Справа № 2а-6053/10/0470
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/75631/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Апостолівського районного центру
зайнятості на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 25 січня 2011
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 17 травня 2012 року у справі за позовом
Апостолівського районного центру
зайнятості (далі - Апостолівський РЦЗ)
до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року Апостолівський РЦЗ
звернувся до суду з позовом про
стягнення з ОСОБА_4 5059,60 грн незаконно
отриманої допомоги по безробіттю. В
обґрунтування позовних вимог, позивач
послався на порушення відповідачем
положень частини другої статті 36
Закону України від 02 березня 2000 року №
1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» (у редакції, чинній
на час виникнення спірних відносин;
далі - Закон № 1533-ІІІ) щодо обов'язку
зареєстрованих безробітних своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення. Так, під час
розслідування обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення
безробітним при електронному обміні
даними із податковими органами
виявлено отримання ОСОБА_4 у ІV
кварталі 2008 року доходу за ознакою
«виплати відповідно до умов
цивільно-правового договору», а саме
винагороди від Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» (далі - Банк) на
підставі договору про банківське
обслуговування.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 25
січня 2011 року, яку залишено без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 17 травня 2012 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі Апостолівський РЦЗ
порушує питання про скасування рішень
судів першої та апеляційної інстанцій
і ухвалення нового судового рішення
про задоволення позовних вимог.
Зазначає, що судами порушено норми
матеріального та процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, правильність
застосування норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 18 листопада 2008
року ОСОБА_4 надано статус безробітного
та призначено матеріальне
забезпечення у вигляді допомоги по
безробіттю. Банком у ІV кварталі 2008 року
відповідачу нараховано винагороду за
надання послуг із залучення клієнтів
для банку в загальній сумі 2,40 грн.

За правилами частин другої та третьої
статті 36 Закону № 1533-ІІІ, яка визначає
права, обов'язки та відповідальність
застрахованих осіб, такі особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг. Сума виплаченого забезпечення
та вартості наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Одним із видів матеріального
забезпечення на випадок безробіття
згідно із частиною першою статті 7
Закону № 1533-ІІІ є допомога по
безробіттю.

Відповідно до підпункту 1 пункту
5.5 розділу 5 Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року № 307, виплата
допомоги по безробіттю припиняється,
зокрема, у разі працевлаштування
безробітного, зайняття
підприємницькою або іншою діяльністю,
пов'язаною з одержанням доходу
безпосередньо від цієї діяльності,
виконання робіт (послуг) за
цивільно-правовими угодами (з дня
працевлаштування, державної
реєстрації як суб'єкта підприємницької
або іншої діяльності, виконання робіт
(послуг) за цивільно-правовими угодами).

Абзацом другим підпункту 1 пункту
20 Порядку реєстрації, перереєстрації
та ведення обліку громадян, які шукають
роботу, і безробітних, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 14 лютого 2007 року № 219 (чинного на час
виникнення спірних відносин),
встановлено, що громадяни,
зареєстровані як такі, що шукають
роботу, та безробітні, знімаються з
обліку з дня працевлаштування, в тому
числі на сезонні або загальнодержавні
оплачувані громадські роботи,
державної реєстрації фізичної
особи-підприємця, укладення
цивільно-правового договору, предметом
якого є діяльність, спрямована на
виконання власними силами робіт,
надання послуг. При цьому в картці
робиться запис про прийняття на роботу,
зазначаються дата і номер наказу, дата
державної реєстрації фізичної
особи-підприємця, дата укладення
цивільно-правового договору.

Суди встановили, що Банк публічно
запропонував усім агентам, у тому числі
його клієнтам, виплати за залучення
нових клієнтів згідно із затвердженими
цією банківською установою Умовами та
правилами надання банківських послуг.
Між Банком та ОСОБА_4 укладено
договір про банківське обслуговування.
Як клієнт Банку, ОСОБА_4,
виконавши визначені цією банківською
установою спеціальні умови, за яких
проводяться виплати агентам, що надали
інформацію, необхідну для випуску
банківського продукту/послуг та для
залучення нового клієнта, отримала
відповідну винагороду.

Звернена до невизначеного кола осіб
обіцянка майнової винагороди за
досягнення обумовленого результату
тому, хто досягне цього результату, за
змістом глави 78 підрозділу 2
«Недоговірні зобов'язання» Розділу ІІІ
Цивільного кодексу України є публічною
обіцянкою винагороди.

Згідно з положеннями юридичної науки
публічна обіцянка винагороди є
одностороннім правочином, особливістю
якого є те, що він відбувається
стосовно невизначеного кола осіб, а
учасником правовідношення, яке виникає
на його основі, може бути кожен, хто
досягне зазначеного в правочині
результату.

Надавши Банку послуги із залучення
нових клієнтів, за що була отримана
відповідна винагорода, ОСОБА_4
приєднався до публічної обіцянки
винагороди, повідомленої при
підписанні договору про банківське
обслуговування, тобто фактично вчинив
інший односторонній правочин - передав
результат, обумовлений у вказаній
обіцянці. Таким чином, між згаданими
суб'єктами виникли зобов'язання з
публічної обіцянки винагороди -
різновиду недоговірних зобов'язань, а
не з надання послуг за
цивільно-правовою угодою.

Надання таких послуг не можна віднести
і до інших ознак зайнятого населення,
визначених у пункті 3 статті 1 Закону
України від 01 березня 1991 року № 803-ХІІ
«Про зайнятість населення» (далі -
Закон № 803-ХІІ).

З огляду на викладене колегія суддів
дійшла висновку, що вчинення
зареєстрованою у центрі зайнятості
особою - клієнтом банківської установи
за договором про банківське
обслуговування - дій на досягнення
результату за наданою такою установою
публічною обіцянкою винагороди, не
змінює статусу цієї особи як
безробітної у розумінні Закону
№ 803-ХІІ та не впливає на умови
виплати їй матеріального забезпечення
на випадок безробіття, тому стягнення
такого забезпечення на підставі
частини третьої статті 36 Закону №
1533-ІІІ є неправомірним.

Отже, правильними є висновки
судів про безпідставність вимог
Апостолівського РЦЗ щодо стягнення з
ОСОБА_4 допомоги по безробіттю, тому
правильними є рішення судів про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалені судами рішення відповідають
правовій позиції Верховного Суду
України, висловленій у постанові від 30
вересня 2014 року справа №21-367а14.

Відповідно до положень статті 244-2 КАС
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення спору, тому
підстав для скасування ухвалених
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України, якщо суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових рішень, то суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Апостолівського
районного центру зайнятості залишити
без задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 25 січня 2011
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 17 травня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак