Справа № 522/15575/14-а
Суддя: Погрібний С. О.
Дата ухвалення: 2014-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/522/935/14
П О С Т А Н О В А

Іменем УКРАЇНИ

« 10» жовтня 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси як
адміністративний суд в складі:

Головуючого - судді Погрібного С.О.,

за секретаря судового засідання -
Мітяєвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
справу адміністративної юрисдикції за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси про
визнання дій щодо відмови у виплаті
суми пенсії та виплачувати пенсію без
обмеження в подальшому протиправними,
зобов'язання призначити пенсію за
віком та виплатити недоотриману суму
пенсії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із вказаним
адміністративним позовом, просив
визнати дії Управління Пенсійного
фонду України в Приморському районі м.
Одеси щодо відмови у виплаті йому суми
пенсії за період з 28 лютого 2010 року до 31
травня 2014 року протиправними,
зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Приморському районі м.
Одеси призначити пенсію за віком
позивачу, ОСОБА_1, з 28 лютого 2010 року до 31
травня 2014 року та виплатити
недоотриману суму належної йому суми
пенсії за період з 28 лютого 2010 року до 31
травня 2014 року в розмірі 544 229 (п'ятсот
сорок чотири тисячі двісті двадцять
дев'ять) гривень 16 копійок. З огляду на
вказане позивач вважає, що має право на
перерахунок пенсії з іншого, більшого
розміру, враховуючи розмір інших
виплат, ні ж це визнано відповідачем.

Представник відповідача Головного
управління Пенсійного фонду України в
Одеській області в судове засідання
викликався, про дату, час та місце
проведення судового зсідання
повідомлявся належним чином, подав
письмові заперечення, вимагав
відмовити у задоволенні пред'явленого
позивачем адміністративного позову у
зв'язку із його безпідставністю та
необґрунтованістю, просив суд
розглядати справу за його відсутності.

Адміністративний позов подано до суду
20.08.2014 року та автоматизованою системою
визначено головуючу суддю Л.В.Домусчі.

Ухвалою судді Домусчі Л.В. від 18 вересня
2014 року відкрито скорочене
провадження, а також визнано поважними
причини пропуску строку звернення до
суду з цим позовом за період з 28.02.2010
року до 31.05.2014 року.

Зазначена ухвала оскаржена учасниками
не було та є обов'язковою для усіх
учасників та цього суду, а вирішені нею
питання не підлягають повторному
вирішенню іншим складом суду.

Зв'язку з порушенням строків розгляду
цієї справи адміністративної
юрисдикції через перебування
головуючої судді Домусчі Л.В. у
відпустці, справу скеровано для
здійснення повторного авторозподілу
іншому складу суду на підставі п. 3.1.11

Положення про автоматизовану систему
документообігу суду, затвердженого
Рішення Ради суддів України від 26.11.2010
року № 30, погодженого 26.11.2010 голова
Державної судової адміністрації
України.

Ухвалою судді Погрібного С.О. від 2
жовтня 2014 року цю справу
адміністративної юрисдикції за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси про
визнання дій щодо відмови у виплаті
суми пенсії та виплачувати пенсію без
обмеження в подальшому протиправними,
зобов'язання призначити пенсію за
віком та виплатити недоотриману суму
пенсії - прийнято до свого провадження.

Справу призначено до розгляду в
порядку письмового провадження.

Суд дослідив надані сторонами
документи та матеріали справи, з'ясував
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, оцінив
докази, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору, за
наслідками чого дійшов наступних
висновків, визнає вимоги позивача
такими, що підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

І. Щодо суті та обґрунтованості вимог
позивача.

За обставинами справи, позивачем
заявлено вимоги про визнання
неправомірною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Приморському районі щодо непроведення
перерахунку пенсії без обмежень
розміру пенсії за віком та з
урахуванням збільшення сплачених
страхових внесків внаслідок
відстрочки часу призначення пенсії за
віком та збільшення стажу роботи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 одержує
пенсію в Управлінні Пенсійного фонду
України в Приморському районі м. Одеси,
яка призначена у відповідності із
Законом України від 9 липня 2003 року №
1058-IV "Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", починаючи з 24
червня 2014 року із застосуванням
обмеження розміру пенсії за віком,
розмір пенсії складає 9 490,0 гривень.

Згідно із відповіддю організації
відповідача від 22.07.2014 року № 290/Л-11
визнано, що позивач набув право на
призначення пенсії за віком 28.02.2010 року.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", особи мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 60 років та наявності
страхового стаж у не менше 15 років.

Згідно з правилом ч. 1 ст. 45 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" від
9.07.2003 року пенсія призначається з дня
звернення за пенсією, крім таких
випадків, коли пенсія призначається з
більш раннього строку. Пенсія за віком
призначається з дня, що настає за днем
досягнення пенсійного віку, якщо
звернення за пенсією відбулося не
пізніше трьох місяців з дня досягнення
особою пенсійного віку.

У відповідності до частини 1 статті 46
вказаного Закону України від 9.07.2003 року
нараховані суми пенсії, на виплату яких
пенсіонер мав право, але не отримав
своєчасно з власної вини, виплачуються
за минулий час, але не більше ніж за три
роки до дня звернення за отриманням
пенсії.

Враховуючи що позивач набув право на
пенсію за віком з 28.02.2010 року, проте
звернувся за пенсією лише 24.06.2014 року,
суд зобов'язаний констатувати, що
позивач не отримав пенсію своєчасно з
власної вини, проте за правилом частини
1 статті 46 вказаного Закону України від
9.07.2003 року має право вимагати від
відповідача нарахування йому усіх
пенсійних виплат за минулий час, але не
більше ніж за три роки до дня звернення
за отриманням пенсії, тобто усі належні
йому до сплати пенсійні виплати
підлягають нарахуванню та виплаті
відповідачем, починаючи з 24.06.2011 року.

Суд має критично оцінити заперечення
представника відповідача, який
заперечує право суду стягувати
невиплачені позивачу суми пенсії за
минулий час, оскільки така позиція не
узгоджується зі змістом частини 1
статті 46 вказаного Закону України від
9.07.2003 року, оскільки за її змістом
відповідачем взагалі не визнається за
особами, які мають право на отримання
пенсії, право вимагати виплати пенсії
за три роки до дня звернення за
отриманням пенсії, що не відповідає
сенсу та змісту наведених законодавчих
положень.

ІІ. Щодо оцінки правомірності дій
відповідача з виплати позивачу пенсії
з обмеженнями.

Як зазначено в цьому рішенні, підставою
для відмови у перерахунку пенсії
позивачу Згідно з відповіддю
організації відповідача від 22.07.2014 року
№ 290/Л-11, зокрема, є положення п. 2
Розділу І Закону України «Про заходи
щодо законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи».
Згідно з цим положенням максимальний
розмір пенсії (крім пенсійних виплат,
що здійснюються з Накопичувального
пенсійного фонду) або щомісячного
довічного грошового утримання (з
урахуванням надбавок, підвищень,
додаткової пенсії, цільової грошової
допомоги, пенсії за особливі заслуги
перед Україною, індексації та інших
доплат до пенсії, встановлених
законодавством, крім доплати до
надбавок окремим категоріям осіб, які
мають особливі заслуги перед
Батьківщиною), призначених
(перерахованих) відповідно до Митного
кодексу України, законів України "Про
державну службу", "Про прокуратуру", "Про
статус народного депутата України",
"Про Національний банк України", "Про
Кабінет Міністрів України", "Про
дипломатичну службу", "Про службу в
органах місцевого самоврядування", "Про
судову експертизу", "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", "Про державну підтримку
засобів масової інформації та
соціальний захист журналістів", "Про
наукову і науково-технічну діяльність",
"Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб", "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", "Про пенсійне
забезпечення", "Про судоустрій і статус
суддів", Постанови Верховної Ради
України від 13 жовтня 1995 року "Про
затвердження Положення про
помічника-консультанта народного
депутата України", не може перевищувати
десяти прожиткових мінімумів,
установлених для осіб, які втратили
працездатність.

За пунктами 1 та 2 Розділу ІІ Закону
України «Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи» від 8.07.2011 року, цей Закон
набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, крім
абзацу одинадцятого підпункту 11 та
абзацу сто тридцять восьмого підпункту
17 пункту 6 розділу II цього Закону, які
набирають чинності з 1 січня 2012 року;
обмеження пенсії (щомісячного
довічного грошового утримання)
максимальним розміром, встановленим
цим Законом, не поширюється на
пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне
довічне грошове утримання) призначена
до набрання чинності цим Законом.

Проте, суд, оцінюючи правомірність
застосування наведеного Закону від
8.07.2011 року до правовідносин з приводу
нарахування та виплати пенсійних
виплат позивачу, зобов'язаний
застосувати положення Конституції
України згідно з сформульованими
правилами та висновками за Рішенням
Конституційного Суду України у справі
за конституційними поданнями
Верховного Суду України та 50 народних
депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців третього, четвертого
пункту 13 розділу XV "Прикінцеві
положення" Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та офіційного тлумачення
положення частини третьої статті 11
Закону України "Про статус суддів"
(справа про рівень пенсії і щомісячного
довічного грошового утримання) від 11
жовтня 2005 року, № 8-рп/2005 , справа №
1-21/2005.

Зазначене Рішення Суду є обов'язковим у
розумінні норм Конституції України,
зокрема, правил частини 3 статті 8,
згідно з якими норми Конституції
України є нормами прямої дії; звернення
до суду для захисту конституційних
прав і свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції
України гарантується.

У наведеному Рішення Конституційним
Судом України зроблені такі
обов'язкові до застосування висновки,
зокрема, в пунктах 4 т 5 мотивувальної
частини:

В Україні як соціальній, правовій
державі політика спрямовується на
створення умов, які забезпечують
достатній життєвий рівень, вільний і
всебічний розвиток людини як найвищої
соціальної цінності, її життя і
здоров'я, честь і гідність. Утвердження
та дотримання закріплених у
нормативно-правових актах соціальних
стандартів є конституційним обов'язком
держави. Діяльність її правотворчих і
правозастосовчих органів має
здійснюватися за принципами
справедливості, гуманізму,
верховенства і прямої дії норм
Конституції України, а повноваження - у
встановлених Основним Законом України
межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на
яких базується здійснення прав і
свобод людини і громадянина в Україні,
включаючи і право на пенсійне
забезпечення, передбачають за змістом
статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина
друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного
Закону України правові гарантії,
правову визначеність і пов'язану з ними
передбачуваність законодавчої
політики у сфері пенсійного
забезпечення, необхідні для того, щоб
учасники відповідних правовідносин
мали можливість завбачати наслідки
своїх дій і бути впевненими у своїх
законних очікуваннях, що набуте ними на
підставі чинного законодавства право,
його зміст та обсяг буде ними
реалізовано, тобто набуте право не може
бути скасоване, звужене.

Згідно зі статтею 22 Конституції
України закріплені нею права і свободи
не є вичерпними, гарантуються і не
можуть бути скасовані. При прийнятті
нових законів або внесенні змін до
чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Зміст прав і свобод людини - це умови і
засоби, які визначають матеріальні та
духовні можливості людини, необхідні
для задоволення потреб її існування і
розвитку. Обсяг прав людини - це
кількісні показники відповідних
можливостей, які характеризують його
множинність, величину, інтенсивність і
ступінь прояву та виражені у певних
одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає
зменшення ознак, змістовних
характеристик можливостей людини, які
відображаються відповідними правами
та свободами, тобто якісних
характеристик права. Звуження обсягу
прав і свобод - це зменшення кола
суб'єктів, розміру території, часу,
розміру або кількості благ чи будь-яких
інших кількісно вимірюваних
показників використання прав і свобод,
тобто їх кількісної характеристики.

Право на пенсійне забезпечення є
складовою конституційного права на
соціальний захист. Згідно зі статтею 46
Конституції України це право
гарантується загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням за
рахунок страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Зміст та обсяг права громадян на
пенсійне забезпечення полягає у їх
матеріальному забезпеченні шляхом
надання трудових і соціальних пенсій,
тобто щомісячних пенсійних виплат
відповідного розміру, в разі
досягнення особою передбаченого
законом віку чи визнання її інвалідом
або отримання членами її сім'ї цих
виплат у визначених законом випадках.

Встановивши в законі правові підстави
призначення пенсій, їх розміри, порядок
обчислення і виплати, законодавець
може визначати як загальні умови їх
призначення, так і особливості набуття
права на пенсію, включаючи для окремих
категорій громадян пільгові умови
призначення пенсії залежно від ряду
об'єктивно значущих обставин, що
характеризують трудову діяльність
(особливості умов праці, професія,
виконувані функції, кваліфікаційні
вимоги, обмеження, ступінь
відповідальності тощо). Законодавець
повинен робити це з дотриманням вимог
Конституції України, в тому числі
принципів рівності та справедливості.

Право на пенсійне забезпечення,
загальні умови, порядок нарахування та
розмір пенсій визначаються, зокрема,
законами України "Про пенсійне
забезпечення", "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування".

Для окремих категорій громадян
пенсійне забезпечення встановлюється
іншими нормативно-правовими актами з
урахуванням особливостей умов праці,
характеру виконуваної роботи, її
складності і значущості, ступеня
відповідальності, певних обмежень
конституційних прав і свобод.

За Законом України "Про державну
службу" від 16 грудня 1993 року N 3723-XII
пенсії державним службовцям
призначалися в розмірі 80 відсотків
суми їх посадового окладу з
урахуванням надбавок, передбачених цим
Законом, без обмеження граничного
розміру пенсії (стаття 37).

Як сформульовано в цьому рішенні
Конституційним Судом України, законами
розмір пенсії відповідним категоріям
громадян визначався у відсотках до
заробітної плати і не фіксувався
максимальний граничний розмір пенсії у
грошовому еквіваленті.

Натомість абзацом третім пункту 13
розділу XV "Прикінцеві положення" Закону
про пенсійне страхування встановлено
обмеження розміру заробітної плати, з
якої обчислюється пенсія, максимальною
величиною фактичних витрат на оплату
праці найманих працівників, з яких
справляються страхові внески (збори) до
соціальних фондів. Окрім того, абзацом
четвертим пункту 13 розділу XV
"Прикінцеві положення" Закону про
пенсійне страхування в редакції Закону
визначено, що у разі, якщо розмір
пенсії, щомісячного довічного
грошового утримання (з урахуванням
надбавок, підвищень, додаткових пенсій,
цільової грошової допомоги та пенсій
за особливі заслуги перед Україною та
інших доплат до пенсій, встановлених
законодавством), призначених
відповідно до зазначених в абзацах
першому і другому цього пункту
законодавчих актів, перевищує 90
відсотків максимальної величини
фактичних витрат на оплату праці
найманих працівників,
оподатковуваного доходу (прибутку),
сукупного оподатковуваного доходу
(граничної суми заробітної плати
(доходу), з яких справляються страхові
внески (збори) до соціальних фондів,
визначеної законодавством на час
виплати пенсій таким особам, пенсія або
щомісячне довічне грошове утримання
виплачується у сумі, що не перевищує
зазначений розмір.

Конституційний Суд України
неодноразово розглядав проблему,
пов'язану з реалізацією права на
соціальний захист, неприпустимістю
обмеження конституційного права
громадян на достатній життєвий рівень,
і сформулював правову позицію, згідно з
якою Конституція та закони України
виокремлюють певні категорії громадян
України, що потребують додаткових
гарантій соціального захисту з боку
держави. До них, зокрема, належать
громадяни, яким пенсія призначається
за спеціальними законами. У рішеннях
Конституційного Суду України
зазначалося, що пільги, компенсації,
гарантії є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень,
тому звуження змісту та обсягу цього
права шляхом прийняття нових законів
або внесення змін до чинних законів за
статтею 22 Конституції України не
допускається (рішення Конституційного
Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99,
від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17
березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004
року N 20-рп/2004).

Положення абзаців третього, четвертого
пункту 13 розділу XV "Прикінцеві
положення" Закону про пенсійне
страхування щодо обмеження розміру
пенсії із солідарної системи не
узгоджуються з конституційним
положенням про гарантування права на
соціальний захист, складовою якого є
пенсійне забезпечення за рахунок також
бюджетних джерел (стаття 46 Конституції
України).

Отже, положення зазначених абзаців
суперечать частині третій статті 22
Конституції України і є
неконституційними. У зв'язку з цим
абзац п'ятий пункту 13 розділу XV
"Прикінцеві положення" Закону про
пенсійне страхування в редакції Закону
припиняє дію.

У відповідності до пункту 7 Рішенням
Конституційного Суду України у справі
за конституційними поданнями
Верховного Суду України та 50 народних
депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців третього, четвертого
пункту 13 розділу XV "Прикінцеві
положення" Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та офіційного тлумачення
положення частини третьої статті 11
Закону України "Про статус суддів"
(справа про рівень пенсії і щомісячного
довічного грошового утримання) від 11
жовтня 2005 року, № 8-рп/2005 , справа №
1-21/2005, статтею 126 Конституції України
закріплено основоположні принципи
здійснення правосуддя в Україні -
незалежність і недоторканність суддів.

Конституційний статус судді
передбачає надання йому в майбутньому
статусу судді у відставці, що також є
гарантією належного здійснення
правосуддя, дає підстави ставити до
суддів високі вимоги і зберігати
довіру до їх компетентності та
неупередженості.

Аналіз норм Конституції України
свідчить, що надання судді за рахунок
держави матеріального і соціального
захисту (заробітна плата, пенсія,
щомісячне довічне грошове утримання
тощо), що відповідає його високому
статусу, є гарантією забезпечення
незалежності.

Кожна держава, як зазначається в
Рекомендації Комітету Міністрів Ради
Європи "Незалежність, дієвість та роль
суддів" від 13 жовтня 1994 року N (94)12, має
"забезпечити те, щоб статус і
винагорода суддів відповідали
гідності їхньої професії та
відповідальності, яку вони беруть на
себе".

Право судді, який перебуває у
відставці, на пенсійне та щомісячне
довічне грошове утримання є гарантією
незалежності працюючих суддів.
Щомісячне довічне грошове утримання -
це особлива форма соціального
забезпечення суддів, зміст якої
полягає у гарантованій державою
щомісячній звільненій від сплати
податків грошовій виплаті, що слугує
забезпеченню їх належного
матеріального утримання, в тому числі
після звільнення від виконання
обов'язків судді. Умови і порядок його
виплати визначені Законом України "Про
статус суддів".

Щомісячне довічне грошове утримання
судді у встановленому розмірі
спрямоване на забезпечення гідного
його статусу життєвого рівня, оскільки
суддя обмежений у праві заробляти
додаткові матеріальні блага.

Особливість щомісячного довічного
грошового утримання полягає у
правовому регулюванні, а також у
джерелах його фінансування, які
визначені Конституцією України та цим
Законом.

Згідно зі статтею 130 Конституції
України держава забезпечує
фінансування та належні умови для
функціонування судів і діяльності
суддів. У Державному бюджеті України
окремо визначаються видатки на
утримання судів. Це положення
передбачає і фінансування щомісячного
довічного грошового утримання суддів
за рахунок коштів Державного бюджету
України, а не Пенсійного фонду України.

Особливий порядок фінансування судів і
діяльності суддів є однією з
конституційних гарантій їх
незалежності і спрямований на
забезпечення належних умов для
здійснення незалежного правосуддя.

Цей конституційний припис
кореспондується з положеннями
Європейської хартії про закон "Про
статус суддів", які передбачають, що
рівень винагороди суддям за виконання
ними своїх професійних обов'язків
повинен бути таким, щоб захистити їх
від тиску, що може спричинити вплив на
їхні рішення або взагалі поведінку
суддів і таким чином вплинути на їхню
незалежність та неупередженість (пункт
6.1). Статус забезпечує судді, який досяг
передбаченого законом віку для
припинення повноважень після
здійснення професійної діяльності
протягом визначеного строку, право на
отримання виплат (пенсії, щомісячного
довічного грошового утримання), рівень
яких має бути якомога ближчим до рівня
його останньої заробітної плати на
посаді судді (пункт 6.4).

Конституційний Суд України дійшов
висновку, що Закон про пенсійне
страхування регулює питання щодо права
громадян на отримання пенсійних виплат
і соціальних послуг і не може змінювати
умови і порядок виплати щомісячного
довічного грошового утримання суддів,
врегульовані Законом України "Про
статус суддів".

Передбачений Законом про пенсійне
страхування порядок нарахування
щомісячного довічного грошового
утримання обмежив визначений Законом
України "Про статус суддів" розмір
щомісячного довічного грошового
утримання суддів. Залишивши незмінним
зміст права на щомісячне довічне
грошове утримання суддів, Закон звузив
обсяг цього права, встановивши
граничну межу для виплати суддям
щомісячного довічного грошового
утримання, і водночас знизив
досягнутий рівень гарантій
незалежності суддів. Таким чином,
вказане положення Закону не відповідає
також вимогам статті 126 Конституції
України.

Що ж до невідповідності зазначених у
конституційному поданні Верховного
Суду України положень законів статті 130
Конституції України, то Конституційний
Суд України не вбачає їх
неконституційності, оскільки вони не
перебувають у зв'язку з обмеженням
права на пенсійне та щомісячне довічне
грошове забезпечення суддів.

Додатково до викладеного у пункті 8
Рішення Конституційного Суду України
від 11 жовтня 2005 року, № 8-рп/2005 , справа №
1-21/2005, зроблені такі обов'язкові до
застосування органами виконавчої
влади висновки, що зобов'язують ці
органі відповідним чином враховувати
їх у своїй діяльності, зокрема,
Конституція України з метою
забезпечення права громадян на судовий
захист, здійснення правосуддя
неупередженим судом закріпила правило,
що незалежність суддів гарантується
Конституцією і законами України.
Гарантії, встановлені у законах
України "Про статус суддів", "Про
судоустрій України", мають
конституційний зміст і разом з
визначеними Основним Законом України
складають єдину систему гарантій
незалежності суддів.

Частиною третьою статті 11 Закону
України "Про статус суддів"
передбачено, що гарантії незалежності
суддів, включаючи заходи їх правового
захисту, матеріального і соціального
забезпечення, поширюються на всіх
суддів України і не можуть бути
скасовані чи знижені іншими
нормативними актами України і
Автономної Республіки Крим. Це
положення кореспондується з частиною
восьмою статті 14 Закону України "Про
судоустрій України", згідно з якою при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу передбачених
законом гарантій самостійності судів,
незалежності та правової захищеності
суддів.

Зазначені положення узгоджуються з
вимогами міжнародних актів про
незалежність суддів і спрямовані на
забезпечення стабільності досягнутого
рівня гарантій незалежності суддів,
які є необхідною умовою здійснення
правосуддя неупередженим,
безстороннім і справедливим судом. За
своїм конституційним змістом вони
встановлюють принцип заборони
скасування чи зниження досягнутого
рівня змісту та обсягу гарантій
незалежності суддів. Тому положення
частини третьої статті 11 Закону
України "Про статус суддів" необхідно
розглядати у контексті статті 126
Конституції України і в сув'язі з
частиною восьмою статті 14 Закону
України "Про судоустрій України".

Конституційний Суд України,
розглядаючи справу щодо незалежності
суддів, у Рішенні від 1 грудня 2004 року N
19-рп/2004 зазначив, що незалежність
суддів є невід'ємною складовою їхнього
статусу, конституційним принципом
організації та функціонування судів і
професійної діяльності суддів.
Визначені Конституцією та законами
України гарантії незалежності суддів
як необхідні умови здійснення
правосуддя неупередженим,
безстороннім і справедливим судом
мають бути реально забезпечені. Не
допускається зниження рівня гарантій
незалежності і недоторканності суддів
у разі прийняття нових законів або
внесення змін до чинних законів.

Особливий статус судді, гарантії його
незалежності визначаються
Конституцією України і законами,
зокрема Законом України "Про статус
суддів", що виключає в процесі його
конкретизації та розвитку обмеження
законодавчо встановлених гарантій
статусу судді або зниження їх рівня.
Будь-яке зниження рівня гарантій
незалежності суддів суперечить
конституційній вимозі неухильного
забезпечення незалежного правосуддя і
права громадян на захист прав і свобод
незалежним судом.

Отже, за змістом статті 126 Конституції
України положення частини третьої
статті 11 Закону України "Про статус
суддів" у взаємозв'язку з частиною
восьмою статті 14 Закону України "Про
судоустрій України" треба розуміти як
таке, що гарантує досягнутий рівень
незалежності суддів і забороняє при
прийнятті нових законів та інших
нормативних актів, внесенні змін до них
скасовувати чи звужувати існуючі
гарантії незалежності суддів, у тому
числі заходи їх правового захисту та
матеріального і соціального
забезпечення.

Наведене Рішення Конституційного Суду
України свідчить про невідповідність
Конституції України статті 2 Розділу І
Закону України «Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи» від
8.07.2011 року з моменту ухвалення самого
Закону, що виключає можливість
поширення дії цієї норми на Закон
України "Про судоустрій і статус
суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI.

Висновки цього суду підкріплюються
іншим Рішенням Конституційного Суду
України.

ІІІ. Під час оцінки належного до
застосування права та його
конституційного складу підлягає
врахуванню Рішення Конституційного
Суду України у справі за
конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
окремих положень статті 2, абзацу
другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві
та перехідні положення" Закону України
"Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи", статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" (справа
щодо змін умов виплати пенсій і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці) від 3
червня 2013 року, № 3-рп/2013, Справа № 1-2/2013.
В пункті 6 установочної частини цього
Рішення Конституційний Суд України
дійшов таких висновків.

Згідно з частиною п'ятою статті 138
Закону N 2453 "виплата щомісячного
довічного грошового утримання,
призначеного відповідно до цієї
статті, на період роботи на посадах, які
дають право на його призначення або
право на призначення пенсії в порядку
та на умовах, передбачених законами
України "Про прокуратуру", "Про наукову
і науково-технічну діяльність", "Про
статус народного депутата України",
"Про державну службу", припиняється. На
цей період призначається і
виплачується пенсія відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування". Максимальний розмір
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці (з
урахуванням надбавок, підвищень,
додаткової пенсії, цільової грошової
допомоги, пенсії за особливі заслуги
перед Україною, індексації та інших
доплат до пенсії, встановлених
законодавством, крім доплати до
надбавок окремим категоріям осіб, які
мають особливі заслуги перед
Батьківщиною) не може перевищувати
десяти прожиткових мінімумів,
установлених для осіб, які втратили
працездатність. Довічне грошове
утримання суддям виплачується
органами Пенсійного фонду України за
рахунок коштів Державного бюджету
України".

Частиною п'ятою статті 138 Закону N 2453 до
внесення Законом N 3668 змін
передбачалося, що "пенсія або щомісячне
довічне грошове утримання судді
виплачується незалежно від заробітку
(прибутку), одержуваного суддею після
виходу у відставку. Довічне грошове
утримання суддям загальної юрисдикції
виплачується органами Пенсійного
фонду України за рахунок коштів
державного бюджету, за винятком суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України та вищих
спеціалізованих судів, яким грошове
утримання виплачується цими судами".

У статті 2 Закону N 3668 закріплено, що
максимальний розмір пенсії (крім
пенсійних виплат, що здійснюються з
Накопичувального пенсійного фонду) або
щомісячного довічного грошового
утримання (з урахуванням надбавок,
підвищень, додаткової пенсії, цільової
грошової допомоги, пенсії за особливі
заслуги перед Україною, індексації та
інших доплат до пенсії, встановлених
законодавством, крім доплати до
надбавок окремим категоріям осіб, які
мають особливі заслуги перед
Батьківщиною), призначених
(перерахованих), зокрема, відповідно до
Закону N 2453, не може перевищувати десяти
прожиткових мінімумів, установлених
для осіб, які втратили працездатність.

Вирішуючи питання щодо
конституційності оспорюваних положень
стосовно встановлення максимального
розміру пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання) суддів у
відставці (третє речення частини п'ятої
статті 138 Закону N 2453, стаття 2 Закону N
3668), Конституційний Суд України
виходить з такого.

У Рішенні від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007
Конституційний Суд України вже
вирішував питання про недопустимість
встановлення в законі максимального
розміру пенсії суддів або їх
щомісячного довічного грошового
утримання, наголошуючи, що це обмежить
їх обсяг, а також зазначав, що,
залишивши незмінним зміст права на
пенсію та щомісячне довічне грошове
утримання суддів, закон звузив обсяг
цього права, встановивши граничну межу
для таких виплат суддям (абзац шостий
підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної
частини).

Враховуючи, що однією з гарантій
незалежності суддів є заборона при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів звужувати зміст
та обсяг визначених Конституцією
України таких гарантій, Конституційний
Суд України вважає, що положення
третього речення частини п'ятої статті
138 Закону N 2453, статті 2 Закону N 3668
стосовно встановлення максимального
розміру пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання) суддів суперечать
частині першій статті 126 Основного
Закону України.

В резолютивній частині зазначеного
рішення Конституційного Суду України
від 3.06.2013 року зроблено такий висновок,
за яким:

- підлягають застосуванню частини
перша, друга статті 138 Закону N 2453 у
редакції Закону N 3668 як такі, що не
суперечать Конституції України;

- частина третя статті 138 Закону N 2453 у
редакції Закону N 3668, яка суперечить
Конституції України, не підлягає
застосуванню як така, що втратила
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення. Натомість підлягає
застосуванню частина третя статті 138
Закону N 2453 в редакції до змін, внесених
Законом N 3668, а саме: "Щомісячне довічне
грошове утримання виплачується судді у
розмірі 80 відсотків грошового
утримання судді, який працює на
відповідній посаді. За кожний повний
рік роботи на посаді судді понад 20
років розмір щомісячного довічного
грошового утримання збільшується на
два відсотки заробітку, але не більше
ніж 90 відсотків заробітної плати судді,
без обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання";

- перше, друге, трете речення частини
п'ятої статті 138 Закону N 2453 у редакції
Закону N 3668, що суперечать Конституції
України, не підлягають застосуванню як
такі, що втратили чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом
України цього Рішення. Проте
підлягають застосуванню перше речення
частини п'ятої статті 138 Закону N 2453 в
редакції до змін, внесених Законом N 3668,
а саме: "Пенсія або щомісячне довічне
грошове утримання судді виплачується
незалежно від заробітку (прибутку),
одержуваного суддею після виходу у
відставку", та четверте речення частини
п'ятої статті 138 Закону N 2453 зі змінами,
внесеними Законом N 3668, а саме: "Довічне
грошове утримання суддям виплачується
органами Пенсійного фонду України за
рахунок коштів Державного бюджету
України";

- дія статті 2 Закону N 3668 не поширюється
на Закон N 2453;

- дія абзацу другого пункту 2 розділу II
"Прикінцеві та перехідні положення"
Закону N 3668 не поширюється на
правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання).

Отже, даючи остаточну оцінку
правомірності застосування
відповідачем положень Закону України
«Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи» від 8.07.2011 року, цей суд
зобов'язаний констатувати, що
наведений Закон у питанні обмеження
максимального розміру пенсії позивача
звузив обсяг цього права, встановивши
граничну межу для виплати суддям
щомісячного довічного грошового
утримання, і водночас знизив
досягнутий рівень гарантій
незалежності суддів, з огляду на що не
підлягає застосуванню відповідачем, в
тому числі, під час нарахування та
виплати пенсії позивачу.

Під час розгляду справи та вирішення
спору судом підлягає враховано те, що
позивач є суддею-пенсіонером та
прирівнюється до судді, який перебуває
у відставці, та має право на пенсійне та
щомісячне довічне грошове утримання,
що є гарантією незалежності працюючих
суддів. Умови і порядок його виплати
визначені Законом України "Про
судоустрій і статус суддів".

Щомісячне довічне грошове утримання
судді у встановленому розмірі
спрямоване на забезпечення гідного
його статусу життєвого рівня, оскільки
суддя обмежений у праці заробляти
додаткові матеріальні блага.

Згідно зі статтею 130 Конституції
України держава забезпечує
фінансування та належні умови для
функціонування судів і діяльності
суддів. Це положення передбачає і
фінансування щомісячного довічного
грошового утримання.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
Закон про пенсійне страхування регулює
питання щодо права громадян на
отримання пенсійних виплат і
соціальних послуг і не може змінювати
умови і порядок виплати щомісячного
довічного грошового утримання суддів,
врегульовані Законом України "Про
судоустрій і статус суддів".

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення вимог позивача
в частині зобов'язання перерахування
йому пенсійних виплат починаючи з 24
червня 2011 року без обмежень розміру
пенсії за віком, з урахуванням
збільшення сплачених страхових
внесків внаслідок відстрочки часу
призначення пенсії за віком та з
урахуванням раніше виплачених сум.

В решті вимог - суд зобов'язаний
відмовити, оскільки встановлені в
статті 46 Закону України Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" від 9.07.2003 року
строки щодо права вимагати виплати
суми пенсії за минулий час, але не
більше ніж за три роки до дня звернення
за отриманням пенсії, є преклюзивними
та поновленню судом не підлягають.

Так само не підлягають задоволенню
позовні вимоги щодо виплати позивачу
пенсійних виплат у певному визначеному
розмірі, оскільки як позивачем, так і
відповідачем не повідомлено про дійсні
розміри вже виплачених пенсійних
виплат, а також позивачем не доведено
вірність наданого обрахунку розміру
заборгованості з виплати пенсії.

Щодо питання строків стягнення
належних до сплати пенсійних виплат.

У питанні дотримання процесуальних
строків звернення позивача до суду цей
склад суду зв'язаний висновками
попереднього складу суду, викладених в
ухвалі судді про відкриття провадження
та визнання поважними строків
звернення позивача до суду від 18
вересня 2014 року, оскільки ця ухвала
жодною зі сторін не оскаржена та на час
розгляду справи є чинною.

У питанні дотримання матеріальних
строків, в межах яких підлягає
задоволенню поданий адміністративний
позов, суд має застосувати положення ч.
1 ст. 46 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9.07.2003 року, у
відповідності до якої нараховані суми
пенсії, на виплату яких пенсіонер мав
право, але не отримав своєчасно з
власної вини, виплачуються за минулий
час, але не більше ніж за три роки до дня
звернення за отриманням пенсії.

Останні строки, як констатовано судом,
є преклюзивними, з їх спливом - право
виплати відповідних пенсійних
платежів, що є періодичними,
припиняється та поновленню не
підлягає, оскільки законом така
можливість не передбачена в якості
права суду або іншого юрисдикційного
органу.

З огляду на наведене, поданий
адміністративний позов підлягає
задоволенню у визначених межах такого
строку.

Керуючись ст. ст. 22, 46, 130 Конституції
України, Рішення Конституційного Суду
України у справі за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) окремих положень
статті 2, абзацу другого пункту 2
розділу II "Прикінцеві та перехідні
положення" Закону України "Про заходи
щодо законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи",
статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" (справа
щодо змін умов виплати пенсій і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці) від 3
червня 2013 року, № 3-рп/2013, Справа № 1-2/2013,
ст.ст. 7-9, 11, 71, 158, 160, 162, 163, 167, п. 1. ч. 1 ст. 256
Кодексу адміністративного судочинства
України, ст. 33, 37 Закону № 3723-XII «Про
державну службу» ст. ст. 26, 45 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси про
визнання дій щодо відмови у виплаті
суми пенсії та виплачувати пенсію без
обмеження в подальшому протиправними,
зобов'язання призначити пенсію за
віком та виплатити недоотриману суму
пенсії - задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову
Управління Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси
перерахувати та виплатити ОСОБА_1
розмір пенсійних виплат, починаючи з 24
червня 2014 року без обмежень розміру
пенсії за віком.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Приморському районі м.
Одеси перерахувати та виплатити ОСОБА_1
пенсію, починаючи з 24 червня 2011 року,
без обмежень розміру пенсії за віком, з
урахуванням збільшення сплачених
страхових внесків внаслідок
відстрочки часу призначення пенсії за
віком та з урахуванням раніше
виплачених сум.

Звернути постанову суду до негайного
виконання.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України
(проголошення вступної та резолютивної
частини рішення), а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

СУДДЯ: С. О. ПОГРІБНИЙ

10.10.2014