Справа № 2а/0370/1560/12
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року м.
Київ К/800/29285/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Цвіркуна Ю.І., Юрченко В.П., за участю
секретаря Луцак А.В.,розглянувши у
відкритому судову засіданні касаційну
скаргу Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 21 червня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11 квітня 2013 року

у справі № 2а/0370/1560/12

за позовом Приватного
підприємства «Айслаг»

до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Волинської області

Державної податкової
служби

про скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В

Приватне підприємство «Айслаг» (надалі
також - позивач, ПП «Айслаг») звернулося
до суду з адміністративним позовом до
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції (надалі також -
відповідач, ДПІ), в якому просило
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від 25
квітня 2012 року № про збільшення
суми грошового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) з податку на прибуток
приватних підприємств в розмірі 738253,00
грн., № про збільшення суми
грошового зобов'язання (з урахуванням
штрафних (фінансових) санкцій) з
податку на додану вартість в розмірі
325956,00 грн.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 21 червня
2012 року позов задоволено
повністю. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції від 25 квітня 2012 року
№ та №.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11 квітня 2013
року апеляційну скаргу ДПІ залишено
без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 21 червня 2012
року по справі - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 21 червня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11 квітня 2013 року і ухвалити нове
рішення про відмову у задоволені
позову.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть участь у справі, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, фактичною підставою
прийняття податкових
повідомлень-рішень, з приводу
правомірності яких виник спір, стали
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки від 10 квітня 2012 року
№670/22-1/13368787, про порушення позивачем
вимог частини 1 статті 203, статей 215, 228,
662, 655, 628, 638, 664 Цивільного кодексу
України в частині недодержання в
момент вчинення правочину вимог, які не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними,
оскільки договір від 31 січня 2011 року
№3101-1, укладений між позивачем та ПП
«Дніпрокомплект», має ознаки
нікчемності та є нікчемним в силу
закону; статті 185, пункту 186.1 статті
186, пунктів 198.1, 198.6 статті 198,
пункту 200.2 статті 200 Податкового
кодексу України (надалі також - ПК
України; тут і надалі - в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), внаслідок чого
занижено податок на додану вартість по
взаємовідносинах із ПП
«Дніпрокомплект» на загальну суму
325955,00 грн., в тому числі за лютий 2011 року
- 201362,00 гри., за квітень 2011 року - 52925,00
грн., за травень 2011 року - 71668,00 грн.;
підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134,
пунктів 135.1, 135.2 статті 135, пункту 138.8
статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 ПК України у зв'язку із
відсутністю об'єктів оподаткування при
придбанні товарів в лютому-травні 2011
року від ПП
«Дніпрокомплект», в результаті чого
занижено податок на прибуток за перший
квартал 2011 року на суму 594970,00 грн. та
другий квартал 2011 року на суму 143282,00
грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
безпідставно включено до складу
податкового кредиту та зменшено
оподатковуваний дохід на суму вира за
результатами відображення в
податковому обліку господарських
операцій з ПП
«Дніпрокомплект», оскільки правочин,
укладений між позивачем та вказаним
контрагентом-постачальником, ДПІ є
нікчемним. На підтвердження своїх
доводів податковий орган зазначає, що
перевіркою ПП «Дніпрокомплект» за
період встановлено укладення
цивільно-правових угод на придбання
паливно-мастильних матеріалів та
коксохімічної продукції у
контрагентів-постачальників ПП
«Укрдетальмаш», ПП «Український центр
екології», ТОВ «Партнер Трейд», ПП
«Сфера-С», ТОВ «Арктика», які не
спричиняють настання реальних
наслідків, а також проведення
транзитних безтоварних операцій у
зв'язку з відсутністю у вказаних
господарюючих суб'єктів необхідних
умов для ведення господарської
діяльності.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень суди попередніх
інстанцій виходили із вірного
застосування норм матеріального та
процесуального права з огляду на
наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту
14.1статті 14 ПК України витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із:

- витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Пунктом 138.2 статті 138 ПК України
визначено, що витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат,
виходячи із положень підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 ПК України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

За змістом пункту 198.2 статті 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму витрат
є реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою використання у господарській
діяльності, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку.

Документи та інші дані, що спростовують
або підтверджують реальність
здійснення господарської операції, яка
відображена в податковому обліку,
повинні оцінюватися з урахуванням
специфіки кожної господарської
операції - умов перевезення, зберігання
товарів, змісту послуг, що надаються
тощо.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Крім цього, Вищий адміністративний суд
України акцентує увагу на тому, що
господарські відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на факт реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом за умови ненадання
податковим органом доказів, які б
спростовували відповідність наданих
платником податків документів
податкового обліку дійсності.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 31 січня 2011 року між
ПП «Дніпрокомплект»
(постачальник) та ПП «Айслаг» (покупець)
було укладено договір №3101-1, предметом
якого є обов'язок постачальника
передати у власність покупця
нафтопродукти, найменування, марка,
ціна та кількість яких узгоджуються
сторонами в накладних, а покупця -
обов'язок прийняти та оплатити товар на
умовах даного договору. Поставка
товару здійснюється на умовах СРТ
(склад покупця) автомобільним
транспортом продавця. Оплата за товар
здійснюється в безготівковій формі по
факту поставки узгодженої партії
товару. Постачальник зобов'язується
забезпечити відвантажений товар
наступними супроводжувальними
документами: накладною, рахунком,
податковою накладною, сертифікатом або
паспортом заводу-виробника.

Згідно з встановленими попередніми
судовими інстанціями обставинами, на
виконання умов зазначеного договору ПП
«Дніпрокомплект» на підставі поданих
позивачем заявок здійснило протягом
лютого, березня, квітня, травня 2011 року
одинадцять поставок бензину А-76, А-80 та
А-92 на загальну суму 3603411,60 грн., в тому
числі ПДВ 600568,61 грн., що підтверджується
відповідними рахунками, податковими та
видатковими накладними.

Транспортування товару від
постачальника до покупця
здійснювалось автомобільним
транспортом ПП «Дніпрокомплект», що
підтверджується товарно-транспортними
накладними. До товаросупровідних
документів на придбаний товар
постачальник додавав паспорти якості
заводу-виробника, а також сертифікати
відповідності бензинів вимогам ДСТУ,
що містяться в матеріалах справи.

Оплата за придбаний товар здійснена
позивачем в безготівковій формі шляхом
перерахування на розрахунковий
рахунок ПП «Дніпрокомплект» коштів за
придбані бензини, що в свою чергу
підтверджується відповідними
платіжними дорученнями.

Про оприбуткування придбаного товару
на складі свідчать надані ПП «Айслаг»
відомості по рахунку 2811 «Товари на
складі» за лютий-травень 2011 року.

На підставі наведених доказів, які
містяться в матеріалах справи, що були
досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди зробили правильний
висновок про документальне
підтвердження факту реального
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентом.

Крім того, суди попередніх інстанцій
встановили, що згідно довідки з ЄДРПОУ
основними видами діяльності ПП
«Айслаг» є, зокрема, оптова торгівля
твердим, рідким, газоподібним паливом і
подібними продуктами, роздрібна
торгівля пальним . Відомість по рахунку
31 «Розрахунки з вітчизняними
покупцями» за період з 1 лютого 2011 року
по 31 травня 2011 року засвідчує системну
реалізацію позивачем продукції в
адресу контрагентів-покупців. При
цьому в судовому процесі також
встановлено, що така діяльність
ПП «Айслаг» спрямована на
досягнення прибутку, що
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні деклараціями з
податку на прибуток підприємства за
перший-четвертий квартали 2011 року.

Відповідач в касаційній скарзі не
ставить під сумнів те, що надані на
підтвердження використання у власній
господарській діяльності поставлених
ПП «Дніпрокомплект» товарів документи
відповідають дійсності.

З урахуванням наведених обставин у
сукупності та взаємозв'язку Вищий
адміністративний суд України
погоджується із висновками судів
попередніх інстанцій про не
підтвердження в судовому процесі
доводів ДПІ про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентом були безтоварними та
спрямованими на отримання
необґрунтованої податкової вигоди.

При цьому, слід зазначити і те, що
господарські відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на факт реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом за умови ненадання
податковим органом доказів, які б
спростовували відповідність наданих
платником податків документів
податкового обліку дійсності.

Так, оскільки ДПІ не надано доказів, які
б спростовували відповідність наданих
позивачем документів податкового
обліку дійсності, посилання на те, що
ПП
«Дніпрокомплект» не отримувало від
контрагентів товарів, що поставлялись
позивачу, не є такими, що спростовують
висновки попередніх судових інстанцій
про дотримання позивачем вимог
законодавства при відображенні в
податковому обліку господарських
операцій з ПП «Дніпрокомплект».

При цьому, суд вважає за потрібне
наголосити на необхідності
дотримуватися позиції, вказаної у
рішенні Європейського суду з прав
людини, яку він висловив у пункті 53
рішення у справі «Федорченко та
Лозенко проти України», відповідно до
якої суд при оцінці доказів керується
критерієм доведення «поза розумними
сумнівом». Так, наведені відповідачем
аргументи не є достатньо вагомими,
чіткими та узгодженими доказами, що
спростовують реальність господарських
операцій між позивачем та
контрагентом, факт чого
підтверджується належними та
допустимими доказами в розумінні
положень статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності чи недотримання
принципу належної обачності при виборі
контрагента, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення судів першої та
апеляційної інстанцій слід залишити
без змін.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Волинської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 21
червня 2012 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236 - 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
Ю.І. Цвіркун

В.П. Юрченко