Справа № 759/15760/14-а
Суддя: Коваль О. А.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

пр. № 2-а/759/443/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
Святошинський районний суд м. Києва в
складі головуючого судді Коваль О.А.,
розглянувши у письмовому провадженні
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві про
визнання рішення недійсним, його
скасування і зобов'язання призначити
пенсію,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві про визнання рішення
відповідача про відмову в призначенні
йому пенсії від 08.08.2014 року недійсним,
його скасування та про зобов'язання
призначити йому пенсію за вислугу
років згідно Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби та деяких іншиз
осіб» з дня звернення за призначенням
такої. Обгрунтовуючи, позовні вимоги
тим, що у 2000 року він був звільнений з
військової служби у зв»язку із
скороченням штатів, ІНФОРМАЦІЯ_2 йому
виповнилося 45 років, станом на вказану
дату його страховий стаж склав більше
25 років, загальна вислуга років з 06.05.1986
року по 04.04.2000 рік, зокрема дійсна
військова служба, складає повних 12
років 6 місяців, а тому він має право на
призначення пенсії за вислугою років
згідно зі ст. 12 ЗУ «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби та деяких іншиз
осіб», тоді як відповідач відмовив йому
в такому призначені про що зазначив в
своєму листі від 08.08.2014 року.

Відповідач надіслав суду свої
письмові заперечення на позов, згідно
яких просив в його задоволенні
відмовити, з тих підстав, що позивачу на
момент звільнення у 2000 році не було 45
років, а Законом України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби та деяких іншиз
осіб» в редакції від 04.04.2006 року
передбачено право на пенсію особи
офіцерського складу, прапорщтки і
мічмани, військовослужбовці
надстрокової служби та військової
служби за контрактом , інші особи
зазначені в пунктах «б» - «д» статті 12
цього Закону в разі досягнення ними на
день звільнення зі служби 45 річного
віку, крім осіб, зазначених, з яких не
менше ніж 12 календарних років 6 місяців
становить військова служба або служба
в органах внутрішніх справ, державній
пожежній охороні, Державній службі
спеціального зв»язку та захисту
інформації України, органах і
підрозділах цивільного захисту,
податковій міліції чи Державній
кримінально-виконавчій службі України.

Дослідивши матеріали справи, письмові
заперечення відповідача, суд дійшов
висновку про задоволення
адміністративного позову, виходлячи з
наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_1, 04.04.2000 року було звільнено
в запас Збройних Сил України за ст. 26
Закону України «Про загальний
військовий обов»язок і військову
службу», зокрема у зв»язку з
скороченням штатів.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 досяг 45 річного
віку, станом на 10.09.2005 рік, згідно
записів трудової книжки страховий стаж
його склав більше 25 років, вислуга
років - повних 12 років 6 місяців за
період дійсної військової служби з
06.05.1986 року по 04.04.2000 року.

13.05.2014 року позивач звернувся до
Головного управління Пенсійного фонду
України в м. Києві з заявою про
призначення йому пенсії згідно ст. 12 ЗУ
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби та
деяких іншиз осіб», в призначенні якої
йому було відмовлено, про що
повідомлено листом від 08.08.2014 року.

Проте, суд таку відмову відповідача
вважає неправомірною, з огляду на таке.

Умови призначення пенсії за вислугу
років визначено статтею 12 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби та
деяких іншиз осіб».

Редакція пункту «б» зазначеної статті
змінювалась, міняючи при цьому умови і
підстави виникнення права на пенсію за
вислугу років, зокрема, умову
призначення пенсії - досягнення
45-річного віку на час звільнення зі
служби.

У певний час існували положення статті,
за якими військовослужбовець міг
звільнитися зі служби і раніше, але при
досягненні ним 45-річного віку йому
могла бути призначена пенсія за
вислугу років за наявності інших
обов'язкових показників.

Так, право на пенсію у ОСОБА_1 виникло з
досягнення ним 45 річного віку, тобто
ІНФОРМАЦІЯ_2 за наяності відповідного
страхового стажу, який склав більше 25
років, та вислуги років, яка склала
повних 12 років 6 місяців за період
дійсної військової служби з 06.05.1986 року
по 04.04.2000 року.

Відповідно до пункту «б»
статті 12 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби та деяких іншиз
осіб» в редакції, що діяла в період
виникнення у позивача ОСОБА_1 права
на пенсію (з 1 серпня 2002 року по 29 квітня
2006 року), право на пенсію за вислугу
років мали особи офіцерського складу,
прапорщики і мічмани,
військовослужбовці надстрокової
служби за контрактом, особи, які мають
право на пенсію за цим Законом,
звільнені зі служби незалежно від
підстав та часу звільнення і досягли
45-річного віку, крім осіб, позбавлених
військових або спеціальних звань, а
також звільнених із служби у зв'язку з
засудженням за умисний злочин,
вчинений з використанням свого
посадового становища, або вчиненням
корупційного діяння, а ті з них, що є
інвалідами війни, незалежно від віку, і
мають загальний трудовий стаж 25
календарних років і більше, з яких не
менше 12 календарних років і 6 місяців
становить військова служба або служба
в органах внутрішніх справ.

Отже, вказаним Законом в зазначеній
редакції не визначено, що право на
отримання пенсії за вислугу років
настає при наявності умов,
передбачених пунктом "б" статті 12
Закону України "Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб" на момент звільнення, а
передбачено лише право на отримання
пенсії при настанні цих вимог.

Тоді як, Законом України від 4
квітня 2006 року № 3591-IV «Про внесення
змін до деяких законів України з питань
пенсійного забезпечення та
соціального захисту
військовослужбовців» (набрав чинності
з 29 квітня 2006 року; далі - Закон № 3591-IV)
внесено зміни до Закону 2262-XII, зокрема,
змінено назву цього Закону, зміст і
редакцію окремих статей та доповнено
його новими статтями. Так статтю 12
викладено в іншій редакції, зокрема
пункт «б» цієї статті передбачає, що
пенсія за вислугу років призначається
особам офіцерського складу,
прапорщикам і мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, іншим особам, зазначеним у
пунктах «б»-«д» статті 12 Закону № 2262-XII,
в разі досягнення ними на день
звільнення зі служби 45-річного віку,
крім осіб, зазначених у частині третій
статті 5 цього Закону, за наявністю у
них страхового стажу 25 років і більше, з
яких не менше ніж 12 календарних років і
6 місяців становить військова служба
або служба в органах внутрішніх справ,
державній пожежній охороні, органах і
підрозділах цивільного захисту,
податковій міліції чи державній
кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування
цього Закону у часі, суд виходить із
того, що згідно зі статтею 22
Конституції України закріплені нею
права і свободи не є вичерпними,
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних
законодавчих актів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Конституційний Суд України
неодноразово розглядав питання,
пов'язані з реалізацією права на
соціальний захист, і сформулював
правову позицію, згідно з якою
Конституція України виокремлює певні
категорії громадян України, що
потребують додаткових гарантій
соціального захисту з боку держави. До
них, зокрема, належить громадяни, які
відповідно до статті 17 Конституції
Україниперебувають на службі у
військових формуваннях та
правоохоронних органах держави,
забезпечуючи суверенітет і
територіальну цілісність України, її
економічну та інформаційну безпеку, а
саме - у Збройних Силах України, органах
Служби безпеки України, міліції,
прокуратурі, охороні державного
кордону України, податковій міліції,
Управлінні державної охорони України,
державній пожежній охороні, Державному
департаменті України з питань
виконання покарань тощо (рішення
Конституційного Суду України від 6
липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо
права на пільги та 20 березня 2002 року №
5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій
і гарантій).

Також у рішенні № 5-рп/2002
зазначено, що зупинення пільг,
компенсацій і гарантій для
військовослужбовців та працівників
правоохоронних органів без
відповідної матеріальної компенсації
є порушенням гарантованого державною
права на їх соціальний захист та членів
їхніх сімей.

Виходячи із висловленого у рішеннях
Конституційного Суду України
розуміння сутності соціальних
гарантій військовослужбовців та
прирівняних до них осіб зміст та обсяг
досягнутих ними соціальних гарантій не
може бути звужено шляхом внесення змін
до законодавства, а правовідносини
щодо їхнього пенсійного забезпечення
виникають не в момент звернення за
призначенням пенсії, а в момент
виникнення права на її призначення.

Аналогічна правова позиція була
висловлена Верховним Судом України у
постанові від 6 лютого 2012 року (справа №
21-322а11) та 25 вересня 2012 року (справа №
21-230а12).

Слід зазначити і те, що згідно ст.
244-2 КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Оскільки, рішення Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві про відмову в призначенні
ОСОБА_1 пенсії за вислугу років не
відповідає нормам Закону, який регулює
вказані правовідносини, зокрема
відповідній його редакції, та не
відповідає правовій позиції
Верховного Суду України, що була
викладена на підставі подібних
правовідносин, таке рішення
відповідача є незаконним, а тому
підлягає скасуванню.

З огляду на зазначине вище,
підлягає задоволенню і вимога позивача
про зобов»язання Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві
призначити ОСОБА_1 пенсію згідно п. б ст.
12 Закону України «Про внесення змін до
деяких законів України з питань
пенсійного забезпечення та
соціального захисту
військовослужбовців» з дня звернення
позивача до відповідача із заявою за
таким призначенням.

Керуючись Конституцією України,
Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України з питань
пенсійного забезпечення та
соціального захисту
військовослужбовців», рішеннями
Верховного Суду України від 6 лютого 2012
року (справа № 21-322а11) та 25 вересня 2012
року (справа № 21-230а12), ст.ст. 2, 6, 9, 69-71, 94,
97, 100, 158-163, 183-2, 244-2 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві про визнання рішення
недійсним, його скасування і
зобов'язання призначити пенсію
задовольнити.

Визнати рішення Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві про
відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за
вислугу років згідно Закону України
«Про внесення змін до деяких законів
України з питань пенсійного
забезпечення та соціального захисту
військовослужбовців» незаконною, а
тому скасувати її.

Зобов'язати Головне управління
Пенсійного фонду України в м. Києві
призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу
років згідно п. б ст. 12 Закону України
«Про внесення змін до деяких законів
України з питань пенсійного
забезпечення та соціального захисту
військовослужбовців».

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Святошинський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Суддя: