Справа № 810/6179/14
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року 810/6179/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Лисенко В.І.,
розглянувши порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби
Іванківського міжрайонного управління
юстиції Київської області

про визнання протиправним та
скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулась
ОСОБА_1 з позовом до Реєстраційної
служби Іванківського міжрайонного
управління юстиції Київської області
про визнання протиправним та
скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначає, що на підставі
договору купівлі-продажу від 07.10.2000
року їй належить садовий будинок,
незакінченого будівництва, що
розташований на земельній ділянці,
площею 0,05 га, за адресою: АДРЕСА_1. У
подальшому, з метою реєстрації прав на
земельну ділянку, на якій знаходиться
даний садовий будинок, вона звернулась
до Реєстраційної служби Іванівського
міжрайонного управління юстиції
Київської області з відповідною заявою
про реєстрацію прав на нерухоме майно.
Зазначила, що до вказаної заяви нею
було подано, окрім іншого квитанцію про
сплату державного мита, копію паспорту,
копію ідентифікаційного коду,
Державний акт на земельну ділянку,
витяг з Державного земельного
кадастру, технічний паспорт та договір
купівлі-продажу будинку незавршеного
будівництва. Проте, рішенням
державного реєстратора ОСОБА_2, їй було
відмовлено в державній реєстрації прав
на земельну ділянку на підставі статті
24 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» та пункту 20
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013
року. Позивач вважає, що рішення
відповідача є протиправним, оскільки,
відповідно до статті 377 Цивільного
кодексу України, правовстановлюючим
документом, який посвідчує право
власності на земельну ділянку, є
договір купівлі-продажу будинку, що
знаходиться на цій ділянці.

Відповідач проти позову заперечував, з
мотивів, викладених у письмових
запереченнях. Зазначив, що документи,
подані ОСОБА_1 до заяви про реєстрацію
прав на нерухоме майно не відповідають
статті 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень». Тобто, заявником
не подано правовстановлюючого
документу, що підтверджує право
власності на земельну ділянку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити позов.

Відповідач, повідомлений належним
чином про дату, час та місце судового
розгляду, не з'явився. Через канцелярію
суду від нього надійшло заперечення на
позов та клопотання про розгляд справи
без його участі, в порядку письмового
провадження.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

У судовому засіданні 11.11.2014, суд на
підставі частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
ухвалив продовжувати розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представника позивача, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з таких
підстав.

07 жовтня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі-продажу,
відповідно до умов якого, позивачка
придбала у власність садовий будинок
незавершеного будівництва, який
розташований на земельній ділянці
площею 0,05 га, що знаходиться у
садівницькому товаристві «Сонячний»
за адресою: АДРЕСА_1.

29 серпня 2014 року позивачка звернулась
до Реєстраційної служби Іванківського
міжрайонного управління юстиції із
заявою про державну реєстрацію права
власності на земельну ділянку.

Разом із заявою позивачкою були подані
наступні документи: квитанція про
сплату державного мита, копія паспорту,
копія ідентифікаційного коду,
Державний акт на земельну ділянку,
витяг з Державного земельного
кадастру, технічний паспорт та договір
купівлі-продажу будинку незавершеного
будівництва.

Як убачається з Державного акту про
право приватної власності на землю (а.
с. 8), власником земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, є
ОСОБА_3.

За результатами розгляду відповідачем
заяви ОСОБА_1 та документів, поданих нею
для проведення державної реєстрації
прав, державним реєстратором було
встановлено, що подані документи не
відповідають вимогам статті 19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» та встановлено
невідповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

29.08.2014 державним реєстратором було
винесено рішення №15452869 про відмову у
реєстрації прав на вказану земельну
ділянку.

Вважаючи рішення державного
реєстратора від 29.08.2014 №15452869
неправомірним, позивач звернулась до
суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Спірні правовідносини врегульовано
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV
(далі-Закон) та Порядком державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень від 22.06.2011 №703 (далі-Порядок).

Відповідно до статті 2 Закону, державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно - це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно; нерухоме майно
це земельні ділянки, а також об'єкти,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких неможливе без їх
знецінення та зміни призначення.

Державна реєстрація речових прав та їх
обтяжень здійснюється державним
реєстратором.

Відповідно до пункту 37 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.10.2013 документами, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення речових прав на нерухоме
майно, є: 1) укладений в установленому
законом порядку договір, предметом
якого є нерухоме майно, права щодо
якого підлягають державній реєстрації,
або речове право на нерухоме майно чи
його дублікат; 2) свідоцтво про право
власності на частку в спільному майні
подружжя в разі смерті одного з
подружжя, видане нотаріусом або
консульською установою України, чи
його дублікат; 3) свідоцтво про право на
спадщину, видане нотаріусом або
консульською установою України, чи
його дублікат; 4) видані нотаріусом
свідоцтво про придбання майна з
прилюдних торгів (аукціонів) та
свідоцтво про придбання майна з
прилюдних торгів (аукціонів), якщо
прилюдні торги (аукціони) не відбулися,
чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
закону; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді, чи його дублікат; 7) свідоцтво про
право власності на нерухоме майно чи
його дублікат, видані до 1 січня 2013 р.
органом місцевого самоврядування або
місцевою держадміністрацією; 8) рішення
про закріплення нерухомого майна на
праві оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право приватної
власності на землю, державний акт на
право власності на землю, державний акт
на право власності на земельну ділянку
або державний акт на право постійного
користування землею; 10) рішення суду, що
набрало законної сили, щодо права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно; 11) ухвала суду про
затвердження (визнання) мирової угоди;
12) заповіт, яким установлено сервітут
на нерухоме майно; 13) закон, яким
установлено сервітут на нерухоме
майно; 14) рішення уповноваженого
законом органу державної влади про
повернення об'єкта нерухомого майна
релігійній організації; 15) рішення
власника майна, уповноваженого ним
органу про передачу об'єкта нерухомого
майна з державної у комунальну
власність чи з комунальної у державну
власність або з приватної у державну чи
комунальну власність; 16) інші
документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

Згідно із частиною другою статті 9 та
частиною першою статті 24 Закону,
державний реєстратор має право
відмовити у державній реєстрації прав
на нерухоме майно, якщо подані
документи не відповідають вимогам,
встановленим законодавством.

З аналізу викладених норм чинного
законодавства убачається, що підставою
для реєстрації прав на нерухоме майно є
наявність правовстановлюючих
документів, що підтверджують право
власності.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 до Реєстраційної служби
Іванківського міжрайонного управління
юстиції Київської області були подані
наступні правовстановлюючі документи
на земельну ділянку: Державний акт на
земельну ділянку та договір
купівлі-продажу садового будинку
незавершеного будівництва, що
знаходиться на даній земельній
ділянці.

При цьому, суд звертає увагу, що
Державний акт на зазначену земельну
ділянку оформлений на ОСОБА_3

У судовому засіданні представник
позивача наполягав, що нормами Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», не передбачено надання
будь-яких інших документів, що
підтверджують право власності на
земельну ділянку. Зазначив, що основним
документом, який підтверджує право
власності на земельну ділянку, у
відповідності до норм статті 377
Цивільного кодексу України, є лише
договір купівлі-продажу будинку
незавершеного будівництва та
Державний акт на земельну ділянку.

Проте, суд не погоджується з даним
твердженням, оскільки, відповідно до
Державного акту на зазначену земельну
ділянки, власником останньої є ОСОБА_3

Також, суттєвим є те, що відповідно до
норм статті 377 Цивільного кодексу, до
особи переходить право власності на
земельну ділянку за умови нею
придбання саме житлового будинку,
будівлі або споруду, на якій вони
розташовані.

Проте, предметом договору-купівлі є
будинок незавершеного будівництва, що
не відповідає зазначеним вимогам норм
вказаної статті.

За таких обставин, суд вважає, що подані
позивачкою документи для реєстрації
права власності на земельну ділянку не
є правовстановлюючими у розумінні
статті 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

А тому, суд дійшов висновку, що рішення
відповідача про відмову в державній
реєстрації прав на земельну ділянку
від 29.08.2014 №15452869 є правомірним та не
підлягає скасуванню

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Лисенко В.І.