Справа № 180/503/13-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м.
Київ К/800/7317/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Ліпського Д.В., Кочана В.М.,розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті Марганці
Дніпропетровської області про
зобов'язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21 січня 2014 року,

встановив:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом про зобов'язання
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті Марганці
Дніпропетровської області (відділення
Фонду) здійснити виплату
заборгованості по щомісячних
страхових платежах за період з 1
листопада 2009 по 1 січня 2013 року в сумі
19704 грн та зобов'язання відповідача з 1
січня 2013 року нарахувати та
виплачувати щомісячні страхові
виплати в розмірі, встановленому
статтею 1197 ЦК України до зміни
обставин, що тягнуть перерахунок
страхових виплат.

Позовні вимоги мотивовано
протиправністю дій відділення Фонду,
який відмовляється виплачувати
щомісячні страхові виплати втраченої
частини заробітку в порядку
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, із врахуванням положень
статті 1197 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), виходячи з
п'ятикратного розміру мінімальної
заробітної плати, а робить це згідно з
положеннями Закону України 23 вересня
1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі - Закон
№ 1105-XIV).

Постановою Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від
30 жовтня 2013 року позов задоволено:
зобов'язано Відділення фонду провести
перерахунок та виплату щомісячних
страхових виплат ОСОБА_4 за період з 1
листопада 2009 року відповідно до статті
1197 ЦК України, з урахуванням виплачених
сум, та в подальшому нараховувати та
виплачувати щомісячні страхові
виплати в розмірі, встановленому
статтею 1197 ЦК України до зміни
обставин, що тягнуть перерахунок
страхових виплат.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21 січня 2014 року скасовано
постанову суду першої інстанції, а в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі постанову суду першої
інстанції, посилаючись на те, що
страхові виплати повинні
обчислюватись відповідно до положень
статті 1197 ЦК України, виходячи з
п'ятикратного розміру мінімальної
заробітної плати.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 є інвалідом
ІІІ групи за професійним захворюванням
та отримує щомісячні страхові виплати
з Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до вимог Закону № 1105-XIV.

Позивач 6 грудня 2012 року звернувся до
відповідача з письмовою заявою, в якій
просив перерахувати та виплатити йому
страхові виплати за період з серпня 2009
року по грудень 2012 року включно згідно
зі статтею 1197 ЦК України.

Листом від 19 грудня 2012 № 15/02-20
відповідач повідомив про те, що
перерахунок та виплата страхових
виплат здійснюється на підставі
положень Закону № 1105-XIV, а підстави для
застосування положень статі 1197 ЦК
України відсутні.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
пріоритетному застосуванню до спірних
правовідносин підлягають положення ЦК
України як такі, що набрали чинності
пізніше, ніж Закон № 1105-XIV.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та приймаючи нову постанову
про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд дійшов висновку, що в
даному випадку спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює спірні відносини, є саме Закон
№ 1105-XIV, а не ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 4
Закону № 1105-XIV законодавство про
страхування від нещасного випадку
складається із Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, цього
Закону, Кодексу законів про працю
України, Закону України «Про охорону
праці» та інших нормативно-правових
актів.

Підпунктом «в» пункту 1 частини першої
статті 21 Закону № 1105-XIV встановлено
обов'язок Фонду у разі настання
страхового випадку виплачувати
працівникові щомісяця грошову суму в
разі часткової чи повної втрати
працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку потерпілого.

За змістом частини першої та пункту 1
частини другої статті 28 Закону №
1105-XIV страховими виплатами є грошові
суми, які згідно із статтею 21 цього
Закону Фонд соціального страхування
від нещасних випадків виплачує
застрахованому чи особам, які мають на
це право, у разі настання страхового
випадку. Зазначені грошові суми
складаються, зокрема, із страхової
виплати втраченого заробітку (або
відповідної його частини) залежно від
ступеня втрати потерпілим професійної
працездатності (далі - щомісячна
страхова виплата).

Згідно з положеннями статті 34 Закону №
1105-XIV сума щомісячної страхової виплати
визначається відповідно до ступеня
втрати професійної працездатності та
середньомісячного заробітку, що
потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

Сума щомісячної страхової виплати не
повинна перевищувати
середньомісячного заробітку, що
потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

Отже, законодавством про страхування
від нещасного випадку встановлено
спеціальний порядок відшкодування
Фондом шкоди в результаті нещасного
випадку на виробництві.

Згідно із статтею 1197 ЦК України розмір
втраченого фізичною особою внаслідок
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я заробітку (доходу), що підлягає
відшкодуванню, визначається у
відсотках від середнього місячного
заробітку (доходу), який потерпілий мав
до каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я, з урахуванням ступеня втрати
потерпілим професійної
працездатності, а за її відсутності -
загальної працездатності. Якщо
середньомісячний заробіток (дохід)
потерпілого є меншим від п'ятикратного
розміру мінімальної заробітної плати,
розмір втраченого заробітку (доходу)
обчислюється виходячи з п'ятикратного
розміру мінімальної заробітної плати.

Стаття 1197 міститься в главі 82
«Відшкодування шкоди», параграфі
2 «Відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншими ушкодженнями
здоров'я або смертю», що передбачають
цивільно-правову відповідальність
фізичної або юридичної особи, яка
завдала шкоди каліцтвом або
ушкодженням здоров'я фізичній особі,
тоді як Фонд як страховик здійснює
страхові виплати працівнику
(застрахованій особі), нещасний випадок
(професійне захворювання) з яким стався
з вини іншої особи - роботодавця
(страхувальника).

Отже, дія статті 1197 ЦК України не
поширюється на спірні правовідносини,
які врегульовані спеціальним
нормативно-правовим актом, а саме:
Законом № 1105-XIV.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що відповідачем
правильно визначений розмір
щомісячних страхових виплат позивачу,
а суд першої інстанції безпідставно
застосував до спірних правовідносин
норми статті 1197 ЦК України.

Слід також зазначити, що Верховний Суд
України висловив правову позицію щодо
такої юридичної ситуації в ухвалі від 19
вересня 2007 року (справа №
6-11727св07).

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року - без зміни.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К. Ліпський Д.В. Кочан В.М.