Справа № 826/14159/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 листопада 2014 року №
826/14159/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого - судді
Мазур А.С., суддів: Кротюка О.В.,
Літвінової А.В., розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовомОСОБА_1до Правління
Пенсійного фонду України Головного
Управління Пенсійного фонду України в
Одеській областіпровизнання
протиправними дій, зобов'язання
вчинити дії,В С Т А Н О В И В:

Позивачка, яка проживає в державі
Ізраїль, звернулася до суду з позовом, в
якому просила:

- визнати бездіяльності Правління
Пенсійного фонду України щодо
невнесення змін в «Порядок подання та
оформлення документів для призначення
пенсій» відповідно до Рішення КМУ
№25-рп/2009 від 07.10.2009 - актом порушення її
матеріальних прав;

- зобов'язати Правління ПФУ внести і
затвердити зміни до «Порядку подання
та оформлення документів для
призначення пенсій»;

- зобов'язати Правління ПФУ та Головне
Управління ПФУ в Одеській області
визначити уповноважене територіальне
управління ПФУ і дати йому вказівку
поновити виплату їй пенсії за віком з
07.10.2009 року за кордони України, згідно
Конституції і діючим пенсійним
законодавством.

В обгрунтування позовних вимог
покликається на те, що на основі
трудового стажу в Україні з 1947 по 1982,
оформила та отримувала пенсію в
Україні з 06.09.1982 року до виїзду в
Ізраїль 17.08.1990 року При виїзді отримала
в рахунок пенсії аванс за 6 місяців.
10.10.20113 року направила Правлінню
Пенсійного фонду України заяву про
поновлення виплати їй пенсії на
підставі рішення КСУ №25-рп/2009 від 07.10.2009
року. її звернення було скеровано 03.07.2014
року в Головне Управління ПФУ в
Одеській області для розгляду по суті
та листом 16.07.2014 року повідомило її про
відсутність підстав для виплати
пенсії. Вважає, що після винесення
вищезгаданого рішення КСУ, Правління
ПФУ зобов'язане було негайно внести
зміни в «Порядок подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій» згідно Закону
України «Про загальне пенсійне
державне страхування». На даний момент
не існує офіційного Положення про
оформлення і виплату пенсій за віком
при проживання пенсіонера за межами
України. Крім того, Головне Управління
ПФУ помилково трактує зміст рішення
КСУ, та вважає, що воно може бути
реалізоване лише після прийняття
спеціального Закону України, яким
будуть передбачені умови, норми та
механізм виплати пенсій за кордонами
України.

Позивачка просила розглядати позов за
її відсутності.

Ухвалою суду від 12.11.2014 року позов
частині позовних вимог про визнання
бездіяльності Правління Пенсійного
фонду України щодо невнесення змін в
«Порядок подання та оформлення
документів для призначення пенсій»
відповідно до Рішення КМУ №25-рп/2009 від
07.10.2009 - актом порушення її матеріальних
прав; зобов'язання Правління ПФУ
внести і затвердити зміни до «Порядку
подання та оформлення документів для
призначення пенсій» залишено без
розгляду на підставі ст. 100 та п. 9. ч. 1 ст.
155 КАС України.

Таким чином, позов підлягає розгляду по
суті в частині позовної вимоги щодо
зобов'язання Правління ПФУ та
Головного управління ПФУ в Одеській
області визначити уповноважене
територіальне управління ПФУ (бажано
за місцем її проживання перед виїздом з
України) і дати йому вказівку поновити
виплату їй пенсії за віком з 07.10.2009 року
за кордони України, згідно Конституції
і діючим пенсійним законодавством.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

У позовній заяві, позивачка ОСОБА_1
зазначає, що працювала в Україні з 1947
року до 1982 року, оформила та отримувала
пенсію за віком у місці свого
проживання - у Малинівському районі м.
Одеси з 06.09.1982 року до виїзду в Ізраїль
17.08.1990 року.

10.10.2013 року позивачка звернулась до
Правління Пенсійного Фонду України із
заявою про поновлення та виплату їй
пенсії, заробленої трудовим стажем у
відповідності до Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року № 25-рп/2009, але отримала відповідь з
відмовою.

У зв'язку з прийняттям Конституційним
судом України рішення № 25-рп/2009 від
07.10.2009 року, відповідно до якого визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними),
положення пункту 2 частини першої
статті 49, другого речення статті 51
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV.

Позивачка зазначає, що 10.10.2014 року
звернулася до Правління Пенсійного
фонду України із заявою, в якій просила
Правління Пенсійного Фонд України
зобов'язати територіальне управління
пенсійного фонду України поновити та
виплачувати їй пенсію, яку вона
заробила своїм трудовим стажем на
території України.

Оцінюючи бездіяльність відповідачів
щодо відмови в поновленні та виплаті
пенсії особі, яка проживає за межами
України та має трудовий стаж в Україні,
суд виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій
передбачені Законами України "Про
пенсійне забезпечення", "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

У Преамбулі Закону України від 05.11.1991 з
наступними змінами і доповненнями, №
1788-XII "Про пенсійне забезпечення"
зазначається, що цей Закон відповідно
до Конституції України гарантує всім
непрацездатним громадянам України
право на матеріальне забезпечення за
рахунок суспільних фондів споживання
шляхом надання трудових і соціальних
пенсій.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне
забезпечення" передбачено, що іноземні
громадяни та особи без громадянства,
які проживають в Україні, мають право
на пенсію нарівні з громадянами
України на умовах, передбачених
законодавством або міждержавними
угодами.

Пенсійне забезпечення громадян
України, що проживають за її межами,
провадиться на основі договорів (угод)
з іншими державами.

Згідно з приписами ст. 92 цього Закону
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються. Виключення з даного
правила встановлено тільки для пенсій,
призначених внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" виплата
пенсії за рішенням територіальних
органів Пенсійного Фонду України або
за рішенням суду припиняється на весь
час проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України. У статті 51 вказаного
закону передбачено, що у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед виїздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 07.10.2009 року № 25-рп/2009
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV.

Таким чином, з наведеного вбачається,
що питання щодо призначення та виплати
пенсій громадянам України, які виїхали
на постійне місце проживання за межі
України, після визнання положень
пункту 2 частини першої статті 49,
другого речення статті 51 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" такими,
що не відповідають Конституції України
рішенням Конституційного Суду України
від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
ст.ст. 1, 92 Закону України "Про пенсійне
забезпечення", що на час існування
спірних правовідносин та розгляду
справи є чинними так як
неконституційними не визнавалися та є
обов'язковими для всіх громадян,
підприємств, установ та організацій і
підлягають застосуванню на всій
території України.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку, що у відповідачів в силу
положень ст.ст. 1, 92 Закону України "Про
пенсійне забезпечення" відсутні
правові підстави для призначення
пенсій громадянам, які виїхали на
постійне проживання в держави, з якими
Україною не укладено міжнародні
договори, що врегульовують питання
пенсійного забезпечення таких осіб
(крім пенсій, призначених внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання).

Крім цього, аналізуючи обставини
справи, суд звертає увагу, що Законом
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
встановлено порядок призначення
пенсій, дотримання якого виключає
наявність спірних правовідносин між
сторонами щодо призначення пенсій.

Частина перша ст. 44 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" вказує на те, що заява про
призначення (перерахунок) пенсії або
про її відстрочення та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсії відповідно до
зазначеного вище Закону, затверджений
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005р. № 22-1,
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 27.12.2005р. за № 1566/11846 передбачає,
зокрема ч.2, що заява про призначення
пенсії непрацюючим громадянам
подається заявником особисто
безпосередньо до органу, що призначає
пенсію, за місцем проживання
(реєстрації) заявника.

Пунктом 7 вказаного Порядку
передбачено, що до заяви про
призначення пенсії за віком додаються,
зокрема, документи про місце
проживання (реєстрації) особи.
Відповідно до п. 16 Порядку особа, яка
звертається за пенсією (незалежно від
виду пенсії) повинна пред'явити паспорт
(або інший документ, що засвідчує цю
особу, місце її проживання (реєстрації)
та вік, а за приписами п. 29 Порядку за
документ, що засвідчує місце
проживання особи, приймаються: паспорт
або довідка уповноважених органів з
місця проживання (реєстрації), у тому
числі органів місцевого
самоврядування.

З наведеного вбачається, що усім
пенсіонерам незалежно від виду пенсій
призначаються та виплачуються за
місцем проживання.

Суд звертає увагу, що позивачка виїхала
на постійне місце проживання за кордон
у 1990 році.

Відповідно до ст. 3 Закону України від
18.01.2001 "Про громадянство України"
громадянами України є: 1) усі громадяни
колишнього СРСР, які на момент
проголошення незалежності України (24
серпня 1991 року) постійно проживали на
території України; 2) особи, незалежно
від раси, кольору шкіри, політичних,
релігійних та інших переконань, статі,
етнічного та соціального походження,
майнового стану, місця проживання,
мовних чи інших ознак, які на момент
набрання чинності Законом України "Про
громадянство України" (13 листопада 1991
року) проживали в Україні і не були
громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на
постійне проживання після 13 листопада
1991 року і яким у паспорті громадянина
колишнього СРСР зразка 1974 року
органами внутрішніх справ України
внесено напис "громадянин України", та
діти таких осіб, які прибули разом із
батьками в Україну і на момент прибуття
в Україну не досягли повноліття, якщо
зазначені особи подали заяви про
оформлення належності до громадянства
України; 4) особи, які набули
громадянство України відповідно до
законів України та міжнародних
договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини
першої цієї статті, є громадянами
України з 24 серпня 1991 року, зазначені у
пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у
пункті 3, - з моменту внесення відмітки
про громадянство України.

Як зазначила позивачка у позовній
заяві, до Ізраїлю вона виїхала 17.08.1990
року.

Жодних доказів належності до
громадянства України позивачка не
надала.

Таким чином, не підтверджено факт, що
позивачка є громадянкою України.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України встановлено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
зокрема: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Виходячи з наведеного, суд надходить до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог, оскільки відповідачі
діяли на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Органи державної влади повинні
керуватися нормами Конституції і
законів України і не можуть порушувати
норми статті 22 Конституції України, які
є нормами прямої дії.

Відповідно до ст. 8 КАС України при
вирішенні справи суд має керуватися
принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Керуючись вимогами 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленим статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими статтями 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий
А.С. Мазур

Судді:
В.О. Кротюк

А.В. Літвінова