Справа № 757/26906/14-а
Суддя: Козлов Р. Ю.
Дата ухвалення: 2014-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2014 року cуддя Печерського
районного суду Козлов Р.Ю., розглянувши
у скороченому провадженні справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області, Пенсійного фонду України,
третя особа - Держава Україна в особі
Державної казначейської служби
України про визнання дій протиправними
та зобов'язання здійснити виплату
пенсії особі, яка проживає за межами
України, -

В С Т А Н О В
И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вищезазначеним
адміністративним позовом, в якому
просить визнати її право на пенсійне
забезпечення в Україні; визнати
бездіяльність Пенсійного фонду
України щодо незабезпечення
своєчасного та в повному об'ємі
фінансування і виплати позивачці
пенсії протиправною та
дискримінаційною; визнати
бездіяльність Управління Пенсійного
фонду України у Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області щодо не призначення, не
нарахування і не виплати позивачці
пенсії за віком, а також дії щодо
відмови в призначенні пенсії за її
відповідною заявою протиправними та
дискримінаційними; зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області призначити та виплачувати з 03
липня 2014 року пенсію за віком з
проведенням індексації і здійсненням
компенсації втрати частини доходу у
зв'язку із несвоєчасною виплатою
незаконно не призначеної і не
виплаченої пенсії, допустивши негайне
виконання виплати пенсії за один
місяць; визначити і стягнути на користь
позивачки понесені судові витрати у
справі.

Позов обґрунтовує тим, що вона є
громадянкою України, особою похилого
віку, яка потребує пенсійного і
соціального забезпечення, оскільки
досягла пенсійного віку, а також має
достатній страховий стаж для
призначення пенсії за віком. У 1996 році з
місця проживання: АДРЕСА_1, вона виїхала
на постійне місце проживання до
Ізраїлю, де була прийнята на
консульський облік в консульському
відділі посольства України. Після
виїзду та станом на день подачі заяви
до суду пенсія позивачці не
призначалась. Зазначила, що звернулася
із заявою до відповідачів про
призначення та виплату їй пенсії за
віком, але отримала відмову.

Відповідач Управління Пенсійного
фонду України у Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області направив до суду письмові
заперечення, в яких зазначив, що
позовні вимоги є безпідставними,
посилаючись на ту обставину, що у нього
відсутні правові підстави для
призначення та виплати пенсії за віком
особі, яка проживає за кордоном.

Відповідач Пенсійний фонд України
направив до суду письмові заперечення,
в яких зазначив, що позивачка до
відповідного територіального
управління ПФУ у встановленому порядку
із заявою для призначення пенсії та
необхідними документами не зверталася.
При цьому ПФУ повідомив, що пенсія
призначається територіальними
органами Пенсійного фонду громадянам
України, іноземцям чи особам без
громадянства, які проживають на
території України та оскільки
позивачка постійно проживає на
території іншої держави, з якою Україна
не укладала міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення, то
вона не має права на отримання пенсії
та соціальних послуг в Україні.

27 жовтня 2014 року позивачка надіслала
заявку в якій просила зобов»язати
Управління Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області подати у встановлений судом
строк звіт про виконання судового
рішення.

Від третьої особи Держава Україна в
особі Державної казначейської служби
України пояснень по справі не надійшло.

Оцінивши повідомлені позивачкою та
відповідачами обставини, дослідивши
матеріали справи, керуючись ч. 4 ст. 183-2
КАС України, вважаю достатніми
підстави для прийняття рішення в
скороченому провадженні без
проведення судового засідання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, працювала на території
України та до виїзду на постійне місце
проживання в Ізраїль в 1996 року
позивачка проживав у м.
Дніпродзержинськ.

03 липня 2014 року позивачка звернулася до
Управління Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області про призначення їй пенсії та
листом від 18 липня 2014 року отримала
відмову.

Позивачка є громадянином України і у
відповідності до ч. 1 ст.26 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» за
наявності відповідного страхового
стажу набула право на отримання пенсії
за віком.

Як встановлено ч. 2 ст. 2 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або її відсутність
не може бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставами для їх
обмеження.

Відповідно до положень ст. 2 Закону
України «Про громадянство України»
якщо громадянин України набув
громадянство (підданство) іншої
держави або держав, то у правових
відносинах з Україною він визнається
лише громадянином України.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» громадяни України, які
застраховані згідно із цим Законом та
досягли встановленого цим Законом
пенсійного віку чи визнані інвалідами
в установленому законодавством
порядку і мають необхідний для
призначення відповідного виду пенсії
страховий стаж, а в разі смерті цих осіб
- члени їхніх сімей, зазначені у статті
36 цього Закону, та інші особи,
передбачені цим Законом; іноземці та
особи без громадянства, які
перебувають в Україні на законних
підставах, мають право на отримання
пенсійних виплат і соціальних послуг
із системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування
нарівні з громадянами України на
умовах та в порядку, передбачених цим
Законом, якщо інше не

передбачено міжнародними договорами,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 закони,
правові акти або їх окремі положення,
визнані за цими рішеннями
неконституційними, не підлягають
застосуванню як такі, що відповідно до
частини другої ст. 152 Конституції
України втратили чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом
рішення про їх неконституційність.

Верховний Суд України у
конституційному поданні порушив
питання про визнання
неконституційними положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі Закон) щодо
припинення виплати пенсії пенсіонерам
на час постійного проживання за
кордоном у разі, якщо Україна не уклала
з відповідною державою міжнародний
договір з питань пенсійного
забезпечення і якщо згода на
обов'язковість такого міжнародного
договору не надана Верховною Радою
України. Реалізація конституційного
права громадян на соціальний захист, як
вважає суб'єкт права на конституційне
подання, законодавчо поставлена в
залежність від факту укладення
Україною з відповідною державою
міжнародного договору з питань
пенсійного забезпечення. Оспорюваними
положеннями Закону створено правову
ситуацію, у якій громадяни, які
працювали на території України,
сплачували страхові внески і отримали
право на пенсію, але обрали постійним
місцем проживання державу, з якою
Україна не уклала міжнародний договір
щодо виплати громадянам України
пенсій, зароблених в Україні,
позбавлені можливості їх одержувати.

Винятки встановлені для громадян, які
проживають за кордоном, якщо пенсія їм
призначена внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання. У цих випадках пенсія
виплачується і за відсутності
міжнародного договору (частина 2 статті
92 Закону України «Про пенсійне
забезпечення»). При цьому держава
визначила відповідний механізм
виплати таких пенсій (Постанова
Кабінету Міністрів України «Про
порядок переведення пенсій громадян,
які виїхали на постійне проживання до
інших країн» від 06.04.1993 № 258). Така
диференціація на законодавчому рівні
на різні категорії пенсіонерів, які
проживають за межами України, не
відповідає конституційним засадам
соціального захисту громадян».

Таким чином, відсутні норми, які
унеможливлювали призначення та
виплату пенсії громадянам України, які
проживають за кордоном.

Отже, у відповідачів були відсутні
підстави для направлення позивачці
листів з роз'ясненнями про те, що
виплата пенсії громадянам України, які
проживають за кордоном законодавством
України не передбачена.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону
України «Про звернення громадян», якщо
питання, порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Таким чином, Пенсійний фонд України,
отримавши заяву позивача про
призначення пенсії, зобов'язаний був
направити її за належністю до
відповідного територіального
управління Управління Пенсійного
фонду України у Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області.

Відповідно до п. 1 Положення про
Пенсійний Фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 06.04.2011
року № 384/2011, Пенсійний Фонд України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Віце-прем'єр міністра
України Міністра соціальної політики
України.

Пенсійний Фонд України, як центральний
орган виконавчої влади, відповідно до
покладених на нього завдань
організовує, координує та контролює
роботу його органів щодо призначення
(перерахунку) та виплати пенсії. При
цьому, відповідно до п. 2.2. Положення про
Управління Пенсійного Фонду України в
районах, містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного Фонду України від 30.04.2002
року № 8-2, зареєстрованого в
Міністерстві Юстиції України 21 травня
2002 року за № 442/6730, призначає (здійснює
перерахунок) і виплачує пенсії
управління Фонду в районі, місті і
районах у містах, а не Пенсійний фонд
України.

Таким чином, Пенсійний фонд України не
є тим органом, до компетенції якого
відноситься призначення та виплата
позивачу пенсію за віком, у зв'язку з
цим в суду відсутні правові підстави
для задоволення вимог позивача про
зобов'язання відповідача про визнання
протиправною бездіяльності Пенсійного
Фонду України щодо не незабезпечення
своєчасного і в повному об'ємі
фінансування і виплати пенсії
позивачу.

Не підлягає також задоволенню позовна
вимога про визнання за громадянином
України ОСОБА_1 права на пенсійне
забезпечення в Україні, оскільки таке
її право передбачено чинним
законодавством України і не потребує
додаткового врегулювання судовим
рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України суд,
який ухвалив судове рішення в
адміністративній справі, має право
зобов'язати суб'єкта владних
повноважень, не на користь якого
ухвалене судове рішення, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення.

Разом з тим, вирішення питання про
зобов»язання відповідача надати звіт
про виконання судового рішення
відбувається на стадії виконання
судового рішення, а тому дана вимога
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України встановлено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
зокрема: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, шо мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 19, 46 Конституції України, ст.ст. 8,
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», рішенням
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
від 07.10.2009 року, ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», ст.ст. 2, 9,
69-71, 89, 94,97, 183-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного
фонду України у Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області, Пенсійного фонду України,
Пенсійного фонду України, третя особа -
Держава Україна в особі Державної
казначейської служби України про
визнання дій протиправними та
зобов'язання здійснити виплату пенсії
особі, яка проживає за межами України -
задовольнити частково.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку протягом десяти
днів з дня отримання її копії до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Печерський районний суд м. Києва.

СУДДЯ