Справа № 823/3387/14
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
справа № 823/3387/14

16 год. 50 хв.
м.
Черкаси

Черкаський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Бабич А.М.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Демченко Н.Ю.,

позивача - ОСОБА_1 (особисто),

представника відповідача - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Головного
управління юстиції у м.Києві про
визнання дій протиправними, визнання
нечинним наказу, поновлення на посаді
та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

06.11.2014 у Черкаський окружний
адміністративний суд з
адміністративним позовом звернулась
ОСОБА_1 (далі-позивач) до Головного
управління юстиції у м.Києві
(далі-відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та
незаконним звільнення позивача з
посади головного спеціаліста сектору
державної реєстрації обтяжень на
нерухоме майно та надання інформації з
Державного реєстру прав відділу
реєстрації речових прав на нерухоме
майно відділу реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві;

- визнати нечинним наказ від 10.10.2014
№2453/03 про звільнення позивача з посади
головного спеціаліста сектору
державної реєстрації обтяжень на
нерухоме майно та надання інформації з
Державного реєстру прав відділу
реєстрації речових прав на нерухоме
майно відділу реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві;

- поновити позивача на
вищевказаній посаді з 10.10.2014;

- стягнути з відповідача на
користь позивача середній заробіток за
час вимушеного прогулу та моральну
шкоду в розмірі 12000,00грн.;

- звернути постанову до негайного
виконання в частині поновлення
позивача на посаді.

Позов мотивовано тим, що
звільнення із займаної посади та
припинення публічної служби здійснено
з порушенням вимог трудового
законодавства. Позивач зазначає, що
свої посадові обов'язки виконувала
сумлінно та добросовісно. Дій, які би
перешкоджали функціонуванню
державного органу, вона не вчиняла,
порушень, які пов'язані із проходженням
державної служби, не допускала. Вимогу
відшкодувати завдану моральну шкоду в
розмірі 12000,00грн. позивач обґрунтував
наявністю фізичних та психічних
страждань, тривог щодо зайнятості,
втрати нормальних життєвих зв'язків,
пов'язаних з роботою, трудовим
колективом і вимаганням від неї
додаткових зусиль для організації
свого життя. Тому просила задовольнити
позов у повному обсязі.

Відповідач проти позову
заперечував з тих підстав, що позивач
допустила порушення присяги
державного службовця, що полягало у
підробці та підміні попередження про
зміну організаційно-штатної структури
відповідача, в якому позивачу
пропонувалось переведення на іншу
посаду. Тому, на його думку, позивач
порушив присягу державного службовця,
за що його і було звільнено.

Заслухавши пояснення та
перевіривши доводи сторін, повно та
об'єктивно дослідивши докази у справі у
їх взаємозв'язку та логічній
послідовності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню, у зв'язку з таким.

З письмових доказів у справі суд
встановив, що відповідно до наказу
відповідача від 08.01.2014 №30/03 позивача
призначено на посаду головного
спеціаліста сектору державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно у другому відділі державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м.Києві. Цього ж
дня позивач прийняла присягу
державного службовця (далі - Присяга).

Згідно з наказом відповідача від
15.09.2014 №2123/03 ОСОБА_1 з 15.09.2014 за її згодою
переведено на посаду головного
спеціаліста сектору державної
реєстрації обтяжень на нерухоме майно
та надання інформації з Державного
реєстру прав у відділ реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м.Києві. Однак,
оскаржуваним наказом від 10.10.2014 №2453/03
відповідач припинив державну службу
позивача та звільненив із вищевказаної
посади з 10.10.2014 за порушення присяги
державного службовця згідно з п.6 ч.1
ст.30 Закону України «Про державну
службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ (далі - Закон
№3723-ХІІ). Передумовою звільнення є
подання начальника відділу реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м.Києві Ярмоли І.І.

На підставі наказу від 10.10.2014
№2454/03 відповідач провів повний
розрахунок з позивачем та виплатив
грошову компенсацію за невикористану
частину щорічної основної відпустки за
період з 08.01.2014 до 10.10.2014.

Надаючи правову оцінку вказаним
обставинам, суд керувався такими
положеннями законодавства.

Ч.2 ст.19 Конституції України
визначений обов'язок органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону
№3723-ХІІ громадяни України, які вперше
зараховуються на державну службу,
приймають присягу. У разі відмови
державного службовця від прийняття або
порушення Присяги, передбаченої у
статті 17 цього Закону, згідно з п.6 ч.1
ст.30 Закону №3723-XII державна служба
припиняється. Припинення державної
служби відбувається у формі
звільнення.

Ч.2 ст.17 Закону №3723-XII наведено
текст Присяги: «Повністю усвідомлюючи
свою високу відповідальність, урочисто
присягаю, що буду вірно служити
народові України, суворо дотримувати
Конституції та законів України,
сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати
їх авторитет, охороняти права, свободи
і законні інтереси громадян, з гідністю
нести високе звання державного
службовця, сумлінно виконувати свої
обов'язки».

З аналізу вищевказаного тексту
вбачається, що в основі поведінки
державного службовця закладені етичні,
правові та службово-дисциплінарні
норми поведінки, порушення яких
утворює факт порушення присяги. Тому,
складаючи її, державний службовець
покладає на себе не тільки певні
службові зобов'язання, але й моральну
відповідальність за їх виконання. У
зв'язку з цим як порушення Присяги
треба розуміти скоєння державним
службовцем проступку (вчинку) проти
інтересів служби, який суперечить
покладеним на нього обов'язкам,
підриває довіру до нього як носія
влади, що призводить до приниження
авторитету державного органу та
унеможливлює подальше виконання ним
своїх обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону
№3723-XII за невиконання чи неналежне
виконання службових обов'язків,
перевищення своїх повноважень,
порушення обмежень, пов'язаних з
проходженням державної служби, а також
за вчинок, який порочить його як
державного службовця або дискредитує
державний орган, в якому він працює, до
державного службовця застосовуються
дисциплінарні стягнення. Частиною 2
цієї статті передбачено, що до
службовців, крім дисциплінарних
стягнень, передбачених чинним
законодавством про працю України,
можуть застосовуватися такі заходи
дисциплінарного впливу, як
попередження про неповну службову
відповідність і затримка до одного
року у присвоєнні чергового рангу або у
призначенні на вищу посаду.

Системний аналіз норм, наведених
у статтях 14, 17, 30 Закону №3723-XII, свідчить,
що за вчинення державними службовцями
порушень службової дисципліни,
дисциплінарних правопорушень
допускається застосування
дисциплінарних стягнень, визначених у
ч.2 ст.9 Закону №3723-XII, найбільш суворим з
яких є звільнення.

Оскільки припинення державної
служби на підставі п.6 ч.1 ст.30 Закону №
3723-XII є найсуворішим заходом
відповідальності державного службовця
за порушення службової дисципліни,
який виходить за межі дисциплінарної
відповідальності, тому неможливість
застосування до позивача
дисциплінарних стягнень аж до
звільнення повинно бути мотивованим.

Суд встановив, що передумовою для
припинення державної служби позивача
та звільнення її із займаної посади
відбулось на підставі подання
начальника відділу реєстрації речових
прав на нерухоме майно реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м.Києві Ярмоли І.І. від 10.10.2014.
Відповідно до змісту цього подання
23.09.2014 позивач була попереджена про
зміну в організаційно-штатній
структурі відповідача, у зв'язку з чим
їй запропоновано переведення на посаду
головного спеціаліста сектору
організаційного забезпечення та
архівної роботи відділу державної
реєстрації юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців Дарницького району
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м.Києві, від якої
позивач відмовилась. Суд звернув увагу,
що належних доказів щодо такої відмови
відповідачем до матеріалів справи не
надано.

Згідно з поясненнями сторін спору
позивач подала в управління кадрової
роботи та державної служби Головного
управління юстиції у м.Києві
попередження про зміну в
організаційно-штатній структурі
відповідача зі згодою на переведення
на посаду головного спеціаліста
сектору реєстрації речових прав на
нерухоме майно у відділ державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м.Києві. Сторони
повідомили суд, що такі попередження
надавалися працівникам у формі
роздрукованого тексту без підпису
керівника та без печатки установи. Отже
офіційним попередженням їх сприймати
немає підстав.

Посилання відповідача на
підроблення вищевказаного
повідомлення суд вважає
необгрунтованим, оскільки не
підтверджене належними доказами. На
час звільнення позивача відсутні
судові рішення про факт підроблення
ним документів. Єдиним підтвердженням
зазначених обставин є доповідна
записка завідувача сектору роботи з
центром надання адміністративних
послуг Святошинської районної в
м.Києві державної адміністрації
відділу реєстрації заяв/запитів та
видачі документів реєстраційної
служби О.В. Барабошкіної (а.с.51).

Суд звернув увагу, що підроблене,
на думку відповідача, повідомлення
містить підпис начальника
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м.Києві А.М. Янчука
та позивача, а посада, згоду на
переведення на яку дала позивач,
відповідає штатному розпису
відповідача, що діяв станом на момент
його звільнення. Щодо вчинення підпису
особисто керівником установи на
попередженні після підпису позивача та
без перевірки даних тексту сторони не
заперечували, доказів протилежного
суду не надали.

У звязку з викладеним, суд не
вбачає підстав вважати, що позивач
допустив вчинок, який порочить звання
державного службовця.

Згідно з правовою позицією
Верховного Суду України у рішенні від
21.05.2013 №21-403а12, яке згідно з ч.1 ст.244-2 КАС
України обов'язкове для врахування
всіма органами державної влади та
судами України, передумовою звільнення
державного службовця за вчинення
дисциплінарного правопорушення,
пов'язаного зі здійсненням службової
діяльності, з підстав припинення
державної служби за порушення Присяги,
мають бути встановлені внаслідок
ретельного службового розслідування.
При цьому необхідно враховувати, що у
разі вчинення дисциплінарного
правопорушення, наслідком якого може
бути припинення державної служби за
порушення Присяги або звільнення є
санкціями різних рівнів
відповідальності, які не можуть
застосовуватися як альтернативні.
Звільнення за порушення присяги може
мати місце лише тоді, коли державний
службовець скоїв проступок проти
інтересів служби, який суперечить
покладеним на нього обов'язкам,
підриває довіру до нього як носія
влади, що призводить до приниження
державного органу та унеможливлює
подальше виконання ним своїх
обов'язків. Державний службовець, який
вчинив дисциплінарний проступок, не
може бути звільнений за порушення
Присяги, якщо цей проступок не можливо
кваліфікувати як порушення Присяги.

Крім того, якщо діяння може бути
кваліфіковане як дисциплінарне
правопорушення, то в такому випадку має
застосовуватись захід дисциплінарної
відповідальності, що відповідає
тяжкості вчиненого дисциплінарного
правопорушення та ступеню вини особи.

Відповідач не довів вчинення
позивачем порушень, які би потягли за
собою застосування до нього
найсуворішої санкції відповідальності
державного службовця.

У зв'язку з викладеним, суд дійшов
висновку, що відсутні підстави для
звільнення позивача із займаної посади
та припинення державної служби за
порушення Присяги державного
службовця, а тому оскаржуваний наказ
від 10.10.2014 №2453/03 є протиправним.

Згідно з роз'ясненнями в п.10.2.
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.05.2013 №7 у разі визнання протиправним
рішення суб'єкта владних повноважень
суд повинен одночасно застосувати один
із встановлених законом способів
захисту порушених прав, а саме:
скасування або визнання нечинним
рішення. Визнання рішення нечинним
означає втрату ним чинності з моменту
набрання законної сили судовим
рішенням.

Оскільки оскаржуваний наказ про
припинення державної служби позивача
та звільнення з посади на час його
прийняття суперечив вимогам
законодавства, тому суд дійшов
висновку, що належним способом захисту
прав позивача є визнання його
протиправним та скасування.

Водночас, суд звернув увагу, що за
результатами зміни
організаційно-правової структури
відповідача посада позивача перебуває
в іншому відділі, ніж на час звільнення.
Тож перешкод для поновлення позивача
на роботі з ідентичними
функціональними обов'язками суд не
вбачає.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.235 Кодексу
законів про працю України від 10.12.1971
(далі - КЗпП) у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір. При винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Згідно з правовою позицією Верховного
Суду України від 21.05.2014 у справі №6-33цс14
закон не наділяє суд повноваженнями
щодо обрання іншого способу захисту
трудових прав, ніж зазначені у ч.1 ст.235
КЗпП. Тому, встановивши, що звільнення
позивача відбулося з порушенням
встановленого законом порядку, суд
зобов'язаний відновити працівника на
колишній роботі.

Поняття "робота" надано в Класифікаторі
професій, затвердженому наказом
Міністерства економічного розвитку і
торгівлі України 16 серпня 2012 року №923.
Це - певні завдання та обов'язки, що
виконані, виконуються чи повинні бути
виконані однією особою.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку поновити ОСОБА_1 на роботі в
Головному управлінні юстиції у м.Києві
на посаді, з якої її було звільнено.

Оскільки судом встановлено
відсутність підстав для звільнення
позивача, тому суд вважає доведеним
право позивача на стягнення
середньомісячного заробітку за
вимушений прогул з наступного за днем
звільнення днем (11.10.2014) до дати
прийняття постанови суду (28.11.2014)
відповідно до вимог ст.27 Закону України
"Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2
Порядку, середньомісячна заробітна
плата за час вимушеного прогулу
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення працівника з
роботи.

Враховуючи, що позивач звільнена 10.10.2014
середня заробітна плата повинна
обчислюватися виходячи з виплат за
останні 2 місяці, що передували
звільненню.

Відповідно до довідки про отриману
заробітну плату (а.с.54) позивачка за час
роботи в реєстраційній службі
Головного управління юстиції у м.Києві
отримала за серпень 2014 року 2349,08грн. та
за вересень 2014 року 2475,15грн. Отже
середньомісячний заробіток за
вимушений прогул позивача за 34 робочих
дні становить: (2349,08+2475,15)/42*34=3905,32грн.

Вимога позивача стягнути моральну
шкоду в розмірі 12000грн. не обґрунтована
доказами щодо розміру. Враховуючи
досліджені обставини справи, суд
вважає заявлений розмір явно завищеним
та таким, що не буде відповідати
характеру спричиненої шкоди.

Відповідно до ст.237-1 Кодексу законів
про працю України (далі - КЗпП України)
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного закону
передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст.237-1 КЗпП України є наявність
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, з урахуванням
специфіки об'єкту яких завдана
моральна шкода може бути відшкодована
працівнику у вигляді одноразової
грошової виплати або в іншій
матеріальній формі. Таким порушенням
щодо позивачки є незаконне звільнення
з посади.

Суд при визначенні розміру моральної
шкоди взяв до уваги: очевидність
протиправного характеру звільнення
позивача, наслідків застосованої
підстави звільнення, а також, що посада,
з якої її було звільнено, є першим
робочим місцем позивача згідно з
даними трудової книжки.

Згідно з роз'ясненнями в п.13 постанови
Пленуму Верховного Суду України №4 від
31 березня 1995 року "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Внаслідок незаконного звільнення
порушені конституційні та трудові
права позивача.

Оскаржуваним наказом про звільнення
без законних підстав позивачці
спричинено моральну шкоду, яка
виразилась у втраті нормальних
життєвих зв'язків, а саме: позивач була
позбавлена доходу, була змушена
прикладати додаткових зусиль для
організації свого життя. З урахуванням
фактичних обставин справи та
встановлений мінімальний прожитковий
мінімум у 2014 році, враховуючи принцип
розумності, достатності та
справедливості, суд вважає необхідним
стягнути на користь позивача, як
відшкодування моральної шкоди, 1218,00
гривень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку у задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Ч.ч.2-3 КАС України передбачено, що
постанови суду про присудження виплати
заробітної плати, іншого грошового
утримання у відносинах публічної
служби - у межах суми стягнення за один
місяць та про поновлення на посаді у
відносинах публічної служби
виконуються негайно. Тому, суд дійшов
висновку звернути до негайного
виконання постанову в частині
поновлення на роботі та відшкодування
середнього заробітку в межах суми
стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 160-165, 254-256 КАС України,
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління юстиції у
м.Києві від 10.10.2014 №2453/03 про припинення
державної служби ОСОБА_1 (паспорт серії
НОМЕР_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
з посади головного спеціаліста сектору
державної реєстрації обтяжень на
нерухоме майно та надання інформації з
Державного реєстру прав відділу
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м.Києві.

Поновити ОСОБА_1 в Головному управлінні
юстиції у м.Києві на вищевказаній
посаді.

Стягнути з Головного управління
юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1
(паспорт серії НОМЕР_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 3905,32грн. (три
тисячі дев'ятсот п'ять гривень 32 коп.) та
моральну шкоду в розмірі 1218,00грн. (одна
тисяча двісті вісімнадцять гривень).

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

2. Звернути до негайного виконання
постанову в частині поновлення на
роботі та відшкодування середнього
заробітку в межах суми стягнення за
один місяць.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, яка може бути
подана до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд протягом 10 днів з моменту отримання
повного тексту постанови. У разі
подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

3. Копії постанови направити
особам, які брали участь у справі.

Суддя
А.М. Бабич

Повний текст постанови
виготовлений 02.12.2014