Справа № К/9991/8099/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/8099/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Вільнянської
міжрайонної державної податкової
інспекції Запорізької області до
Управління Пенсійного фонду України у
Вільнянському районі Запорізької
області про визнання дій незаконними
та скасування рішення, за касаційною
скаргою Вільнянської міжрайонної
державної податкової інспекції
Запорізької області на постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 травня 2010
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24 січня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2010 року Вільнянська
міжрайонна державна податкова
інспекція Запорізької області (далі
ДПІ) звернулася з позовом до Управління
Пенсійного фонду України у
Вільнянському районі Запорізької
області (далі УПФ), в якому просила
визнати незаконними дій та скасувати
рішення від 19 лютого 2010 року № 20
про застосування фінансових санкцій за
неповну спалу авансових платежів із
страхових внесків в сумі 16408,83 грн.

В обґрунтування позову посилалась на
вимоги Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV
(далі Закон № 1058-IV), Постанову Кабінету
Міністрів № 502 від 21 травня 2009 року «Про
тимчасові обмеження щодо здійснення
заходів державного нагляду (контролю)
господарської діяльності на період до
31 грудня 2010 року» (далі Постанова КМУ №
502). Стверджуючи, що УПФ неправомірно
провело планову перевірку і
застосувало фінансові санкції, ДПІ
просило про задоволення позову.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 травня 2010
року, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 24 січня 2011
року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення судів та
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
скарги з таких підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи
ДПІ перебуває на обліку УПФ, є
платником страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

За результатами планової перевірки з
питань дотримання вимог законодавства
щодо нарахування, обчислення та сплати
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування за
період з 1 жовтня 2000 року по 31 липня 2009
року, УПФ виявило порушенням сплати
позивачем авансових платежів зі
страхових внесків в сумі 32817,66 грн., про
що складено відповідний Акт від 28
серпня 2009 року. Внаслідок чого, спірним
рішенням № 20 від 19 лютого 2010 року до ДПІ
застосовано фінансові санкції (штраф)
за порушення сплати таких в розмірі 50 %
від вказаної суми, тобто 16408,83 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суди попередніх інстанцій
виходили з того, що ДПІ зобов'язане
сплачувати страхові внески та авансові
платежі згідно вимог Закону № 1058-IV, а
тому за несплату таких позивач несе
відповідальність у вигляді штрафних
санкцій відповідно до пункту 7 частини 9
статті 106 цього Закону. Враховуючи те,
що спірне рішення УПФ винесено в межах
повноважень та у відповідності до
чинного Закону, підстав для його
скасування немає.

Проте до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права
виходячи з наступного.

Дійсно, Закон № 1058-IV регулює відносини,
що виникають між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування (Стаття 5). Дія
інших нормативно-правових актів може
поширюватися на ці правовідносини лише
у випадках, передбачених зазначеним
Законом, або в частині, що йому не
суперечить. Виключно цим
нормативно-правовим актом
визначаються: принципи та структура
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування;
коло осіб, на яких поширюється його дія;
перелік платників страхових внесків,
їх права та обов'язки; порядок
нарахування, обчислення, сплати цих
внесків і стягнення заборгованості за
ними.

За змістом частини 6 статті 20 Закону №
1058-IV страхувальники зобов'язані
сплачувати страхові внески, нараховані
за відповідний базовий звітний період,
не пізніше ніж через 20 календарних днів
із дня закінчення цього періоду. При
цьому в разі здійснення протягом
базового звітного періоду виплат
(виплати доходу), на які відповідно до
цього Закону нараховуються страхові
внески, страхувальники одночасно з
видачею зазначених сум зобов'язані
сплачувати авансові платежі у вигляді
сум страхових внесків, що підлягають
нарахуванню на зазначені виплати
(дохід). У разі недостатності у
страхувальника коштів для здійснення в
повному обсязі виплати заробітної
плати (доходу) та одночасної сплати
відповідних авансових платежів
виплата зазначених сум та сплата
страхових внесків здійснюється в
пропорційних розмірах у порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду. У разі несплати авансових
платежів до страхувальників
застосовуються фінансові санкції,
передбачені цим Законом.

Згідно вимог пункту 7 частини 9 статті 106
Закону № 1058-IV за несплату, неповну або
несвоєчасну сплату авансових платежів
із страхових внесків, передбачених цим
Законом, - штраф у розмірі 50 відсотків
сум несплачених або своєчасно не
сплачених авансових платежів.

Разом з тим, суд першої та апеляційної
інстанції не надали належної правової
оцінки вимогам позивача щодо
застосування до спірних правовідносин
положень Постанови КМУ № 502.

Так, згідно вимог абзацу першого
Постанови КМУ № 502 органам і
посадовим особам, уповноваженим
законами здійснювати державний
нагляд (контроль) у сфері
господарської діяльності до 31 грудня
2010 р.:

- тимчасово припинити проведення
планових перевірок суб'єктів
господарювання, крім перевірок
суб'єктів господарювання, що
відповідно до затверджених Кабінетом
Міністрів України критеріїв оцінки
ступеня ризику від провадження
господарської діяльності віднесені до
суб'єктів господарювання з високим
ступенем ризику, та планових заходів
державного нагляду (контролю) за
додержанням санітарного і податкового
законодавства, правильністю
обчислення, повнотою і своєчасністю
сплати до бюджетів, державних цільових
фондів податків і зборів
(обов'язкових платежів) та планових
заходів державного
архітектурно-будівельного нагляду
(контролю);

- установити обмеження щодо проведення
позапланових перевірок суб'єктів
господарювання, крім перевірок, що
проводяться за зверненнями фізичних і
юридичних осіб про порушення
суб'єктом господарювання вимог
законодавства або за поданням
суб'єктом господарювання до
відповідного органу письмової заяви
про проведення перевірки за його
бажанням;

- видавати суб'єктові господарювання
припис про усунення протягом 30 діб
виявлених порушень, підготовлений на
підставі акта про проведення
перевірки, якщо інший строк не
передбачено законом;

- приймати рішення про застосування до
суб'єктів господарювання фінансових і
адміністративних санкцій лише у разі
невиконання ними протягом 30
діб від дня одержання приписів про
усунення виявлених порушень (крім
порушень, що неможливо усунути);

- не застосовувати санкції за
порушення, які усунуті на

виконання припису;

Тобто Постановою КМУ № 502
тимчасово припинено проведення
планових перевірок суб'єктів
господарювання та передбачена
можливість контролюючих органів
приймати рішення про застосування до
цих суб'єктів фінансових і
адміністративних санкцій лише у разі
невиконання ними протягом 30 діб від дня
одержання приписів про усунення
виявлених порушень.

При цьому дія Постанови КМУ № 502
не розповсюджується на певне коло
суб'єктів господарювання, як наприклад
- з високим ступенем ризику.

Ступінь ризику суб'єктів
господарювання слід визначати з
урахуванням положень Закону України
«Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» від 5 квітня 2007 року № 877-V ,
що визначає правові та організаційні
засади, основні принципи і порядок
здійснення державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності, повноваження органів
державного нагляду (контролю), їх
посадових осіб і права, обов'язки та
відповідальність суб'єктів
господарювання під час здійснення
державного нагляду (контролю). А також
згідно з Постановою Кабінету Міністрів
України від 3 вересня 2008 року № 775 «Про
затвердження критерію, за яким
оцінюється ступінь ризику від
провадження господарської діяльності
та визначається періодичність
проведення планових заходів,
пов'язаних з державним наглядом у сфері
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування».

Суди, ухвалюючи оскаржувані судові
рішення не надали належної правової
оцінки наведеним нормам чинного
законодавства у спірний період
правовідносин сторін.

Крім цього, суди не врахували, що спір
фактично зводиться до неповно
сплачених авансових платежів за
березень та липень 2007 року в сумі 32817,66
грн.

В той же час як вбачається з матеріалів
справи, саме така сума за цей самий
період вже була предметом спору між
сторонами.

Так, рішенням № 353 від 11 вересня 2009 року
до позивача було застосовано фінансові
санкції в розмірі 16408,83 грн. за неповно
сплачені авансові платежі в сумі 32817,66
грн. з аналогічних цьому спору підстав.
Разом з тим, дане рішення було
оскаржено ДПІ в порядку статті 106
Закону № 1058-IV до Пенсійного фонду
України. Останній своїм рішенням від 5
лютого 2010 року скасував рішення УПФ №
353 від 11 вересня 2009 року, зобов'язавши
визначити суми недоплати авансових
платежів згідно з чинним
законодавством. Таке рішення прийняте
Пенсійним фондом України з підстав
того, що УПФ невірно визначило суми
авансових платежів саме за вказаний
період. При цьому, УПФ не виконало вимог
вищестоящого органу, винесло спірне
рішення № 20, яке фактично дублює
попереднє.

Тому неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи призвело до ухвалення
рішень, які не відповідають вимогам
статті 159 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо законності і
обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають
скасуванню, а справа згідно правил
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України, направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

Під час нового розгляду судам слід
також виходити з того, що доводи
позивача про застосування строків
давності до спірних правовідносин, є
безпідставними, оскільки частиною 15
статті 106 закону №1058-IV встановлено, що
строк давності щодо стягнення
недоїмки, пені та штрафів не
застосовується.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Вільнянської
міжрайонної державної податкової
інспекції Запорізької області
задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 травня 2010
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24 січня 2011 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало