Справа № 369/9442/14-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Медвідь Н.О.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка
О.І.,

при секретарі - Ліневській
В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на прийняту у скороченому провадженні
постанову Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
18.09.2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення
Києво-Святошинського районної
державної адміністрації про визнання
дій та бездіяльності протиправними та
зобов'язання здійснити перерахунок та
виплату щорічної грошової допомоги на
оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 (далі - Позивач,
ОСОБА_2) звернулася до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом до
Управління праці та соціального
захисту населення
Києво-Святошинського районної
державної адміністрації (далі -
Відповідач, Управління) про: визнання
незаконними дій Відповідача щодо
застосування ним під час
нарахування/перерахунку Позивачу
щорічної допомоги на оздоровлення за
період з 07.10.2002 року до моменту розгляду
справи положень Бюджетних законів, а
також підзаконних нормативно-правових
актів, якими у порушення та розріз,
встановлених Конституцією України і
Законами України вимог і норм,
визначено розміри вказаних
компенсаційних виплат для осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи; визнання протиправною
бездіяльності Управління щодо
нарахування, перерахунку та виплати
ОСОБА_2 суми щорічної допомоги на
оздоровлення на підставі, у порядку та
у розмірах, визначених Законом України;
зобов'язання Відповідача зробити
нарахування, перерахунок та виплату
Позивачу суми щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірі 5 мінімальних
заробітних плат за період з 07.10.2002 року
до моменту розгляду справи у
відповідності до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» у редакції
Законів України № № 230/96, 563, 2638 з
урахуванням виплачених сум;
зобов'язання Управління в подальшому
нараховувати та виплачувати ОСОБА_2
щорічну допомогу на оздоровлення у
розмірі не нижчому 5 мінімальних
заробітних плат відповідно до
вищезазначеного Закону; зобов'язання
стягнути з Відповідача у порядку
негайного виконання, передбаченого ст.
256 КАС України, на користь Відповідача
суму боргу за компенсаційними
виплатами, що виник за весь період
невиконання вимог Законів України щодо
визначення, нарахування та перерахунку
соціальних гарантій Позивача,
передбачених ст. 48 вищевказаного
Закону.

Постановою суду першої інстанції від
18.09.2014 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено
повністю. При цьому суд виходив з того,
що згідно чинного законодавства розмір
соціальних виплат визначається
виходячи з наявного фінансового
ресурсу бюджету, а тому дії Управління
щодо виплати ОСОБА_2 щорічної допомоги
на оздоровлення у розмірі, визначеному
постановою КМ України від 12.07.2005 року №
562, є правомірними.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, Позивач подав апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю. При цьому звертає увагу на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та порушення
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином
повідомленими про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи в судове
засідання не з'явились, а тому справа
розглядалась за наявними у ній
матеріалами у порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції - скасуванню, виходячи
з наступного.

Як було встановлено судом першої
інстанції, Позивач є інвалідом ІІ
групи, а також особою, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії та отримує щорічну грошову
допомогу на оздоровлення.

Згідно зі ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі -
Закон) особам, які є інвалідами 2 групи,
щорічна допомога на оздоровлення
виплачується в розмірі 5 мінімальних
заробітних плат.

Всупереч ст. 48 вказаного Закону,
Відповідач здійснював виплату у
розмірі, визначеному постановою КМ
України від 12.07.2005 року № 562, що є меншим
за розмір, встановлений Законом.

Зі змісту приписів ст. 113 Конституції
України випливає, що Кабінет Міністрів
України у своїй діяльності керується,
зокрема, законами України.

Крім того, Конституційний Суд України у
рішенні від 19.06.2001 року № 9-рп/2001
зауважив, що Україна є правовою
державою (стаття 1 Конституції України),
а в правовій державі існує сувора
ієрархія нормативних актів, відповідно
до якої постанови та інші рішення
органів виконавчої влади мають
підзаконний характер і не повинні
викривляти сутність і зміст законів.

Отже, виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними
нормативно-правовими актами, дії
Відповідача щодо виплати Позивачу
допомоги у розмірі, визначеному
постановою КМ України, а не відповідним
Законом є неправомірними.

Аналогічна позиція викладена у
Постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України «Про
судову практику вирішення
адміністративними судами спорів, що
виникають у зв'язку із застосуванням
статей 39, 48, 50, 52, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 16.03.2012
року № 4, в якій, зокрема, зазначено, що
виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, при визначенні
розміру виплат застосуванню
підлягають положення статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
з урахуванням їх дії у часі, а саме: з 20
червня 1996 року до 31 грудня 2005 року, з 9
липня до 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008
року.

Крім того, колегія суддів критично
оцінює посилання Відповідача на те, що
правомірність дій останнього
обумовлена застосуванням Прикінцевих
положень Закону України «Про Державний
бюджет України на 2011 рік», оскільки п. 4
Прикінцевих положень визначено, що
застосуванню у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік
підлягають лише норми і положення
статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, Законом України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» не
встановлено особливостей застосування
виходячи з наявних бюджетних коштів
Пенсійного фонду України положень ст. 48
Закону.

Поряд з цим, оцінюючи висновки суду
першої інстанції про необхідність
застосування вищезазначеного Закону
до даних правовідносин, судова колегія
зауважує наступне.

Метою і особливістю закону про
Державний бюджет України є
забезпечення належних умов для
реалізації положень інших законів
України, які передбачають фінансові
зобов'язання держави перед
громадянами, спрямовані на їх
соціальний захист, у тому числі й
надання пільг, компенсацій і гарантій.

Приписами Закону України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік» не
передбачено інших умов для реалізації
положень Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» ніж ті, які визначені
останнім. Зміни, зокрема, до ст. 48 Закону
в частині визначення розмірів виплат
одноразової допомоги на оздоровлення
особам не вносилися, не делеговано
права на встановлення розмірів таких
виплат і Кабінету Міністрів України.

Поряд з цим, необхідно зауважити, що
оскільки право Позивача на отримання
щорічної одноразової допомоги на
оздоровлення деклароване державою, то
остання, через створені нею органи несе
обов'язок по своєчасній та повній
виплаті даної допомоги у розмірах, які
знайшли своє закріплення у
відповідному Законі.

Отже, враховуючи викладене, Відповідач
неправомірно виплачував допомогу на
оздоровлення відповідно до постанови
КМ України від 12.07.2005 року № 562 в меншому
розмірі, ніж це передбачено Законом, а
тому суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Аналогічна позиція також випливає з
практики Вищого адміністративного
суду України та висвітлена у рішенні
від 11.06.2014 року у справі № К/800/30176/14, від
14.07.2014 року у справі № К/800/37494/14 та від
23.07.2014 року у справі № К/800/40053/14.

Однак, оцінюючи доводи Апелянта щодо
задоволення позовних вимог за період з
07.10.2002 року по дату прийняття рішення
судом першої інстанції, судова колегія
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Враховуючи те, що допомога на
оздоровлення, визначена приписами ст. 48
Закону, має щорічний характер, то
Позивач повинен був дізнатися про
порушення строків виплати йому
відповідної суми в перший день року,
наступного за роком, в якому повинні
бути здійснені відповідні виплати,
тобто з 01.01.2003 року.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи,
Позивач звернувся з позовом 15.09.2014 року,
водночас доказів поважності
пропущення строків звернення до
адміністративного суду не подав.

Судова колегія вважає, що на підставі
ст. ст. 99, 100 КАС України позовні вимоги в
частині нарахування та виплати ОСОБА_2
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, необхідно залишити без
розгляду за період з 07.10.2002 року по
01.01.2014 року.

З огляду на вищезазначене та з
урахуванням процесуальних строків,
Позивачу може бути виплачена щорічна
допомога на оздоровлення у розмірі,
визначеному приписами ст. 48 Закону,
лише за 2014 рік.

Водночас, необхідно зауважити, що
позовні вимоги щодо зобов'язання
Відповідача здійснювати відповідні
виплати у подальшому задоволенню не
підлягають, оскільки з системного
аналізу приписів КАС України
вбачається, що судове рішення може бути
прийнято лише за результатами
правовідносин, які вже виникли.
Покладати на суб'єкта владних
повноважень вчинити певні дії у
майбутньому суд не вправі.

Таким чином, враховуючи викладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що судом першої інстанції у ході
розгляду справи не було з'ясовано всі
фактичні обставини справи, у зв'язку з
чим останній допустив порушення норм
матеріального права.

За наведених обставин, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
проте ухвалив рішення без додержання
норм матеріального права

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судового
рішення суду першої інстанції є
порушення норм матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ч. 1 ст. 203 КАС України постанова
або ухвала суду першої інстанції
скасовується в апеляційному порядку і
позовна заява залишається без розгляду
або провадження у справі закривається
з підстав, встановлених відповідно
статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при ухваленні постанови
порушено норми матеріального права. У
зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу -
задовольнити частково, а постанову
суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 99-100, 160, 167, 183-2, 195, 197, 198,
202, 203, 205, 207, 254 КАС України, колегія
суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
18.09.2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення
Києво-Святошинського районної
державної адміністрації про визнання
дій та бездіяльності протиправними та
зобов'язання здійснити перерахунок та
виплату щорічної грошової допомоги на
оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи» -
скасувати та прийняти нову постанову,
якою позовні вимоги задовольнити
частково.

Позовні вимоги про визнання
протиправними дій та бездіяльності
Управління праці та соціального
захисту населення
Києво-Святошинського районної
державної адміністрації та
зобов'язання Управління праці та
соціального захисту населення
Києво-Святошинського районної
державної адміністрації здійснити
нарахування, перерахунок та виплату
щорічної допомоги на оздоровлення
відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за період з
07.10.2002 року по 01.01.2014 року - залишити без
розгляду.

Визнати протиправними дії Управління
праці та соціального захисту населення
Києво-Святошинського районної
державної адміністрації щодо
невиплати ОСОБА_2 щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірі, визначеному ст.
48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», за 2014 рік.

Зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення
Києво-Святошинського районної
державної адміністрації здійснити
перерахунок та виплату ОСОБА_2 щорічної
допомоги на оздоровлення у розмірі,
визначеному ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», за 2014 рік.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити повністю.

Постанова є остаточною та оскарженню
не підлягає у відповідності до ч. 10 ст.
183-2 КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.