Справа № 820/3514/13-а
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/57916/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Біоресурс»

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 22.10.2013 р.

у справі №820/3514/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Біоресурс»

до Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Біоресурс»
(далі-позивач) звернулось до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
(далі-відповідач) про скасування
податкового повідомлення-рішення.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 17.07.2013 р.
адміністративний позов задоволено,
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 11.04.2013 р.
№, стягнуто з Державного бюджету
України на користь позивача сплачений
судовий збір у розмірі 2294,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2013 р.
рішення суду першої інстанції
скасовано та прийнято нове про відмову
у задоволенні позову.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної
інстанції прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, в якій просить його
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Відповідач письмових заперечень на
касаційну скаргу на адресу суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Податковою інспекцією у період з 18.12.2013
р. по 11.03.2013 р. була проведена
документальна планова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2010 р. по
31.12.2012 р., за результатами якої складено
акт від 18.03.2012 р. № 1057/22.1-07/31439957, яким
зафіксовані порушення позивачем вимог
пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», п.198.3, 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України.

На підставі зазначених матеріалів
перевірки було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 11.04.2013 р. №
про визначення позивачу суми
грошових зобов'язань з податку на
додану вартість у розмірі 313 007,50 грн.
(основний платіж - 250 406,00 грн., штрафні
(фінансові) санкції - 62 601,50 грн.).

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач
мав господарські взаємовідносини із
ТОВ «Еріда» на підставі договору
поставки від 01.1п0.2008 р., у відповідності
до яких останнім було поставлено
позивачу продукцію та було виписано
відповідні податкові накладні: від
15.01.2010 р. №000003 на загальну суму 182 700,00
грн., у т. ч. ПДВ 30 450,00 грн., від 06.07.2010 р.
№24 на суму 385 144,36 грн., у т. ч. ПДВ 64 190,73
грн., від 08.07.2010 р. №25 на суму 351 105,64 грн.,
у т. ч. ПДВ 58 517,61 грн.

Суд апеляційної інстанції, надаючи
оцінку обставинам справи у зазначеній
частині, виходив неправомірності
включення позивачем сум податку на
додану вартість по взаємовідносинах із
ТОВ «Еріда» до податкового кредиту
спірного періоду.

При цьому, суд попередньої інстанції
зазначив, що порушення позивачем
порядку формування податкового
кредиту по операціям з ТОВ «Еріда» слід
пов'язувати не з відсутністю
податкових накладних, а з їх
оформленням всупереч вимогам п. 7.2.1 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», що полягало у зазначенні
покупцем у податкових накладних від
15.01.2010 р., № 000003, від 06.07.2010 р. № 000024, від
08.07.2010 р. №000025 підприємства ТОВ
«Биоресурс», що не відповідає назві
підприємства позивача, яке згідно
довідки з ЕДР юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців та свідоцтва
про реєстрацію платника ПДВ має назву
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Біоресурс».

Судова колегія Вищого
адміністративного суду України не може
погодитись із таким застосуванням норм
матеріального права та вважає за
необхідне зазначити таке.

Так, пп 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»
встановлено обов'язковий перелік
реквізитів, що має містити податкова
накладна, а саме порядковий номер
податкової накладної; дату виписування
податкової накладної; назву юридичної
особи або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
податковий номер платника податку
(продавця та покупця); місце
розташування юридичної особи або місце
податкової адреси фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; опис (номенклатуру)
товарів (робіт, послуг) та їх кількість
(обсяг, об'єм); повну назву отримувача;
ціну поставки без врахування податку;
ставку податку та відповідну суму
податку у цифровому значенні; загальну
суму коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку

Враховуючи те, що податковою
інспекцією не заперечується факт
здійснення позивачем господарських
операцій з ТОВ «Еріда», який видав
згадані накладні, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що останні у повній мірі
виконують функції, покладені на них
Законом України «Про податок на додану
вартість», оскільки з їх змісту можливо
ідентифікувати учасників
господарської операції.

Тобто, ці податкові накладні
підтверджують фактичність здійснення
господарської операції, сплату податку
на додану вартість у складі ціни
придбаних товарів, а також суми цього
податку.

Судова колегія вважає, що ті недоліки в
заповненні податкових накладних, на
які посилається відповідач, не роблять
вказані звітні документи недійсними та
не можуть свідчити про їх неналежність
та недопустимість як підстави для
формування податкового кредиту, а
відтак їх оцінка судом першої
інстанції відповідає правильному
застосуванню пп.7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Що стосується взаємовідносин позивача
із ТОВ «Стройком ЛТД» у грудні 2011 року,
які згідно висновку, зафіксованому в
акті перевірки, не спричинили
реального настання правових наслідків,
слід зазначити наступне.

Як свідчать матеріали справи, між
позивачем (замовник) з ТОВ «Фірма
«Стройком ЛТД» (підрядник) був
укладений договір від 23.05.2011 р. № 01/23-05
генерального підряду, предметом якого
були ремонтно-будівельні роботи та
монтаж обладнання, перелічені у
кошторисі. Загальна вартість робіт
узгоджена у сумі 1 398 412,87 грн., роботи
підлягали виконанню до 27.06.2011 р. Сторони
також обумовили можливість залучення
для виконання спеціальних робіт
субпідрядні організації.

Заперечуючи правомірність формування
позивачем податкового кредиту за
результатами господарських
взаємовідносин із ТОВ «Фірма «Стройком
ЛТД», суд апеляційної інстанції
виходив із відсутності дати підписання
та адреси виконання робіт у формах КБ-2
та КБ-3, а також інформації податкової
інспекції про неможливість виконання
робіт ТОВ «Фірма «Стройком ЛТД».

Так, судами обох інстанцій було
встановлено, що для визначення обсягів
будівельних робіт та проведення
розрахунків за виконані будівельні
роботи сторонами складалися акти
приймання виконаних робіт за типовою
формою КБ-2 і довідки про вартість
виконаних робіт типової форми КБ-3, які
затверджені наказом Міністерства
регіонального розвитку та будівництва
України від 04.09.2009 р. №554.

Крім того, про фактичне виконання робіт
свідчать банківські виписки, які також
містяться в матеріалах справи.

У відповідності до приписів пп. 14.1.181
п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України,
який набрав чинності на момент
виникнення спірних правовідносин,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Отже, достатніми підставами для
виникнення у платника податку права на
податковий кредит є наявність
податкових накладних, виданих йому
підприємством-контрагентом,
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, встановлення судом
реальності та товарності
господарської операції.

Доводи відповідача про відсутність у
контрагента позивача належних
ресурсів для виконання робіт за
договором від 23.05.2011 р. № 01/23-05
ґрунтуються виключно на матеріалах
перевірки «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Експоком» щодо документального
підтвердження господарських відносин
із платниками податків, їх реальності
та повноти відображення за грудень 2011
року».

Утім, наведене обґрунтування, так само
як і посилання відповідача на той факт,
що укладені сторонами первинні
бухгалтерські та податкові документи
не відповідають вимогам ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», не є
беззаперечним свідченням відсутності
у позивача права на формування
податкового кредиту по господарським
операціям із ТОВ «Фірма «Стройком ЛТД»
за наявності податкових накладних,
отриманих позивачем від ТОВ «Фірма
«Стройком ЛТД», а також встановлення
судом відповідності угоди між
позивачем та ТОВ «Фірма «Стройком ЛТД»
нормам чинного законодавства.

Зазначене судом апеляційної інстанції
при постановленні оскаржуваного
судового рішення взято до уваги не
було, що призвело до безпідставного
скасування рішення суду першої
інстанції.

З урахуванням викладеного, суд
касаційної інстанції вбачає наявність
підстав погодитись із висновком суду
першої інстанції про недоведеність
відповідачем правомірності прийнятого
ним податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст.226 КАС України, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Біоресурс» задовольнити.

2. Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2013 р. у
справі №820/3514/13-а скасувати.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 17.07.2013 р. у
справі №820/3514/13-а залишити в силі.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.