Справа № 2а-2505/11/0770
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 р.
Справа № 130288/12/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання:
Керод Х.І.

з участю представника позивача:
Папюка М.І.

та представника відповідача:
Сойми І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Ужгородської міжрайонної державної
податкової інспекції Закарпатської
області Державної податкової служби на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2012
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Індустрія
деревообробки» до Ужгородської
міжрайонної державної податкової
інспекції Закарпатської області
Державної податкової служби про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 25
травня 2011 року №136/23-1/33142018,-

В С Т А Н О
В И Л А:

01.08.2011 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення від 25 травня 2011
року №136/23-1/33142018.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
обставини викладенні в акті перевірки
не відповідають дійсним обставинам
справи.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2012
року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 25 травня 2011
року №136/23-1/33142018, прийняте Ужгородською
міжрайонною державною податковою
інспекцією у Закарпатській області.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що перевіркою встановлено
порушення п. 1.31 ст.1, п.4.1 ст.4, пп.5.5.1 п.5.5
ст.5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» від 28.12.1994 року
№334/94-ВР у редакції Закону України від
22.05.1997 року №283/97-ВР (із змінами та
доповненнями), в результаті чого
встановлено заниження податок на
прибуток всього у сумі 105256,00 грн., у тому
числі за: ІІІ квартал 2008 року в сумі 1763,00
грн., ІV квартал 2008 року - 6313,00 грн., І
квартал 2009 року - 7140,00 грн., ІІ квартал 2009
року - 7053,00 грн., ІІІ квартал 2009 року -
7718,00 грн., ІV квартал 2009 року - 7672,00 грн., І
квартал 2010 року - 13851,00 грн., ІІ квартал
2010 року - 17755,00 грн., ІІІ квартал 2010 року -
17032,00 грн., ІV квартал 2010 року - 18959,00 грн.;
а також завищення від'ємного значення
об'єкта оподаткування податку на
прибуток всього у сумі 75000,00 грн., в тому
числі за: І квартал 2008 року в сумі 20995,00
грн., ІІ квартал 2008 року - 38310,00 грн., ІІІ
квартал 2008 року - 15695,00 грн.

У ході апеляційного розгляду
представник апелянта Сойма І.І. надав
пояснення та просить задовольнити
апеляційну скаргу.

Представник позивача Папюк М.І. у ході
апеляційного розгляду надав пояснення
та просить відхилити апеляційну
скаргу.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
споживачем послуг з перевезення був
позивач, а організований безоплатний
проїзд працівників здійснений в межах
трудового законодавства і не є
операцією з безоплатної поставки
послуг в розумінні Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
оскільки здійснюється не в межах
цивільного чи господарського обороту,
а у зв'язку із врегульованим
спеціальним законодавством трудових
відносин між роботодавцем та
працівником.

Позивачем доведено, що відсотки за
користування кредитними коштами
сплачувались своєчасно, сума
заборгованості перед банком за 2010 рік
зменшувалась, тобто Товариством з
обмеженою відповідальністю «Індустрія
деревообробки» здійснювались дії,
спрямовані на погашення й тіла кредиту.
Таким чином, позивачем правомірно
включено до складу валових витрат
відсотки, нараховані банком за
користування кредитними коштами,
оскільки ним доведено належними
засобами доказування зв'язок між
отриманими кредитними коштами та
господарською діяльністю, що також не
заперечується відповідачем.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо
оскарження рішень суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення,
добросовісно.

Частиною 1 ст. 195 КАС України
встановлено, що суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи
відповідно до вимог ст.13 КАС України
забезпечується системою: апеляційною
та касаційною. Можливість апеляційного
та касаційного оскарження судових
рішень є принципом адміністративного
судочинства, що спрямований на
забезпечення прав осудності
(законності та обґрунтованості)
судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що з 31.03.2011 року по
28.04.2011 року Ужгородською МДПІ в
Закарпатській області було проведено
планову виїзну перевірку ТзОВ
«Індустрія деревообробки» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2008 р. по 31.12.2010 р., за
результатами якої складено акт від
10.05.2011 року №389/23-1/33142018.

Відповідно до п. 1 висновків
вищезазначеного Акта, перевіркою
встановлено, крім того, порушення п. 1.31
ст. 1, п. 4.1 ст. 4, пп. 5.5.1 п. 5.5 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 р. №334/94-ВР у
редакції Закону України від 22.05.1997 року
№283/97-ВР (із змінами та доповненнями), в
результаті чого встановлено заниження
податок на прибуток всього у сумі 105256,00
грн., у тому числі за: ІІІ квартал 2008
року в сумі 1763,00 грн., ІV квартал 2008 року -
6313,00 грн., І квартал 2009 року - 7140,00 грн., ІІ
квартал 2009 року - 7053,00 грн., ІІІ квартал
2009 року - 7718,00 грн., ІV квартал 2009 року -
7672,00 грн., І квартал 2010 року - 13851,00 грн.,
ІІ квартал 2010 року - 17755,00 грн., ІІІ
квартал 2010 року - 17032,00 грн., ІV квартал 2010
року - 18959,00 грн.; а також завищення
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податку на прибуток
всього у сумі 75000,00 грн., в тому числі за:
І квартал 2008 року в сумі 20995,00 грн., ІІ
квартал 2008 року - 38310,00 грн., ІІІ квартал
2008 року - 15695,00 грн.

На підставі Акта перевірки №389/23-1/33142018
від 10.05.2011 року Ужгородською МДПІ в
Закарпатській області було прийнято
податкове повідомлення-рішення
№136/23-1/33142018 від 25.05.2011 року, відповідно
до якого ТзОВ «Індустрія
деревообробки» збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток на загальну суму 131570,00 грн. (в
тому числі за основним платежем 105256,00
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями 26314,00 грн.).

Не погоджуючись із висновками Акта
перевірки, позивач подав до
Ужгородської МДПІ в Закарпатській
області заперечення від 19 травня 2011
року №117, яке було залишене останньою
без розгляду.

Між ТзОВ «Індустрія деревообробки»
(замовник) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (перевізник)
03 січня 2007 року було укладено договір
№1, відповідно до предмету якого
перевізник зобов'язується надати
замовнику послуги з перевезення
працівників останнього на умовах,
визначених договором.

Відповідно до п. 2.2 зазначеного
договору передбачено, що плата за
перевезення складає 40,00 грн./рейс.

У відповідності до умов перевезення,
визначених договором, перевезення
здійснюються щодня, крім вихідних та
святкових днів, з урахуванням
перенесених днів; перевезення
здійснюються двічі на день за
наступним графіком та маршрутами:

- вранці: с. Зарічево - м. Перечин, час
прибуття за адресою замовника - 05.45 год.,
14.45 год.;

- ввечері: м. Перечин - с. Зарічево, час
відправлення з адреси замовника - 24.15
год.

В подальшому, підписуючи 15 квітня 2010
року договір про внесення змін до
договору №1 від 03.01.2007 року, сторони
домовились про встановлення плати за
перевезення з 15.04.2010 року на рівні 310,00
грн./рейс, а також про зміну графіку та
маршрутів перевезення:

- с. Зарічево - м. Перечин, час прибуття
за адресою замовника - 05.45 год., 14.45 год.;
с. Туриця - с. Дубриничі, час прибуття -
07.45 год.;

- м. Перечин - с. Зарічево, час
відправлення з адреси замовника - 15.15
год., 24.15 год.; с. Дубриничі - с. Туриця,
час відправлення з адреси замовника -
17.10 год..

За період з 01.01.2008 р. по 31.12.2010 р.
замовником було надано ТзОВ «Індустрія
деревообробки» послуг по перевезенню
працівників на загальну суму 123577,00 грн.

Крім того, між ТзОВ «Індустрія
деревообробки» (замовник) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (перевізник)
03 січня 2007 року було укладено договір
№2. Розділом 1 укладеного договору
передбачено, що перевізник
зобов'язується надати замовнику
послуги з перевезення працівників
останнього на умовах, визначених
договором.

У відповідності до умов перевезення,
визначених договором, перевезення
здійснюються щодня, крім вихідних та
святкових днів, з урахуванням
перенесених днів; перевезення
здійснюються двічі на день за
наступним графіком та маршрутами:

- вранці: с. Вільшанки - с. Т. Пасіка - м.
Перечин, час прибуття за адресою
замовника - 05.45 год., 14.45 год.;

- ввечері: м. Перечин - с. Вільшанки - с. Т.
Пасіка, час відправлення з адреси
замовника - 24.15 год.

Плата за перевезення складає:

- с. Вільшанки - с. Т. Пасіка - м. Перечин -
210,00 грн./рейс;

- м. Перечин - с. Вільшанки - с. Т. Пасіка -
210,00 грн./рейс;

- с. Вільшанки - м. Перечин - 180,00 грн./рейс
(без заїзду в Т. Пасіку);

- м. Перечин - с. Вільшанки - 180,00 грн./рейс
(без заїзду в Т. Пасіку).

Договором від 01.02.2008 року про внесення
змін до договору №2 від 03.01.2007 року
сторонами було переглянуто вартість
послуг, та визначено її в такому
розмірі:

- с. Вільшанки - с. Т. Пасіка - м. Перечин -
280,00 грн./рейс;

- м. Перечин - с. Вільшанки - с. Т. Пасіка -
280,00 грн./рейс;

- с. Вільшанки - м. Перечин - 250,00 грн./рейс
(без заїзду в Т. Пасіку);

- м. Перечин - с. Вільшанки - 250,00 грн./рейс
(без заїзду в Т. Пасіку).

Договором від 30.11.2009 року про внесення
змін до договору №2 від 03.01.2007 року була
встановлена наступна вартість послуг:

- с. Вільшанки - с. Т. Пасіка - м. Перечин -
450,00 грн./рейс;

- м. Перечин - с. Вільшанки - 350,00 грн./рейс.

За період з 01.01.2008 р. по 31.12.2010 р. ТзОВ
«Індустрія деревообробки» було
отримано від фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 послуг по перевезенню
працівників на загальну суму 299480,00 грн.

Факт отримання послуг по перевезенню
працівників ТзОВ «Індустрія
деревообробки» по вищезазначеним
договором ні в акті перевірки, ні
відповідачем в судових засіданнях не
заперечується.

З метою сприяння регулюванню трудових
відносин і соціально-економічних
інтересів працівників і власників між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Індустрія
деревообробки" в особі голови зборів
учасників Старости В.Ф. одного боку і
трудовим колективом підприємства в
особі обраного й уповноваженого від
трудового колективу Василиндри І.І.
було укладено колективний договір на
2006 - 2011 роки, затверджений директором
товариства та погоджений
представником від трудового колективу
03 січня 2006 року.

Додатком №1 до вищезазначеного
колективного договору, затвердженого
директором ТзОВ «Індустрія
деревообробки» та головою зборів
трудового колективу 19 грудня 2006 року,
передбачено доповнити розділ 8
«Соціальні пільги та гарантії», в тому
числі, п. 8.2. наступного змісту:
«Адміністрація підприємства гарантує
забезпечення перевезення працівників,
які проживають за межами м. Перечина, на
роботу та з роботи».

Колективний договір укладається на
основі чинного законодавства,
прийнятих сторонами зобов'язань з
метою регулювання виробничих, трудових
і соціально-економічних відносин і
узгодження інтересів трудящих,
власників та уповноважених ними
органів (ст. 10 Кодексу законів про працю
України від 10.12.1971 року).

Положення ч. 3 ст. 13 Кодексу законів про
працю України та ст. 7 Закону України
«Про колективні договори і угоди»
№3356-XII від 01.07.1993 року допускають
можливість внесення в колективні
договори умови, що поліпшують
становище працівників порівняно з
законодавством (надають додаткові
трудові і соціально-побутові пільги
працівникам, а також додаткові
гарантії).

Приймаючи рішення про заниження
позивачем валових доходів на суму 439827,00
грн., відповідач виходив з того, що
перевезення працівників підприємства
на та з роботи є безоплатно наданими
послугами у формі компенсаційних
виплат працівникам, тобто в розумінні
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» являються
продажем результатів робіт (послуг),
які, в свою чергу, підлягають включенню
до складу валових доходів. Надання
таких послуг без відображення їх у
складу валових доходів можливе тільки
за умови їх включення до колективного
договору, проте умовами останнього
надання такої компенсації не
передбачено.

Однак із зазначеним висновком
відповідача суд погодитись не може з
огляду на наступне.

Абз. 2 п. 1.31 ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.1994 р. №334/94-ВР дає визначення
поняттю «продаж результатів робіт
(послуг)», у відповідності до якого
таким є будь-які операції
цивільно-правового характеру з надання
результатів робіт (послуг), з надання
права на користування або на
розпоряджання товарами, у тому числі
нематеріальними активами та іншими ніж
товари, об'єктами власності за
компенсацію, а також операції з
безоплатного надання результатів
робіт (послуг). Продаж результатів
робіт (послуг) включає, зокрема, надання
права на користування товарами у межах
договорів лізингу (оренди), продаж,
передачу права на підставі авторських
або ліцензійних договорів, а також інші
способи передачі об'єктів авторського
права, патентів, знаків для товарів і
послуг, інших об'єктів права
інтелектуальної, в тому числі
промислової, власності.

В розумінні п. 1.23 ст. 1 вищезазначеного
нормативно-правового акту, безоплатно
надані роботи, послуги - це роботи та
послуги, які надаються платником
податку без вимоги про компенсацію їх
вартості.

Матеріалами справи доведено, що
перевезення працівників ТзОВ
«Індустрія деревообробки» на роботу та
з роботи гарантується додатком №1 до
колективного договору (а. с. 86), що
спростовує твердження відповідача про
відсутність такого положення в
колективному договорі підприємства.

Стосовно посилання Ужгородської
міжрайонної державної податкової
інспекції на те, що колективний договір
позивача зареєстровано в Перечинській
районній державній адміністрації із
застереженнями щодо його
доопрацювання суд зазначає наступне.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
колективні договори і угоди», що також
кореспондується з положенням ч. 1 ст. 17
Кодексу законів про працю України,
передбачає, що колективний договір,
угода набирають чинності з дня їх
підписання представниками сторін або з
дня, зазначеного у колективному
договорі, угоді.

Виключною підставою для визнання
недійсними умов укладеного
колективного договору, у відповідності
до норм Кодексу законів про працю
України, є включення до такого договору
умов, що погіршують порівняно з чинним
законодавством і угодами становище
працівників.

Статтею 15 Кодексу законів про працю
України передбачено, що колективні
договори підлягають повідомній
реєстрації місцевими органами
державної виконавчої влади. Порядок
такої реєстрації визначається
Положенням про порядок повідомної
реєстрації галузевих і регіональних
угод, колективних договорів,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України №225 від 05 квітня 1994
року.

Поняття повідомної реєстрації не
регламентується жодним із
вищезазначених актів. Разом з тим, ні в
одному з нормативно-правових актів, що
регулює порядок укладення колективних
договорів, серед умов їх не чинності не
визначено відсутність проведення
такої реєстрації. Більше того, умовами
Закону України «Про колективні
договори і угоди» та Кодексу законів
про працю України визначено, що
колективний договір набирає чинності з
дня його підписання, якщо в ньому не
зазначено інакше.

Статтею 14 Закону України «Про
колективні договори і угоди», як і п. 12.2
укладеного колективного договору,
передбачено, що зміни і доповнення до
колективного договору, угоди протягом
строку їх дії можуть вноситися тільки
за взаємною згодою сторін в порядку,
визначеному колективним договором,
угодою.

Своїми підписами на додатку №1 сторони
засвідчили досягнення згоди щодо
внесення змін до колективного договору
ТзОВ «Індустрія деревообробки».

Таким чином, споживачем послуг з
перевезення був позивач, а
організований безоплатний проїзд
працівників здійснений в межах
трудового законодавства і не є
операцією з безоплатної поставки
послуг в розумінні Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
оскільки здійснюється не в межах
цивільного чи господарського обороту,
а у зв'язку із врегульованим
спеціальним законодавством трудових
відносин між роботодавцем та
працівником.

Крім того, можливість надання таких
послуг без відображення їх у складі
валових доходів визнається й самим
відповідачем за умови включення такого
положення до колективного договору.

У зв'язку з вищенаведеним, враховуючи
надання ТзОВ «Індустрія
деревообробки» доказів наявності
серед умов колективного договору
підприємства гарантій забезпечення
перевезення працівників, які
проживають за межами м. Перечина, на
роботу та з роботи, суд вважає висновок
відповідача щодо включення таких
витрат до валових доходів
безпідставним.

В обґрунтування зробленого висновку
про завищення ТзОВ «Індустрія
деревообробки» валових витрат за
період, що перевірявся, посадові особи
відповідача посилаються на те, що
надання поворотних фінансових допомог,
тобто операцій, не пов'язаних із
господарською діяльністю позивача,
здійснювалось за наявності постійної
заборгованості по кредитам, то
відсотки, нараховані банком за
користування кредитними коштами в
період надання таких допомог, також не
пов'язані із господарською діяльністю
підприємства.

В наслідок вищезазначеного перевіркою
зменшено валові витрати на загальну
суму 56194,00 грн., у тому числі за: І
квартал 2010 року - 11252,00 грн., ІІ квартал
2010 року - 15110,00 грн., ІІІ квартал 2010 року -
11726,00 грн., ІV квартал 2010 року - 18106,00 грн.

Між ТзОВ Комерційний банк
"Коопінвестбанк" (кредитор) та ТзОВ
«Індустрія деревообробки»
(позичальник) було укладено договір
кредитної лінії №02-5/187-05 від 29.12.2005 року,
у відповідності до умов якого кредитор
відкриває позичальнику кредиту лінію з
максимальним лімітом заборгованості в
сумі 250000,00 грн. строком від 29.12.2005 р. по
28.12.2006 р. із сплатою 15,0 відсотків річних.

Згідно п. 1.2 укладеного договору
передбачено, що надання коштів буде
здійснюватися окремими частинами в
межах кредитної лінії з встановленим
максимальним лімітом заборгованості
на умовах, визначених цим договором та
додатковими правочинами до нього.

В подальшому, укладаючи додаткові
договори до договору кредитної лінії
№02-5/187-05, сторони вносили зміни до його
умов. Так, зокрема, додатковим
договором №10 від 24.11.2008 року, п. 1.1
договору викладено в такій редакції:
«Кредитор відкриває позичальнику
кредиту лінію з максимальним лімітом
заборгованості в сумі 715000,00 доларів США
та 72000,00 євро, строком до 24.11.2008 р. із
сплатою 17,0 відсотків річних, починаючи
з 24.11.2008 р.». Додатковим договором №12
від 24.02.2009 року сторони домовились про
викладення п. 1.1 договору в наступній
редакції: «Кредитор відкриває
позичальнику кредиту лінію з
максимальним лімітом заборгованості в
сумі 587020,00 доларів США із сплатою 17,0
відсотків річних та 172000,00 євро із
сплатою 16,0 відсотків річних, починаючи
з 24.02.2009 р., строком до 29.12.2011 р.»
Додатковим договором №14 від 18.10.2010 р.
сторонами було обумовлено зменшення
відсоткової ставки по кредитній лінії
в доларах США до 16 відсотків річних,
починаючи з 18.10.2010 р.

Станом на 01.01.2010 року сума
кредиторської заборгованості
підприємства перед банком складала
6430335,43 грн., а станом на 31.12.2010 року -
6045437,22 грн.

У відповідності до довідки №51 від
01.12.2011 року, виданої ПАТ «Комерційний
інвестиційний банк», порушень умов
договору, укладеному з ТзОВ «Індустрія
деревообробки», як щодо остаточного
погашення кредиту, так і щодо сплати
щомісячних нарахованих відсотків за
кредитними угодами №02-5/187-05 від 29.12.2005
року та додатковими угодами до них за
період з 2005 по 2010 рр. не було.

Разом з тим, між ТзОВ «Індустрія
деревообробки» (кредитор) та ТзОВ
«Корнелія - Трейд» (отримувач) було
укладено договір на отримання
фінансової допомоги на поворотній
основі №1/10 від 14.01.2010 року. Згідно з
предметом договору кредитор
зобов'язується надати отримувачу
безпроцентну (безоплатну) фінансову
допомогу на поворотній основі, а
останній зобов'язується повернути її у
визначений цим договором термін.

Розмір фінансової допомоги,
встановлений п. 2.1 договору, складає
250000,00 грн.

Термін повернення безпроцентної
(безоплатної) фінансової допомоги на
поворотній основі - до 31 березня 2010 року
(п. 4.1 договору).

Також 11 лютого 2010 року між
вищезазначеними сторонами був
повторно укладений договір на
отримання фінансової допомоги на
поворотній основі №2/10 на тих самих
умовах, що й попередній, розміром 250000,00
грн. та терміном повернення до 31
березня 2010 року. А договором про
внесення змін до договору №2/10 було
збільшено суму наданої безпроцентної
(безоплатної) фінансової допомоги на
поворотній основі до 750000,00 грн. та
продовжено термін її повернення до 31
березня 2012 року.

Окрім того, між ТзОВ «Індустрія
деревообробки» (кредитор) та ТзОВ
«Меблева фабрика «Тур'янка» було також
укладено договір на отримання
фінансової допомоги на поворотній
основі №1/10-Т від 15.02.2010 року, умовами
якого передбачено, що кредитор
зобов'язується надати отримувачу
безпроцентну (безоплатну) фінансову
допомогу на поворотній основі, а
останній зобов'язується повернути її у
визначений цим договором термін.

Сума безпроцентної (безоплатної)
фінансової допомоги на поворотній
основі за цим договором складає 250000,00
грн. (п. 2.1 договору).

Термін повернення безпроцентної
(безоплатної) фінансової допомоги на
поворотній основі - до 31 березня 2010 року
(п. 4.1 договору).

Згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
валові витрати виробництва та обігу -
це сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно п. 5.5 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
встановлює особливості визначення
складу витрат платника податку у разі
сплати процентів за борговими
зобов'язаннями. Так, пп. 5.5.1 передбачено,
що до складу валових витрат
відносяться будь-які витрати, пов'язані
з виплатою або нарахуванням процентів
за борговими зобов'язаннями (у тому
числі за будь-якими кредитами,
депозитами) протягом звітного періоду,
якщо такі виплати або нарахування
здійснюються у зв'язку з веденням
господарської діяльності платника
податку.

Поняття господарської діяльності
визначено п. 1.32. Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
відповідно до якого господарська
діяльність - будь-яка діяльність особи,
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою. Під
безпосередньою участю слід розуміти
зазначену діяльність особи через свої
постійні представництва, філіали,
відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Наявними в матеріалах справи
меморіальними ордерами та платіжними
дорученнями встановлено, що отримані
за вказаним договором кредитні кошти
позивач використовував виключно на
потреби, безпосередньо пов'язані з його
господарською діяльністю.

Ця обставина також не заперечується
відповідачем, що відображено в акті
перевірки від 10.05.2011 року №389/23-1/33142018.

Податковий орган заперечує
правомірність віднесення позивачем до
валових витрат відсотки за
користування кредитними коштами з тієї
підстави, що одночасно з отриманням
кредитних коштів товариство надавало
безвідсоткові позики контрагентам.

З проведеного аналізу законодавчих
норм, що визначають склад валових
витрат юридичної особи, випливає, що
єдиною законодавчо визначеною умовою
для віднесення до складу валових
витрат нарахованих процентів за
борговими зобов'язаннями (в тому числі
за договором кредиту) для резидентів є
доведення зв'язку з господарською
діяльності підприємства. Інших
обмежень, в тому числі надання
безпроцентних позик третім особам під
час сплати таких відсотків, Законом
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» не встановлено.

Крім того, позивачем доведено, що
відсотки за користування кредитними
коштами сплачувались своєчасно, сума
заборгованості перед банком за 2010 рік
зменшувалась, тобто ТзОВ «Індустрія
деревообробки» здійснювались дії,
спрямовані на погашення й тіла кредиту.

Колегія суддів погоджується з думкою
суду першої інстанції, що позивачем
правомірно включено до складу валових
витрат відсотки, нараховані банком за
користування кредитними коштами,
оскільки ним доведено належними
засобами доказування зв'язок між
отриманими кредитними коштами та
господарською діяльністю, що також не
заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно з
статтею 86 КАС України оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у
апеляційній скарзі, не дають
адміністративному суду апеляційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, оскільки
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив фактичні
обставини справи та надав їм у
оскаржуваному судовому рішенні
належну правову оцінку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200,
205, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу Ужгородської
міжрайонної державної податкової
інспекції Закарпатської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2012
року у справі №2а-0770/2505/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І.Довга

І.І.Запотічний