Справа № 826/11338/14
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
інстанції: Арсірій Р.О.
Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого суддів Хрімлі О.Г.,
Ганечко О.М., Літвіної Н.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 08
жовтня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
до Інспекції з питань захисту прав
споживачів у м. Києві про визнання
протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А :

Публічне акціонерне товариство
«Укрсоцбанк» звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Інспекції
з питань захисту прав споживачів у м.
Києві про визнання протиправною та
скасування постанови № 000015 від 16 липня
2014 року про накладення стягнення,
передбаченого ст. 23 Закону України «Про
захист прав споживачів», у вигляді
штрафу у розмірі 170 438,02 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 08
жовтня 2014 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, та просить скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалити нову,
якою адміністративний позов
задовольнити у повному обсязі.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю.

Зважаючи на те, що у справі відсутні
клопотання від усіх осіб, які беруть
участь у справі, про розгляд справи за
їх участю, та з урахуванням можливості
вирішення справи на основі наявних у
ній доказів, колегія суддів вирішила
справу розглянути у порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
необґрунтована та не підлягає
задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 27 вересня 2013 року (вх. № Я-3696
від 15 жовтня 2013 року) ОСОБА_4 звернувся
із заявою до Інспекції з питань захисту
прав споживачів у м. Києві про
здійснення перевірки діяльності ПАТ
«Укрсоцбанк» на предмет відповідності
її чинному законодавству про захист
прав споживачів при нарахуванні йому
комісій та додаткових платежів за
кредитними договорами № 08-038/300 та №
08-038/301, укладеними 12 червня 2007 року, в
односторонньому порядку та ненаданні
йому інформації про кінцеву вартість
кредитів для його.

23 січня 2014 головним спеціалістом
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у м. Києві Карпенком О.А., у
присутності керівника Ніколаєвої Н.О.,
згідно з наказом Інспекції з питань
захисту прав споживачів у м. Києві «Про
проведення позапланових перевірок» № 8
від 09 січня 2014 року та згодою
Держспоживінспекції України на
проведення позапланових заходів зі
здійснення державного контролю №
02/7-12612-2013 від 27 грудня 2013 року, проведено
позапланову перевірку дотримання
вимог законодавства про захист прав
споживачів ПАТ «Укрсоцбанк» за
адресою: м. Київ, вул. Велика
Васильківська, буд. 65.

Перевіркою встановлено, що перед
укладанням кредитних договорів №
08-038/301 та № 08-038/300 від 12 червня 2007 року
кредитодавець ПАТ «Укрсоцбанк» не
повідомив споживача ОСОБА_4 у письмовій
формі про орієнтовну сукупну вартість
кредиту, чим порушив пп. «д» п. 2 ч. 2, п. 2
ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів».

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено акт перевірки
дотримання вимог законодавства про
захист прав споживачів № 000061 від 23
січня 2014 року.

В акті перевірки винесено припис та
зобов'язано усунути встановлені
перевіркою порушення, та вжити заходів
щодо вирішення звернення споживача
згідно із чинним законодавством та
повідомити відповідача до 03 лютого 2014
року.

Згідно із постановою № 000015 про
накладення стягнень, передбачених ст. 23
Закону України «Про захист прав
споживачів», від 16 липня 2014 року, до ПАТ
«Укрсоцбанк» на підставі ст.ст. 15, 23
Закону України «Про захист прав
споживачів» застосовано штраф у
розмірі 170 438,02 грн.

Не погоджуючись з постановою про
накладення стягнень, та вважаючи її
протиправною, позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом.

12 червня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Укрсоцбанк», (кредитор) та ОСОБА_4
(позичальник) укладено договір кредиту
№ 08-038/300, за умовами якого кредитор
надає позичальнику у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості, платності та
цільового характеру використання
грошові кошти у сумі 19 200,00 дол. США, зі
сплатою 12,5 % річних.

Також, 12 червня 2007 року між АКБ
«Укрсоцбанк», правонаступником якого є
ПАТ «Укрсоцбанк», (кредитор) та ОСОБА_4
(позичальник) укладено договір кредиту
№ 08-038/301, за умовами якого кредитор
надає позичальнику у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості, платності та
цільового характеру використання
грошові кошти у сумі 108 800,00 дол. США, зі
сплатою 12,2 % річних.

13 листопада 2008 року позичальник ОСОБА_4,
у зв'язку із підвищенням відсоткової
ставки по кредитним договорам,
звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» з
питання надання розрахунку
орієнтовної сукупної вартості кредиту,
інформації щодо подій, які мали
безпосередній вплив на вартість
ресурсів банку, повідомлення про
правила розрахунку, за якими банк
розраховує необхідну зміну процентної
ставки на договорами, та надання нового
повідомлення, яке приведене у
відповідність до діючого
законодавства тощо.

Листом № 36.05-11/1424 від 10 грудня 2008 року
начальник відділення Київської
міської філії АКБ «Укрсоцбанк»
повідомила ОСОБА_4 про те, що у зв'язку
із зростанням вартості грошових
ресурсів АКБ «Укрсоцбанк» був змушений
прийняти рішення про підвищення
відсоткової ставки за користування
кредитом, а також роз'яснено, що у разі,
якщо позичальник не погоджується із
запропонованими кредитором розмірами
процентів та/або комісій, він
зобов'язаний протягом строку,
зазначеного у договорі, повернути
кредитору існуючу заборгованість за
кредитом, сплатити нараховані
проценти, комісії, можливі штрафні
санкції у повному обсязі.

24 грудня 2008 року позичальник ОСОБА_4
повторно, у зв'язку із підвищенням
відсоткової ставки по кредитним
договорам, звернувся до ПАТ
«Укрсоцбанк» з питання надання
розрахунку орієнтовної сукупності
вартості кредиту тощо.

Листом № 36.05-11/1563/1 від 23 січня 2009 року
начальник відділення Київської
міської філії АКБ «Укрсоцбанк»
проінформувала ОСОБА_4 про те, що
повторне звернення з одного і того ж
питання, у відповідності до норм ст. 8
Закону України «Про звернення
громадян», не може бути розглянуто ПАТ
«Укрсоцбанк».

Перевіряючи обґрунтованість позовних
вимог та їх відповідність чинному
законодавству, колегія суддів виходить
з наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про
захист прав споживачів», держава
забезпечує споживачам захист їх прав,
надає можливість вільного вибору
продукції, здобуття знань і
кваліфікації, необхідних для прийняття
самостійних рішень під час придбання
та використання продукції відповідно
до їх потреб, і гарантує придбання або
одержання продукції іншими законними
способами в обсязі, що забезпечує
рівень споживання, достатній для
підтримання здоров'я і
життєдіяльності.

Держава створює умови для здобуття
споживачами потрібних знань з питань
реалізації їх прав.

Захист прав споживачів здійснюють
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади у сфері захисту
прав споживачів та його територіальні
органи, Рада міністрів Автономної
Республіки Крим, місцеві державні
адміністрації, органи і установи, що
здійснюють державний
санітарно-епідеміологічний нагляд,
інші державні органи, органи місцевого
самоврядування згідно із
законодавством, а також суди.

За змістом ст. 1 вказаного Закону
передбачено, що споживач - фізична
особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Не вважається пропонуванням
споживчого кредиту застереження про
можливість надання його під час
придбання продукції.

Надання (отримання) споживчих кредитів
в іноземній валюті на території
України забороняється.

Перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту (в
процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням відсоткової
ставки за кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту; е) строк, на який кредит може
бути одержаний; є) варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги; ж) можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови; з) необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, ким вона здійснюється; и)
податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію; і) переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

За змістом ч. 4 ст. 11 вказаного Закону
передбачено, що у договорі про надання
споживчого кредиту зазначаються: 1)
сума кредиту; 2) детальний розпис
сукупної вартості кредиту для
споживача (у процентному значенні та
грошовому виразі) з урахуванням
відсоткової ставки за кредитом та
вартості всіх послуг (реєстратора,
нотаріуса, страховика, оцінювача тощо),
пов'язаних з одержанням,
обслуговуванням, погашенням кредиту та
укладенням договору про надання
споживчого кредиту; 3) дата видачі
кредиту або, якщо кредит
видаватиметься частинами, дати і суми
надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту; 4) право
дострокового повернення кредиту; 5)
річна відсоткова ставка за кредитом; 6)
умови дострокового розірвання
договору; 7) інші умови, визначені
законодавством.

Відповідно до п. 2.1 Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України № 168 від 10 травня 2007 року,
банки зобов'язані перед укладенням
кредитного договору надати споживачу в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту, зазначивши
таке: а) найменування та
місцезнаходження банку - юридичної
особи та його структурного підрозділу;
б) умови кредитування, зокрема: можливу
суму кредиту; строк, на який кредит може
бути одержаний; мету, для якої кредит
може бути використаний; форми та види
його забезпечення; необхідність
здійснення оцінки майна та, якщо така
оцінка є необхідною, ким вона
здійснюється; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, у тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
процентної ставки (фіксована, плаваюча
тощо); переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування; в)
орієнтовну сукупну вартість кредиту з
урахуванням: процентної ставки за
кредитом, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговуванням і
погашенням кредиту (у тому числі на
користь третіх осіб - страховиків,
оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів
тощо); варіантів погашення кредиту,
уключаючи кількість платежів, їх
періодичність та обсяги; можливості та
умов дострокового повернення кредиту;
г) інші умови, передбачені
законодавством.

За змістом п.п. 2.2 - 2.4 вказаних Правил
передбачено, що інформація про платежі
споживача, які зазначені в пункті 2.1
цієї глави, надається з обов'язковим
зазначенням бази їх розрахунку
(зазначається сума, на підставі якої
робиться розрахунок, зокрема сума
наданого кредиту, сума непогашеного
кредиту, фіксована сума тощо).

У разі, якщо окремі умови кредитування
діятимуть протягом не всього строку
користування кредитом, банки мають
обов'язково ознайомити споживача з
умовами, а також зі строком, протягом
якого діятимуть такі умови, та з
порядком інформування споживача про їх
зміну.

Банки зобов'язані отримати письмове
підтвердження споживача про
ознайомлення з вищенаведеною
інформацією.

Згідно з п. 3.1 Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, банки зобов'язані в кредитному
договорі або додатку до нього надавати
детальний розпис сукупної вартості
кредиту з урахуванням процентної
ставки за ним, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача, зазначивши таке:
значення процентної ставки та порядок
обчислення процентних доходів
відповідно до вибраного банком методу
згідно з вимогами нормативно-правових
актів Національного банку; перелік,
розмір і базу розрахунку всіх комісій
(тарифів) банку, що пов'язані з наданням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
у тому числі комісії за обслуговування
кредитної заборгованості,
розрахунково-касове обслуговування,
здійснення валютно-обмінних операцій,
юридичне оформлення тощо; перелік і
розмір інших фінансових зобов'язань
споживача, які виникають на користь
третіх осіб згідно з вимогами
законодавства України та/або умовами
кредитного договору (страхові платежі
під час страхування предмета застави,
життя та працездатності споживача,
розмір зборів до Пенсійного фонду
України, комісії під час
купівлі-продажу іноземної валюти для
погашення кредиту та процентів за
користування ним, біржові збори,
послуги реєстраторів, нотаріусів,
інших осіб тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про захист прав споживачів», споживач
має право на одержання необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про продукцію, що
забезпечує можливість її свідомого і
компетентного вибору. Інформація
повинна бути надана споживачеві до
придбання ним товару чи замовлення
роботи (послуги). Інформація про
продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна
містити: 1) назву товару, найменування
або відтворення знака для товарів і
послуг, за якими вони реалізуються; 2)
найменування нормативних документів,
вимогам яких повинна відповідати
вітчизняна продукція; 3) дані про
основні властивості продукції, а щодо
продуктів харчування - про склад
(включаючи перелік використаної у
процесі їх виготовлення сировини, в
тому числі харчових добавок),
номінальну кількість (масу, об'єм тощо),
харчову та енергетичну цінність, умови
використання та застереження щодо
вживання їх окремими категоріями
споживачів, а також іншу інформацію, що
поширюється на конкретний продукт; 4)
відомості про вміст шкідливих для
здоров'я речовин, які встановлені
нормативно-правовими актами, та
застереження щодо застосування
окремої продукції, якщо такі
застереження встановлені
нормативно-правовими актами; 5)
позначку про наявність або відсутність
у складі продуктів харчування
генетично модифікованих компонентів; 6)
дані про ціну (тариф), умови та правила
придбання продукції; 6-1) виробник
(продавець) у разі виявлення
недостовірної інформації про
продукцію (якщо вона не шкодить життю,
здоров'ю або майну споживача) протягом
тижня вилучає цю продукцію з продажу та
приводить інформацію про неї до
відповідності. 7) дату виготовлення; 8)
відомості про умови зберігання; 9)
гарантійні зобов'язання виробника
(виконавця); 10) правила та умови
ефективного і безпечного використання
продукції; 11) строк придатності (строк
служби) товару (наслідків роботи),
відомості про необхідні дії споживача
після їх закінчення, а також про
можливі наслідки в разі невиконання
цих дій; 12) найменування та
місцезнаходження виробника (виконавця,
продавця) і підприємства, яке здійснює
його функції щодо прийняття претензій
від споживача, а також проводить ремонт
і технічне обслуговування.

Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 15 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
інформація, передбачена частиною
першою цієї статті, доводиться до
відома споживачів виробником
(виконавцем, продавцем) у супровідній
документації, що додається до
продукції, на етикетці, а також у
маркуванні чи іншим способом (у
доступній наочній формі), прийнятим для
окремих видів продукції або в окремих
сферах обслуговування.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 23 Закону України
«Про захист прав споживачів», у разі
порушення законодавства про захист
прав споживачів суб'єкти
господарювання сфери торговельного та
інших видів обслуговування, у тому
числі ресторанного господарства,
несуть відповідальність за:
відсутність необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про продукцію - у розмірі тридцяти
відсотків вартості одержаної для
реалізації партії товару, виконаної
роботи, наданої послуги, але не менше
п'яти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а у разі, коли
відповідно до закону суб'єкт
господарської діяльності не веде
обов'язковий облік доходів і витрат, - у
розмірі п'яти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

За змістом п. 4 Положення про порядок
накладення та стягнення штрафів за
порушення законодавства про захист
прав споживачів, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1177 від 17 серпня 2002 року, рішення про
накладення штрафів приймається на
підставі відповідних актів перевірки
суб'єкта господарської діяльності та
інших матеріалів, пов'язаних з цією
перевіркою, за наявності порушень,
зазначених у пункті 2 цього Положення, і
оформляється постановою за формою, що
встановлюється Мінекономрозвитку.

Питання про накладення штрафу
розглядається за участю представника
суб'єкта господарської діяльності. У
разі його відсутності справу може бути
розглянуто лише у випадку, коли
незважаючи на своєчасне повідомлення
суб'єкта господарської діяльності про
місце і час розгляду справи від нього
не надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи.

Згідно з абз. 8 п. 2 вказаного Положення,
відповідно до статті 23 Закону України
«Про захист прав споживачів» на
суб'єктів господарської діяльності
накладається стягнення у вигляді
штрафу за: відсутність необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про товар, роботу, послугу -
у розмірі 30 відсотків вартості
одержаної для реалізації партії
товару, виконаної роботи, наданої
послуги, але не менше п'яти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, а у разі якщо законодавством
суб'єкт господарської діяльності
звільнений від ведення обов'язкового
обліку доходів і витрат, - у розмірі
п'яти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Проаналізувавши наведені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що відповідач під час прийняття
постанови № 000015 від 16 липня 2014 року про
накладення стягнення, передбаченого
ст. 23 Закону України «Про захист прав
споживачів», діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією України, Законом України
«Про захист прав споживачів»,
Положенням про порядок накладення та
стягнення штрафів за порушення
законодавства про захист прав
споживачів, затвердженим Постановою
Кабінету Міністрів України № 1177 від 17
серпня 2002 року, з урахуванням того, що
належними та допустимим доказами у
справі доведено, що позивачем не
виконано у повному обсязі обов'язку
щодо повідомлення споживача у
письмовій формі про орієнтовну сукупну
вартість кредиту (в процентному
значенні та грошовому виразі) з
урахуванням підвищення відсоткової
ставки по кредитним договорам, чим
порушено право споживача на одержання
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про продукцію.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем
надано достатньо доказів
правомірності дій з проведення
перевірки дотримання законодавства
про захист прав споживачів, оформлення
її результатів у формі акту та
прийняття постанови № 000015 від 16 липня
2014 року про накладення стягнення,
передбаченого ст. 23 Закону України «Про
захист прав споживачів», що
підтверджується наявними в матеріалах
справи документами та наведеними
законодавчими нормами.

З огляду на вищевказане, колегія суддів
дійшла до висновку, що позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» до Інспекції з питань
захисту прав споживачів у м. Києві про
визнання протиправною та скасування
постанови є необґрунтованими та не
засновані на нормах права.

Доводи апелянта спростовуються
вищенаведеним, матеріалами справи та
не відповідають вимогам чинного
законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
залишити без задоволення, постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 08 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів після набрання нею законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Г. Хрімлі

Судді
О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

Головуючий суддя
Хрімлі О.Г.

Судді:
Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.