Справа № 463/3429/14а.6а463/27/14
Суддя: Ільчишин Н.В.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 р.
Справа № 876/9291-1/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Ільчишин Н.В.,

суддів
Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Личаківському районі м.
Львова на постанову Личаківського
районного суду м. Львова від 20.12.2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова,
Головного управління Пенсійного фонду
України Львівської області про
зобов'язання до вчинення дій, стягнення
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13.05.2013 року звернулася до суду з
позовною заявою до відповідачів щодо
нарахування та виплати пенсії у
відповідності до чинного
законодавства починаючи з 12.02.2013 року
та стягнення моральної шкоди.

Постановою Личаківського районного
суду м. Львова від 20.12.2013 року позов
задоволено частково.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції Управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова подало
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати та прийняти нове,
яким в задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
судом першої інстанції при прийнятті
оскаржуваної постанови допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції, яка
прийнята в порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 1832 КАС
України, суд відповідно до ч. 1 п. 3 ст.197
КАС України розглядає справу в порядку
письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не
підлягає задоволенню з наступних
мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
ОСОБА_1 громадянка України, виїхала на
постійне місце проживання в Ізраїль та
прийнята на консульський облік
Генерального консульства України в
Хайфі в 2009 році.

Управлянням Пенсійного фонду України в
Личаківському районі міста Львова
позивачці була призначена пенсія за
віком з 06.11.1994 року, проте виплата такої
була припинена у зв'язку із виїздом на
постійне місце проживання в Ізраїль та
було виплачено пенсію за 6 місяців
наперед перед виїздом за кордон, що
сторонами не заперечується.

У 2013 році позивач звернулась до УПФ
України у Личаківському районі м.
Львова та ГУПФ України Львівської
області про відновлення виплати
пенсії, проте їй було відмовлено з
посиланням на ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та відсутністю
міжнародних договорів між країнами, як
вбачається із копій відповідей на
заяви.

Згідно з частиною другою ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» реєстрація місця проживання
чи перебування особи або її
відсутність не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України,
включаючи пенсіонерів, має право на
вибір місця проживання зі збереженням
усіх конституційних прав.

Згідно пункту 2 частини першої ст.49
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (в редакції, чинній до
07.10.2009) виплата пенсії припиняється на
весь час проживання пенсіонера за
кордоном, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України

Відповідно до ст.51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» у випадку виїзду
пенсіонера за межі України, пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера, може бути виплачена йому за
6 місяців перед виїздом, рахуючи з
місяця, який настає за місяцем зняття з
обліку за місцем постійного
проживання.

Рішенням Конституційного Суду України
№25-рп/2009 у справі №1-32/2009 від 07.10.2009
визнані такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення пункту 2
частини першої статті 49, речення
другого статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV.
Зазначені положення Закону України
1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України Рішення.

Зокрема, в пункті 3.3 цього рішення
зазначено, що оспорюваними нормами
Закону конституційне право на
соціальний захист поставлене в
залежність від факту укладення
Україною з відповідною державою
міжнародного договору з питань
пенсійного забезпечення. Таким чином
держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору. Виходячи із правової,
соціальної природи пенсій право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні; держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, - в Україні чи за її
межами.

При цьому Конституційний Суд України
звернув увагу Верховної Ради України
на необхідність приведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору.

Отже, після прийняття рішення
Конституційним Судом України Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» не
встановлено підстав для припинення
пенсії в разі перебування пенсіонера
за кордоном.

Таким чином, позивач обґрунтовано
звернувся до відповідача із заявою про
поновлення виплати пенсії.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи та фактичні обставини справи,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що позивач має право на
відновлення відповідних пенсійних
виплат, такі необхідно відновити, у
зв'язку з чим дії Управління Пенсійного
фонду України в Личаківському районі м.
Львова є протиправними.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують і не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, що відповідно до частини 1 статті
200 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення, а постанови суду - без
змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова -
залишити без задоволення.

Постанову Личаківського районного
суду м. Львова від 20.12.2013 року у справі
№463/2377/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, є
остаточна та оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.В. Ільчишин

Судді
М.А. Пліш

Т.І. Шинкар