Справа № 872/16931/13
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 рокусправа № 804/3337/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна
А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового
засідання: Яковенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за апеляційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікопроммаш» на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
серпня 2013 року у справі № 804/3337/13-а за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікопроммаш» до
Нікопольської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, третя
особа: товариство з обмеженою
відповідальністю «ТД «Лайнер» про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікопроммаш» 28
лютого 2013 року звернулось до суду з
позовом до Нікопольської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, третя
особа: товариство з обмеженою
відповідальністю «ТД «Лайнер» згідно
якого, просить скасувати прийняті
відповідачем податкові
повідомлення-рішення від 14.12.2012 року:

№ із визначенням суми
податкового зобов'язання по податку на
прибуток - 202873,36 грн.;

№ із визначенням суми
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість - 74124,10 грн.;

№ про зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість на суму 6063,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що вказані податкові
повідомлення-рішення повинні бути
скасовані, оскільки висновки
відповідача, щодо нереальності
вчинених між позивачем та ТОВ
«ТД»Лайнер» господарських операцій,
викладені у акті №5295/23-08/36015100 від 30
грудня 2011 року (далі - акт перевірки) на
підставі якого їх було прийнято є
безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
серпня 2013 року у задоволені
адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що
позивачем під час судового розгляду
справи не підтверджено належними та
достатніми доказами (належним чином
оформленими первинними документами)
факт придбання товарів/послуг,
здійснення розрахунків між сторонами,
використання отриманих послуг,
придбаних товарів позивачем у власній
господарській діяльності.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції позивач оскаржив її
до апеляційного суду з підстав
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповного з'ясування обставин справи,
невідповідності висновків суду
обставинам справи. Просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає про
необґрунтованість висновків
відповідача щодо нікчемності
правочинів вчинених між позивачем та
третьою особою, які недійсними судом не
визнавались.

Крім того зазначає, що сам по собі факт
відсутності товарно-транспортних
накладних не може свідчити про
нереальність господарської операції.

Згідно заперечень на апеляційну
скаргу, відповідач посилаючись на її
необґрунтованість, просив у її
задоволені відмовити, постанову суду
першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача, який
підтримав доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло підтвердження під час розгляду
апеляційної скарги, що відповідачем
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку позивача з питань
правильності формування податкових
зобов'язань та податкового кредиту з
податку на додану вартість за період з
01.06.2011 по 30.06.2011 та правильності
визначення об'єкта оподаткування з
податку на прибуток за 2 квартал 2011 року
по взаємовідносинам з ТОВ «ТД «ЛАЙНЕР»
(реєстраційний номер облікової справи
платника податку 33184456)».

За результатами вказаної перевірки
відповідачем складено акт №2339/221/33125694
від 26.11.2012 року в якому зроблено
висновок про порушення позивачем:

- пп.14.1.27 п. 14.1 ст.14, п. 135.1. пп. 135.5.4. п. 135.5
ст. 135, п.п. 138.1, 138.2, 138.4 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1
ст.139 Податкового кодексу України із
змінами та доповненнями, в результаті
чого занижено податок на прибуток
всього у сумі 202873,36 грн., у тому числі за
2 квартали 2011 року - 202873,36 грн.;

- п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст.198 Податкового
кодексу України зі змінами та
доповненнями, в результаті чого
встановлено заниження податку на
додану вартість за перевіряємий період
у сумі 74124,10 грн., у тому числі за червень
2011 року на суму 74124,10 грн.;

- п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст.198 Податкового
кодексу України зі змінами та
доповненнями, в результаті чого
завищено від'ємне значення різниці між
сумою податкового зобов'язання і сумою
податкового кредиту (рядок 19
Декларації з ПДВ) за червень 2011 року на
суму 6063,00 грн. (т.1 а.с.12-14).

У вказаному акті перевірки зазначено,
що фінансово-господарські операції з
поставки товарів (робіт, послуг) між ТОВ
«Нікопроммаш» та ТОВ «ТД «ЛАЙНЕР»,
згідно первинних документів, перелік
яких наведено в підпункті 3.1.1 пункту 3.1
та підпункті 3.2.1 пункту 3.2 розділу 3
цього акта, з урахуванням висновку акта
Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровськ
про результати документальної
позапланової не виїзної перевірки ТОВ
«ТД «ЛАЙНЕР» з питання правильності
формування податкових зобов'язань та
податкового кредиту за червень 2011 року
від 30.01.12 №409/23-3/33184456, є нікчемними,
нікчемний правочин є недійсним в силу
закону, такий нікчемний правочин не
створює інших юридичних наслідків,
крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 14.12.2012 року:

- № , яким позивачу збільшено суми
грошового зобов'язання за платежем
податок на прибуток приватних
підприємств на 202873,36 грн., з яких за
основним платежем - 202873,36 грн.;

- № , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість на суму 74125,00
грн., з яких за основним платежем - 74124,00
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) - 1 грн.;

- № , яким позивачу зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість на 6063,00 грн.

Правомірність та обґрунтованість
вказаних рішень відповідача є
предметом спору переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між
сторонами та відмовляючи у задоволені
позову, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що спірні рішення
відповідача прийняті правомірно,
оскільки позивачем не підтверджено
реальність отримання послуг та
товарів, не підтверджена наявність
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень, засобів для транспортування
та іншого майна, які економічно
необхідні для здійснення
господарських операцій у зазначених
обсягах, не доведена економічна вигода
та реальність спірної угоди.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесенні оскарженої
постанови, виходить з наступного.

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового
кодексу України (далі - ПК України)
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із витрат операційної
діяльності, зокрема, собівартості
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інших витрат.

Згідно із п.138.2 ст. 138 ПК України,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.138.4 ст. 138 ПК України,
витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідності до п.138.6 ст. 138 ПК України,
собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 ПК України податковий кредит
визначено як суму, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового періоду),
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що позивач у межах своєї
господарської діяльності уклав з ТОэВ
«Торговий Дім «Лайнер»:

- договір купівлі-продажу товару № 20/11
від 01.04.2011 року, а саме
електроматеріалів, підшипників,
комплектуючих деталей,
електрообладнання на суму 900 000 грн. (т.2
а.с.104-106);

- договір з виконання робіт по ремонту
електрообладнання № 23/11 від 01.04.2011 року,
а саме ремонту електродвигунів,
трансформаторів, катушек (т.2 а.с.101-103);.

При цьому, з врахуванням положень п.п.1,2
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» виконання умов
зазначених договорів та реальність
вчинення зазначених правочинів
підтверджується доказами наявними в
матеріалах справи, а саме: видатковою
накладною № 1003 від 02.06.2011 року (т.2 а.с.114),
товарно-транспортною накладною від 02
червня 2011 року (т.2 а.с.223), актами
прийняття виконаних робіт по ремонту
електрообладнання від 20.06.2011 року № 5005
та № 5006 (т.2 а.с. 109,117), виписками банку
про рух коштів на рахунку за 2011 рік. (т.2
а.с. 198-221),

ТОВ «ТД «ЛАЙНЕР» виписано податкові
накладні №50 від 02.06.2011 року, № 354 від
20.06.2011 року, № 353 від 20.06.2011 року (т.2 а.с.
108, 113, 116)

Крім того, згідно з актом перевірки
податковим органом встановлено, що
отримані товари (роботи, послуги) по
ремонту електрообладнання від ТОВ «ТД
«ЛАЙНЕэР» були використані у власній
господарській діяльності ТОВ
«Нікопроммаш» та враховані у виконаних
роботах замовниками (т.2 а.с.21).

Таким чином судом апеляційної
інстанції встановлено факт реального
вчинення позивачем господарських
операцій зі своїм контрагентом, за
наслідками яких сформовано валові
витрати та спірний податковий кредит,
оскільки встановлені обставини справи
свідчать про отримання позивачем
товару (послуг), транспортування товару
від продавця до покупця,
оприбуткування товару (послуг)
покупцем, оплату їх вартості,
використання у власній господарській
діяльності.

При цьому, суд апеляційної інстанції
зазначає, що платник податків, який
придбав товар в особи, що порушує
вимоги податкового законодавства, не
повинен притягуватися до
відповідальності в тому випадку, якщо
він здійснював реальну господарську
операцію та не знав про певні порушення
правил ведення господарської
діяльності та оподаткування своїм
контрагентом.

Європейський Суд з прав людини в пункті
38 рішення від 09.01.2007 року у справі
«Інтерсплав проти України» зазначив:
коли державні органи володіють
будь-якою інформацією про зловживання
у системі відшкодування ПДВ, що
здійснюються конкретною компанією,
вони можуть вжити відповідних заходів
з метою запобігання або усунення таких
зловживань. Суд, однак, не може прийняти
зауваження Уряду щодо загальної
практики з відшкодування ПДВ за
відсутності будь-яких ознак, які б
вказували на те, що заявник був
безпосередньо залучений до таких
зловживань.

Щодо доводів податкового органу
відносно відсутності у позивача ТТН та
інших доказів на переміщення
придбаного товару у контрагентів під
час перевірки.

В цьому випадку, суд виходить з
положень п.п. 11.1 розділу 11 Правил
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затвердженими
наказом Міністерства транспорту
України від 14.10.1997 року №363 яким
встановлено, що основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Згідно п. п. 11.4, 11.5, 11.6, 11.7 вказаних
Правил оформлення перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Замовник
(вантажовідправник) засвідчує всі
екземпляри товарно-транспортної
накладної підписом і при необхідності
печаткою (штампом). Після прийняття
вантажу згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Тобто, наявність чи відсутність
товарно-транспортних накладних може
свідчити лише про дотриманням чи
порушенням правил перевезень
автомобільним транспортом, які не
пов'язані з дотриманням вимог
податкового законодавства та не
свідчать про безтоварність операцій за
наявності інших підтверджуючих
документів.

Також, відсутність саме
товарно-транспортних накладних не є
підставою для не включення вартості
придбаних товарів до валових витрат та
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту покупця.

Крім того, при визнанні договорів
позивача з ТОВ «ТД «ЛАЙНЕР» нікчемними
податковим органом не дотримано
приписів законодавчих норм, тобто не
встановлено вини та умислу позивача,
спрямованих на заволодіння державним
майном, порушення публічного порядку,
не надано доказів про умисність
укладання угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, а безтоварність
здійснених позивачем господарських
операцій, на що посилається відповідач,
не підтверджена у встановленому
законом порядку жодним доказом, сам
висновок носить характер припущення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про те, що відповідачем
в акті перевірки, який став підставою
для прийняття спірних податкових
повідомлень-рішень, не наведено тих
обставин, які б свідчили про порушення
позивачем вимог Податкового кодексу
України.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Однак, в порушення зазначеної норми
права суд першої інстанції дійшов
невірного висновку про наявність
обов'язку у позивача доводити
правомірність своїх вимог та вирішив
спір виходячи з цієї невірної позиції.

З огляду на викладені обставини,
колегія суддів дійшла висновку про
ухвалення судом першої інстанції
рішення з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи і є
підставою для скасування постанови
суду та прийняття нової постанови про
задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись
пунктом 3 частини 1 статті 198, пунктом 4
частини 1 статті 202, статтею 207 КАС
України, Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нікопроммаш» - задовольнити.
Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
серпня 2013 року у справі № 804/3337/13-а -
скасувати та прийняти нову постанову
якою позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Нікопольської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 14.12.2012
року: № із визначенням суми
податкового зобов'язання по податку на
прибуток у розмірі 202873 (двісті дві
тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 36
коп.., № із визначенням суми
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість у розмірі 74124 (сімдесят
чотири тисячі сто двадцять чотири) грн..
10 коп., № про зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість на суму 6063 (шість тисяч
шістдесят три) грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Нікопроммаш»
судовий збір у розмірі 3 441 (три тисячі
чотириста сорок одна) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлений 24
листопада 2014 року.

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
О.М. Панченко