Справа № 2а-10606/12/2670
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/76023/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка
М.І.,розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 4 вересня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 листопада
2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року позивачка звернулась
до суду із вказаним позовом до
відповідача. Просила скасувати рішення
Державної міграційної служби України
від 22 травня 2012 року № 157-12 про відмову у
наданні статусу біженця в Україні.

Посилалась на те, що народилася
та постійно проживала в Грузії.
Стверджувала, що змушена була покинути
територію Грузії через переслідування
з боку громадян Грузії та через
переслідування за ознакою
національності, мови та релігії. В
Грузії у зв'язку з нестабільністю в
державі стали переслідувати її батька,
згодом батько залишив територію Грузії
щоб уникнути переслідувань та розправи
над ним.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 4
вересня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від
21 листопада 2012 року, відмовлено в
задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивачка,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачка є
громадянкою Республіки Грузія, за
національністю - вірменка. До України
прибула літаком, прямим рейсом
«Тбілісі-Київ».

8 лютого 2012 року звернулася до
управління у справах біженців
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві
із заявою про надання статусу біженця з
тих підстав, що має обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань в країні свого
громадянського походження.

Головним управлінням Державної
міграційної служби України в м. Києві
направлено повідомлення від 21 червня
2012 року № 38 про відмову у наданні
статусу біженця на підставі рішення
Державної міграційної служби України
від 22 травня 2012 року за № 157-12 як особі,
стосовно якої встановлено, що умови
передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" відсутні.

Підставою для прийняття цього рішення
відповідно до матеріалів особової
справи стало те, що необхідних
аргументів та доказів на підтвердження
обставин, що свідчили б про загрозу
позивачці на батьківщині, не
встановлено, позивачка не навела
жодних фактів, або інших доказів того,
що її побоювання стати жертвою
переслідування в разі повернення на
батьківщину, є обґрунтованим та
пов'язане з ознаками, визначеними
абзацом 2 статті 1 Закону
України "Про біженців".

За правилами ст. ст. 2, 3 Закону України
"Про біженців" (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
біженцям гарантується захист державою
України, забезпечення гарантування
відповідних прав на рівні з
громадянами України, інших держав та
соціальний захист.

Відповідно до абзацу 5 статті 10
вказаного Закону, статус біженця не
надається особі стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
абзацом 2 статті 1 цього Закону,
відсутні.

Абзацом 2 статті 1 Закону України "Про
біженців" визначено, що біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Судами обґрунтовано зазначено,
що заява позивачки є очевидно
необґрунтованою у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань та стосовно якої
встановлено, що загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання - не існує,
передбачених пунктами 1 чи 13
частини 1 статті 1 цього Закону
обставин.

Крім того, у даному випадку
відсутні обґрунтовані підстави
вважати, що мали місце переслідування,
оскільки по відношенню до позивачки, як
зазначила вона сама, були погрози від
мешканців м. Тбілісі, де вона
народилась та проживала, а зі сторони
державних органів не було здійснено
заходів, які можна кваліфікувати як
переслідування.

За таких обставин, коли умов,
передбачених ст. 1 Закону України "Про
біженців", не встановлено, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
обґрунтованого висновку про
правомірність відмови відповідача у
наданні позивачці статусу біженця.

Відповідно до вимог частини 1
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього
Кодексу суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та спростовуються висновками
судів.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 4
вересня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21 листопада 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В.
Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк