Справа № 2а-1342/12/0370
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року

Справа № 124669/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді
Судової-Хомюк Н.М.,

суддів
Гуляка В.В. та Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду в м. Ковелі
та Ковельському районі Волинської
області на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
11.06.2012 року у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду в м. Ковелі та
Ковельському районі Волинської
області про визнання нечинним рішення
№ 2050 від 26.04.2012 року,-

В С Т А Н О
В И В:

11.05.2012 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом та просив
визнати нечинним рішення № 2050 про
застосування фінансових санкцій за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою
звітності до органів Пенсійного фонду
України від 26.04.2012 року на загальну суму
170,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що Управлінням Пенсійного
фонду України в місті Ковелі та
Ковельському районі винесено 26.04.2012
року було винесено рішення № 2050 про
застосування до позивача фінансових
санкцій за неподання відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку за 2009 рік у
строки визначені законодавством у
розмірі 170,00 грн.. Вважає, що оскаржуване
рішення винесене на підставі пункту 5
частини 9 статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», яка з прийняттям Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 року
втратила чинність з 01.01.2011 року.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 11.06.2012 року
позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Управління Пенсійного фонду України в
місті Ковелі та Ковельському районі
Волинської області № 2050 від 26.04.2012 року
про застосування фінансових санкцій до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в
розмірі 170,00 грн..

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій зазначає, що
дана постанова прийнята з неправильним
застосуванням норм права, як
матеріального так і процесуального, є
незаконною та необґрунтованою. Просить
її скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позовних
вимог відмовити з підстав, зазначених в
апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання
апеляційного суду не з'явились, що не
перешкоджає розгляду справи за їх
відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС
України у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення. При цьому колегія суддів
зазначає наступне.

Як встановлено матеріалами справи, що
начальником УПФ України в м. Ковелі та
Ковельському районі Самолюк І. П., 26.04.2012
року було винесено рішення № 2050 про
застосування до підприємця ОСОБА_1
фінансових санкцій за неподання
відомостей, що використовуються в
системі персоніфікованого обліку за 2009
рік у строки визначені законодавством
у розмірі 170,00 грн..

За період до 01.01.2011 року відносини, що
виникали між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування регулювалися
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Виключно цим Законом
визначалися платники страхових
внесків, порядок їх нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками.

Пунктом 4 статті 17 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV
(надалі - Закон № 1058-IV) встановлено, що
страхувальник зобов'язаний подавати
звітність територіальним органам
Пенсійного фонду у строки, в порядку та
за формою, встановленими Пенсійним
фондом.

Так, згідно з п. 5 ч. 9 ст. 106 Закону №1058-ІV
в редакції, яка діяла до 01 січня 2011 року
та на час подання позивачем звітів, за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою або
подання недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів Пенсійного фонду накладається
штраф у розмірі 10 відсотків суми
страхових внесків, які були сплачені
або підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Згідно ч. 5 п. 7 Розділу VІІІ «Заключні та
Перехідні положення» Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків по діючим видам нарахованих
таабо не сплачених в період до 01 січня
2011 року, у тому числі страхових внесків,
строк сплати яких на 01 січня 2011 року не
настав, здійснюються фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у
відповідності до законодавства, яке
діяло на момент виникнення такої
заборгованості або застосування
штрафних санкцій.

На період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим законом.

За змістом зазначених вище норм
колегія суддів приходить до висновку,
що відповідач мав право застосувати
фінансову санкцію до позивача з
моменту подання звітності до моменту
втрати чинності п. 5 ч. 9 ст. 106 Закону
№1058-ІV, проте цим правом не скористався.

На час прийняття рішення про
застосування до позивача штрафу за
несвоєчасне подання звітності за 2009
рік норми закону у законодавстві, яка б
передбачала відповідальність у
вигляді штрафу за порушення строків
подання звітності до Пенсійних фондів
не існувало, оскільки з 01 січня 2011 року
дана норма права втратила чинність у
відповідності до Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08 липня 2010
року №2464-VІ.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Ст. 58 Конституції України встановлено,
що закони та інші нормативно-правові
акти не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Враховуючи вищенаведене, суд
апеляційної інстанції приходить до
переконання, що Управління Пенсійного
фонду України в м. Ковелі та
Ковельському районі Волинської
області діяло не в межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією
України та чинним законодавством, а
заявлені позивачем вимоги є
обґрунтованими та законними, тому
підлягають до задоволення повністю.

Аналогічна правова позиція визначена у
Постанові Верховного суду України від
20.11.2012 року у справі № 21-367а/12, прийнятою
за результатами розгляду заяви про
перегляд рішення суду касаційної
інстанції з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, яке згідно ст.244-2 КАС
України є обов'язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Доказів, які б спростовували доводи
позивача, відповідач суду не надав.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. В супереч
наведеним вимогам, відповідач як
суб'єкт владних повноважень не довів
правомірності його дій.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційні скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 41, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.
200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду в м. Ковелі та
Ковельському районі Волинської
області залишити без задоволення, а
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 11.06.2012 року
у справі № 2а/0370/1342/12- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.М. Судова-Хомюк

Судді
В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль