання неправомірними дій
державного виконавця, які виявилися у
винесенні постанови про закінчення
виконавчого провадження з примусового
виконання виконавчого листа №
2-а-18312/11/2670, виданого 04.12.2012 року
Окружним адміністративним судом міста
Києва про зобов'язання ДСА України
нарахувати та виплатити Позивачу
вихідну допомогу в розмірі 10-ти
місячних заробітних плат за останньою
посадою судді (далі - постанова про
закінчення виконавчого провадження);
скасування постанови Відповідача-1 про
закінчення виконавчого провадження;
зобов'язання відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України вчинити дії,
передбачені Законом України «Про
виконавче провадження» по примусовому
виконанню виконавчого листа №
2-а-18312/11/2670, виданого 04.12.2012 року
Окружним адміністративним судом міста
Києва.

Протокольною ухвалою від 01.07.2014 року
судом першої інстанції залучено до
участі у справі Державну виконавчу
службу України у якості другого
відповідача (далі - Відповідач-2, ДВС
України).

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
17.07.2014 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено
повністю. При цьому суд першої
інстанції виходив з того, що державний
виконавець виконав усі, передбачені
положеннями Закону України «Про
виконавче провадження» обов'язки щодо
примусового виконання рішення суду, а
тому постанова про закінчення
виконавчого провадження прийнята на
підставі та в межах чинного
законодавства.

Не погоджуючись із викладеним у
постанові рішенням, Позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою
позовні вимоги задовольнити повністю.
При цьому посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи.

Позивач у судовому засіданні вимоги
апеляційної скарги підтримав та просив
скасувати постанову від 17.07.2014 року.

Представник Відповідача-2 під час
розгляду справи в суді апеляційної
інстанції проти задоволення
апеляційної скарги заперечував та
просив оскаржувану постанову залишити
без змін.

Представник Третьої особи у судовому
засіданні просив залишити постанову
від 17.07.2014 року без змін.

Відповідач-1, будучи належним чином
повідомленим про дату, час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явився.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення повноважних представників
сторін, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а постанова суду першої
інстанції - скасуванню з наступних
підстав.

Як було встановлено судом першої
інстанції, 04.12.2012 року Окружним
адміністративним судом міста Києва
видано виконавчий лист № 2а-18312/11/2670,
яким зобов'язано Третю особу
нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну
допомогу в розмірі 10-ти місячних
заробітних плат за останньою посадою
судді (далі - виконавчий лист).

Позивач 28.12.2012 року звернувся до
Відповідача-2 із заявою про примусове
виконання рішення Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24.10.2012 року.

Державним виконавцем 02.01.2013 року на
підставі виконавчого листа прийнято
постанову про відкриття виконавчого
провадження № 35863362 з примусового
виконання рішення суду від 24.10.2012 року.

Відповідачем-1 28.01.2013 року винесено
вимогу № 580/6, якою Третю особу
зобов'язано в строк до 04.02.2013 року
виконати в повному обсязі рішення суду,
на підставі якого видано виконавчий
лист.

Крім того, державний виконавець
звертався до Окружного
адміністративного суду м. Києва із
заявою № 580/6 про встановлення способу
та порядку виконання рішення суду у
справі № 2а-18312/11/2670, у зв'язку з чим,
постановою від 15.02.2013 року виконавче
провадження № 35863362 було зупинено.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 26.04.2013 року у
задоволенні вищезазначеної заяви
відмовлено.

Постановою державного виконавця від
15.05.2013 року виконавче провадження №
35863362 поновлено.

Відповідачем-1 29.05.2013 року винесено
вимогу № 580/6, якою ДСА України
зобов'язано в строк до 05.06.2013 року
виконати в повному обсязі рішення суду
від 24.10.2012 року.

Поряд з цим, державний виконавець
звертався до Київського апеляційного
адміністративного суду із заявою № 580/6
про встановлення способу та порядку
виконання рішення суду у справі №
2а-18312/11/2670, у зв'язку з чим, постановою
від 05.07.2013 року виконавче провадження №
35863362 було зупинено.

Листом Київського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2014 року
вказану заяву Відповідача-1 повернено
без розгляду з усіма додатками до неї.

Постановою державного виконавця від
23.04.2014 року виконавче провадження №
35863362 поновлено.

З матеріалів справи також вбачається,
що 23.04.2014 року та 14.05.2014 року
Відповідачем-1 винесено вимоги за № №
580/6, якими Третю особу зобов'язано в
строк до 30.04.2014 року та до 21.05.2014 року
відповідно, виконати в повному обсязі
рішення суду на підставі якого видано
виконавчий лист, та надати належним
чином завірені документи, що
підтверджують факт виконання судового
рішення.

Крім іншого, постановою державного
виконавця від 14.05.2014 року на ДСА України
накладено штраф у розмірі 680,00 грн. за
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення суду та встановлено
повторний п'ятиденний строк на
виконання останнього.

На адресу Відповідача-2 26.05.2014 року
надійшов лист від Третьої особи (від
07.05.2014 року, вих. № 10-2389/14), яким ДВС
України повідомлено про неможливість
самостійно виконати рішення суду від
24.10.2012 року, оскільки останнім не
визначено розміру твердої грошової
суми, яка підлягає виплаті.

Вимогою Відповідача-1 № 580/6 від 29.05.2014
року ДСА України повторно зобов'язано в
строк до 04.06.2014 року виконати в повному
обсязі рішення суду, на підставі якого
видано виконавчий лист, та надати
належним чином завірені документи, що
підтверджують факт його виконання.

За невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, постановою
державного виконавця від 12.06 2014 року на
боржника накладено штраф у подвійному
розмірі - 1360,00 грн.

Поряд з цим, Відповідачем-1 13.06.2014 року
на адресу Печерського РУ ГУМВС України
м. Києва направлено подання № Т-17401/5-580/6
про притягнення боржника до
кримінальної відповідальності
відповідно до закону, в якому державний
виконавець просить розглянути питання
стосовно порушення кримінальної
справи по факту умисного невиконання
виконавчого листа Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04.12.2012 року.

У зв'язку з вищевикладеними
обставинами, Відповідачем-1 13.06.2014 року
прийнято постанову про закінчення
виконавчого провадження № 35863362 на
підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України
«Про виконавче провадження».

Враховуючи встановлені вище обставини,
виходячи з системного аналізу приписів
ст. ст. 11, 17, 25, 49, 75 Закону України «Про
виконавче провадження», суд першої
інстанції дійшов висновку про
правомірність прийнятої Відповідачем-1
постанови про закінчення виконавчого
провадження, оскільки останній
здійснив усі, передбачені Законом
України «Про виконавче провадження»
дії, спрямовані на примусове виконання
рішення суду, яке не може бути виконане
без участі боржника.

З таким висновком суду першої
інстанції не можна повністю погодитися
з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» (далі - Закон)
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями абз. 2 ч. 2 ст. 25 Закону
закріплено, що у постанові державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, Третьою особою у строк,
наданий для добровільного виконання
рішення суду, останнє виконано не було,
а тому Відповідачем-1 28.01.2013 року, 29.05.2013
року, 23.04.2014 року та 14.05.2014 року на адресу
боржника направлялися вимоги № 580/6 про
виконання судового рішення від 24.10.2012
року.

Згідно ч. 1 ст. 89 Закону у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

У зв'язку з невиконанням без поважних
причин у встановлений державним
виконавцем строк рішення суду від
24.10.2012 року, Відповідачем-1 14.05.2014 року
було прийнято постанову про накладення
штрафу на боржника у розмірі 680, 00 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, рішення суду боржником
виконано не було.

Приписами ч. 2 ст. 89 Закону визначено, що
у разі повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Враховуючи повторне невиконання ДСА
України рішення, державним виконавцем
12.06.2014 року було винесено постанову про
накладення на боржника штрафу у
подвійному розмірі, а також направлено
до Печерського РУ ГУМВС України м.
Києва подання (повідомлення) про
притягнення Третьої особи до
кримінальної відповідальності
відповідно до Закону.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження підлягає закінченню у разі
повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадової особи),
який його видав, у випадку,
передбаченому частиною третьою статті
75 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 Закону, у разі
якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Отже, Відповідачем-1 на виконання
закріплених Законом обов'язків внесено
відповідне подання та, як наслідок,
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що
вищезазначена постанова не відповідає
усім вимогам, визначеним чинним
законодавством, що випливає з
наступного.

Згідно приписів ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
добросовісно; розсудливо.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод (далі - Конвенція) визначено, що
кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Судове рішення
проголошується публічно, але преса і
публіка можуть бути не допущені в зал
засідань протягом усього судового
розгляду або його частини в інтересах
моралі, громадського порядку чи
національної безпеки в демократичному
суспільстві, якщо того вимагають
інтереси неповнолітніх або захист
приватного життя сторін, або - тією
мірою, що визнана судом суворо
необхідною, - коли за особливих
обставин публічність розгляду може
зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі
«Горнсбі проти Греції» наголосив, що,
відповідно до усталеного
прецедентного права, пункт 1 статті 6
гарантує кожному право на звернення до
суду або арбітражу з позовом стосовно
будь-яких його цивільних прав та
обов'язків. Таким чином, ця стаття
проголошує «право на суд», одним з
аспектів якого є право на доступ, тобто
право подати позов до суду. Однак це
право було б ілюзорним, якби правова
система Договірної держави допускала,
щоб остаточне судове рішення, яке має
обов'язкову силу, не виконувалося на
шкоду одній із сторін. Важко собі
навіть уявити, щоб стаття 6 детально
описувала процесуальні гарантії, які
надаються сторонам у спорі, - а саме:
справедливий, публічний і швидкий
розгляд, - і водночас не передбачала
виконання судових рішень. Якщо вбачати
у статті 6 тільки проголошення доступу
до судового органу та права на судове
провадження, то це могло б породжувати
ситуації, що суперечать принципу
верховенства права, який Договірні
держави зобов'язалися поважати,
ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія
виконання рішення, ухваленого
будь-яким судом, має розцінюватися як
складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з
аналізу рішень Європейського суду з
прав людини (остаточні рішення у
справах «Алпатов та інші проти
України», «Робота та інші проти
України», «Варава та інші проти
України», «ПМП «Фея» та інші проти
України»), якими було встановлено
порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст.
1 Першого протоколу до Конвенції,
вбачається однозначна позиція про те,
що правосуддя не може вважатися
здійсненим доти, доки не виконане
судове рішення, а також констатується,
що виконання судового рішення, як
завершальна стадія судового процесу,
за своєю юридичною природою є головною
стадією правосуддя, що повністю
узгоджується з нормою ст. 124
Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії
виконавчого провадження є фактичне
втілення судових присуджень у певні
матеріальні блага, яких особа була
протиправно позбавлена до отримання
судового захисту, чого Відповідачами
по відношенню до ОСОБА_2 забезпечено не
було.

Поряд з цим, необхідно зазначити, що
згідно ч. 1 ст. 50 Закону у разі
закінчення виконавчого провадження
(крім направлення виконавчого
документа за належністю іншому органу
державної виконавчої служби,
закінчення виконавчого провадження за
рішенням суду, винесеним у порядку
забезпечення позову чи вжиття
запобіжних заходів, а також крім
випадків нестягнення виконавчого
збору або витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій), повернення
виконавчого документа до суду або
іншого органу (посадовій особі), який
його видав, арешт, накладений на майно
боржника, знімається, скасовуються
інші вжиті державним виконавцем заходи
примусового виконання рішення, а також
провадяться інші дії, необхідні у
зв'язку із завершенням виконавчого
провадження. Завершене виконавче
провадження не може бути розпочате
знову, крім випадків, передбачених цим
Законом.

Відтак, враховуючи те, що закінчення
виконавчого провадження в силу ч. 1 ст. 30
Закону є завершенням останнього,
Позивач позбавлений права повторно
пред'явити виконавчий лист до
виконання, що є фактичною відмовою у
виконанні судового рішення та
суперечить гарантованим Конвенцією та
Конституцією України правам особи на
справедливе та ефективне правосуддя.

Аналогічна позиція викладена у рішенні
Вищого адміністративного суду України
від 02.02.2012 року у справі № К/9991/46222/11.

Крім того, варто зауважити, що, як
вбачається з матеріалів справи,
боржник не заперечує проти сплати
заборгованості у розмірі, визначеному
рішенням суду, проте посилається лише
на одну підставу неможливості його
виконання, яка полягає у тому, що в
рішенні не зазначено твердої суми
коштів, а вказано лише на її еквівалент,
визначений у місячних заробітних
платах.

Отже, причиною невиконання рішення
суду є формальна невідповідність
зазначеної суми стягнення процедурним
нормам, якими регулюється порядок
списання коштів за окремою бюджетною
програмою, головним розпорядником якої
є ДСА України.

За таких обставин, виходячи з
вищезазначеного та з аналізу рішення
Європейського Суду з прав людини у
справі «Горнсбі проти Греції»
необхідно взяти до уваги, що
негнучкість і навіть формалізм
адміністративного провадження не може
виправдати відмови у правосудді, яка є
наслідком невиконання рішення суду.

Таким чином, оцінюючи у сукупності
наявні у матеріалах справи докази, а
також беручи до уваги обставини справи,
колегія суддів прийшла до висновку, що
прийняття державним виконавцем
постанови про закінчення виконавчого
провадження спричинило порушення
основоположних прав Позивача на
здійснення справедливого та
ефективного правосуддя.

Виходячи з вищезазначеного, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про відсутність підстав для скасування
постанови про закінчення виконавчого
провадження, оскільки прийняття
останньої спричинило неможливість
виконання рішення суду, а відтак і
реалізації законних прав ОСОБА_2 на
належний судовий захист.

Поряд з іншим, надаючи оцінку позовним
вимогам щодо зобов'язання відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
вчинити дії з виконання згаданого
виконавчого листа, судова колегія
зауважує, що дані вимоги підлягають
задоволенню, оскільки законодавцем
саме на державного виконавця покладено
обов'язки щодо вчинення дій з виконання
рішення суду. Крім того, необхідно
зазначити, що скасування постанови про
закінчення виконавчого провадження не
може мати безпосереднім наслідком
вчинення уповноваженою особою
вищезазначених дій, а тому задоволення
відповідних позовних вимог спрямовано
саме на досягнення мети ефективності
українського правосуддя і повного
захисту прав зацікавленої особи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» передбачено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини та
основоположних свобод та практику Суду
як джерело права.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд
апеляційної інстанції за наслідками
розгляду апеляційної скарги на
постанову суду першої інстанції має
право скасувати її та прийняти нову
постанову.

Відповідно до ч.1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при вирішенні питання про
правомірність прийняття постанови про
закінчення виконавчого провадження
допущено порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, у
зв'язку з чим вважає за необхідне
апеляційну скаргу Позивача
задовольнити частково, а постанову
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 211,
212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 17 липня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Кушнір Людмили
Володимирівни, Державної виконавчої
служби України, третя особа - Державна
судова адміністрація України, про
визнання дій неправомірними,
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - скасувати та
ухвалити нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кушнір Людмили Володимирівни про
закінчення виконавчого провадження
від 13.06.2014 року з примусового виконання
виконавчого листа № 2-а-18312/11/2670,
виданого Окружним адміністративним
судом м. Києва 04.12.2010 року (ВП № 35863362).

Зобов'язати відділ примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України вчинити дії з
примусового виконання виконавчого
листа № 2-а-18312/11/2670, виданого Окружним
адміністративним судом м. Києва 04.12.2010
року (ВП № 35863362).

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення її копій особам,
які беруть участь у справі. Касаційна
скарга на судові рішення подається у
порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212
КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.