Справа № 826/14058/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2014 року 14 год. 30 хв.
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі: Головуючого -
судді Дегтярьової О.В., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справуза
позовомОСОБА_1до 1. Шевченківського
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві, 2.
Начальника Шевченківського районного
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві підполковника міліції
Осипенка Руслана Івановичапро
визнання протиправними рішень та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач,
ОСОБА_1.) з позовом до Шевченківського
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві (далі -
відповідач 1, Шевченківське РУ ГУМВС) та
Начальника Шевченківського районного
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві підполковника міліції
Осипенка Руслана Івановича (далі -
відповідач 2, Начальник
Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І.)
з наступними позовними вимогами: 1)
визнати протиправними оскаржені
ОСОБА_1 усне рішення та похідні від
нього дії Шевченків ського РУ ГУМВС,
якими ОСОБА_1 було позбавлено 06 березня
2014 року права на отримання 15 березня 2014
року по пошті певної інформації за
переліком; 2) визнати протиправною
бездіяльність Начальника
Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І.,
щодо позбавлення ОСОБА_1 права в строк
до 25 червня 2014 року отримати певної
інформації на підставі судового запиту
Шевченківському районному суді м.
Києва від 27.03.2014р., оформленого в рамках
протиправними усні рішення та похідні
від нього дії Шевченків ського РУ
ГУМВС, а також бездіяльність
Начальника Шевченківського РУ ГУМВС
Осипенка Р.І., якими ОСОБА_1 до 25.06.2014р.
включно позбавлено права ознайомитися
в Шевченківському районному суді м.
Києва з оригіналами документів,
оформлених 26 квітня 2013 року в цьому
районному суді за участю дільничного
інспектора міліції ОСОБА_3 та старшого
дільничного інспектора міліції ОСОБА_4,
що дода ні до протоколу КИ № 0152975, і
позбавлено права отримати завірені
копії всіх цих документів, в тому числі
завіреної належним чином копії самого
протоколу КИ № 0152975 та витягів із
зазначених у скарзі реєстраційних
журналів; 4) визнати протиправними усні
рішення та похідні від нього дії
Шевченків ського РУ ГУМВС, внаслідок
яких скаргу ОСОБА_1 було розглянуто у
відсутність останньої, та не надано
ОСОБА_1 для ознайомлення оригінали
документів і не видані завірені копії
протоколу про за тримання ОСОБА_1
16.05.2013р. у приміщенні Шевченківсь кому
районному суді м. Києва, та наступних
пов'язаних із цим протоколом
документів; 5) зобов'язати Начальник
Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І.
розглянути подану ОСОБА_1 скаргу в
присутності останньої та видати ОСОБА_1
всі запитувані нею у скарзі інформацію
та документи; 6) зобов'язати Начальник
Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І.
надати ОСОБА_1 витребовувані судовим
запитом судді Шевченківського
районного суду м. Києва Мальцева Д.О.
документи (з урахуванням заяви
позивача про зміну позовних вимог від
21.11.2014р.).

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що
відповідач протиправно не надав ОСОБА_1
запитувану нею у письмову зверненні
(тобто, письмовій скарзі від 14.01.2014р.)
інформацію, що стосувалося
безпосередньо заявника (позивача). Свою
відмову (лист від 06.03.2014р., що надійшов
на адресу позивача 15 березня 2014 року)
Шевченків ське РУ ГУМВС обґрунтувало
тим, що визначила таку запитувану
інформацію як «службову».

Крім того позивач вказує на
протиправну бездіяльність
безпосередньо Начальника
Шевченківського РУ ГУМВС Осипенка Р.І.,
що полягає у ненаданні їй в строк до 25
червня 2014 року запитуваної нею раніше
інформації, зокрема, на виконання
судового запиту Шевченківського
районного суду м. Києва по справі №
761/27741/13-а за позовом ОСОБА_1 до
дільничного інспектора міліції ОСОБА_3
З урахуванням вищенаведеного та з
огляду на відсутність нормативно
обґрунтованої відмови відповідачів у
надані запитуваної інформації позивач
вказує на порушення її законних прав на
отримання інформації.

Відповідач 1 проти позову заперечував,
надавши суду 11 листопада 2014 року
письмові заперечення проти позову. В
обґрунтування своїх заперечень
посилається на те, що працівники
Шевченківського РУ ГУМВС діяли в межа
наданих чинним законодавством
повноважень та будь-яких порушень
права та інтересів позивача не
допустили. Зокрема, представник
Шевченківського РУ ГУМВС повідомив
суду, що 16 травня 2013 року
Шевченківським районним судом м. Києва
винесена постанова про визнання ОСОБА_1
винною у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого за ст. 173
Кодексу про адміністративні
правопорушення України
(кваліфікується як дрібне хуліганство),
та піддано адміністративного
стягненню у вигляді адміністративного
арешту строком на 5 діб з моменту
проголошення цього судового рішення.
Цього ж дня ОСОБА_1 із зали суду було
доставлено до Шевченківського РУ ГУМВС
для складання протоколу про
адміністративне затримання, а трохи
згодом - відправлено до спец
приймальника-розподільника для осіб,
підданих адміністративному арешту ГУ
МВС України в м. Києві, для виконання
відповідно постанови районного суду
від 16.05.2013р. При цьому відповідачем в
тексті поданих письмових заперечень не
були викладені обставини щодо розгляду
письмового звернення ОСОБА_1 та не
наведено нормативне обґрунтування
прийняття рішення про відмову позивачу
у надані запитуваної інформації.

В судових засіданнях, призначених у
даній справі, позивач підтримав
позовні вимоги та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому
засіданні, призначеному на 11 листопада
2014 року, заперечував проти позовних
вимог та просив відмовити в їх
задоволенні.

Представники відповідачів в судове
засідання, призначене на 27 листопада 2014
року, не з'явились, належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, та жодних
заперечень проти позову та документи
до суду не надали.

27 листопада 2014 року в судовому
засіданні судом було ухвалено перейти
до письмового провадження на підставі
норм ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача 1, дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
огляду на таке.

В ході судового розгляду було
встановлено, що позивач звернувся до
відповідача із письмовим зверненням
(скаргою) від 14.01.2014р., в якому
посилаючись на протиправність дій
старшого дільничного інспектора
міліції ОСОБА_4 щодо складання відносно
ОСОБА_1 26 квітня 2013 року протоколу серії
КИ № 0152975 про адміністративне
правопорушення за ст. 173 Кодексу
про адміністративні правопорушення
України, як таких, що були вчинені ним
поза межами наданих йому повноважень, а
також на протиправність дій
працівників Шевченківського РУ ГУМВС
України щодо затримання ОСОБА_1 16
травня 2013 року біля Шевченківського
районного суду м. Києва, з подальшим
доставленням її до чергової частини
цього райвідділу ГУ МВС України. В
тексті даної скарги, адресованої
Начальнику Шевченківського РУ ГУМВС
ОСОБА_1 також просила: 1) прийняти
рішення про проведення службового
розслідування по факту допущених
дільничним інспектором порушень; 2)
надати ОСОБА_1 інформацію та документи
згідно наведеного переліку, в тому
числі завірені копії деяких документів
та їх оригінали - для ознайомлення з
ними в приміщенні органу внутрішніх
справ, а саме:

- ідентифікувати осіб, які 16 травня 2013
року заблокували для ОСОБА_1 вихід з
Шевченківського районного суду м.
Києва по вул. Білоруській, 13, та
ідентифікувати чотирьох осіб, які біля
будинку № 13 по вул. Білоруській м. Києва
примусово посадили ОСОБА_1 в автомобіль
марки Жигулі і доставили її о 10 год. 10
хв. до чергової частини
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві;

- ідентифікувати особу, яка здійснювала
розгляд обставин щодо ОСОБА_1, як особи,
доставленої до чергової частини
працівниками органу внутрішніх справ і
повідомити ОСОБА_1 чи проводився
розгляд обставин працівниками
добового наряду чи іншим працівником
за дорученням начальника органу
внутрішніх справ чи його заступника;

- надати відомості про внесення
реєстраційних даних до журналі обліку
доставлених, відвідувачів та запроше
них щодо ОСОБА_1 А в разі внесення таких
даних - повідомити інформацію про дату
і час доставлення ОСОБА_1 до органу
внутрішніх справ, про особу, яка
безпосередньо доставила ОСОБА_1 до
органу внутрішніх справ та про мету
такого доставлення, про проміжок часу
затримання ОСОБА_1 в органі внутрішніх
справ. Також відомості про наявність у
зазначеному журналі особистого
підпису ОСОБА_1, як доставленої особи,
наявність чи відсутність у такому
журналі зафіксованих претензій ОСОБА_1
до працівників міліції;

- ідентифікувати посадову особу органу
внутрішніх справ, яка приймала 16 травня
2013 року рішення про можли вість
утримання ОСОБА_1 в черговій частині
Шевченківського РУ ГУМВС без
урахування висновку лікаря та рішення
про можливість доставки ОСОБА_1 у спец
приймальник-розподільник для осіб,
підданих адміністративному арешту ГУ
МВС України в м. Києві;

- інформацію чи зафіксовано в журналі
реєстрації факт надання ОСОБА_1
медичної допомоги як особі, яка
протягом часу з 10 год. до 13 год.
утримувалася в черговій частині
Шевченківського РУ ГУМВС;

- інформацію щодо фіксування в журнал
інформування центрів з надання
безоплатної правової допомоги
затриманим, що ведеться в органах
внутрішніх справ, про факт затримання
ОСОБА_1, як такої, що не укладала договір
з адвокатом;

- інформацію про вжиття черговим
працівником райвідділу заходів щодо
перевірки факту повідомлення
працівником міліції, який за тримав
ОСОБА_1, центру з надання безоплатної
правової допомоги затриманим про таке
затримання фізичної особи;

- відомості про прізвище, ім'я та
по-батькові чергового працівника
Шевченківського РУ ГУМВС станом на 10
год. 10 хв. 16 травня 2013 року;

- завірену копію листа начальника
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, що був направлений 20 травня 2013
року судді Шевченківського районного
суду м. Києва Юзьковій О.Л. (про який
ОСОБА_1 стало відомо 30 серпня 2013 року із
матеріалів справи № 761/11948/13-п);

- завірену копію протоколу серії КИ №
0152975 про адміністративне
правопорушення;

- завірену копію протоколу про затриман
ня ОСОБА_1 16 травня 2013 року у
Шевченківському районному суді м.
Києва та наступних за його складанням
документів;

- надати для ознайомлення в приміщенні
Шевченківського РУ ГУМВС оригінали
зазначених вище реєстраційних
журналів, протоколу про затримання
ОСОБА_1 16 травня 2013 року у
Шевченківському районному суді м.
Києва та документів оформлених 26
квітня 2013 року в цьому суді за участю
дільничного інспектора ОСОБА_3. і
зонального ОСОБА_4 в

додаток до протоколу серії КИ №0 152975, з
наданням такої їх завірених копій.

Подану скаргу позивач просив
відповідача 2 розглянути у її
присутності, про що повідомити останню
письмово та за наданим номером
телефону.

За результатами розгляду вказаної
скарги Шевченківське РУ ГУМВС своїм
листом від 06.03.2014р. вих. № 59/м-150 за
підписом Заступника начальника цього
райвідділу органу внутрішніх справ
Грінцевича І.П. повідомило ОСОБА_1,
зокрема, про наступне: «В ході розгляду
Вашого звернення встановлено
правомірність дій ОСОБА_4, що
підтверджується матеріалами справи,
оскільки він діяв в межах наданих
повноважень та в спосіб, визначений
законом...Порушень чинного
законодавства та службової дисципліни
в діях ОСОБА_4 не виявлено, що
підтверджується постановою
Шевченківського районного суду м.
Києва від 17.01.2014 року по справі №
761/27108/13-а, провадженням № 2-а/761/8/2014».

Що ж до надання запитуваної інформації,
то відповідач 1 в листі від 06.03.2014р. за №
59/м-150 відмовив позивачу у наданні таких
відомостей ідентифікуючі їх загалом як
такі, що відносяться до службової
інформації (тобто, інформації з
обмеженим доступом), без посилання при
цьому на жодну норму закону чи
підзаконного акта, що визначають
перелік відомостей, що становлять
службову інформацію в системі органів
внутрішніх справ.

Також із тексту спірної відповіді
Шевченківського РУ ГУМВС не вбачається
відомості про розгляд та вирішення
відповідачем 1 питання щодо
наявності/відсутності правових
підстав для надання позивачу
запитуваних копій документів та
оригіналів документів для
ознайомлення в приміщенні органу
внутрішніх справ.

Аналізуючи спірні правовідносини, що
виникли між сторонами, суд приходить до
наступного.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого суд вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України; суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 40 Конституції України
встановлено, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
звернення громадян» від 02.10.1996р. №
393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР)(в редакції
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) громадяни України мають
право звернутися до органів державної
влади, місцевого самоврядування,
об'єднань громадян, підприємств,
установ, організацій незалежно від
форм власності, засобів масової
інформації, посадових осіб відповідно
до їх функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти
викладені в письмовій або усній формі
пропозиції (зауваження), заяви
(клопотання) і скарги (ч. 1 ст. 3 Закону №
393/96-ВР).

Зокрема, «скаргою» в розумінні норми ч.
4 ст. 3 цього Закону є звернення з
вимогою про поновлення прав і захист
законних інтересів громадян, порушених
діями (бездіяльністю), рішенням
державних органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб.

Згідно ст. 4 Закону № 393/96-ВР до рішень,
дій (бездіяльності) належать такі, які
можуть бути оскаржені, і у сфері
управлінської діяльності, внаслідок
яких: порушено права і законні інтереси
чи свободи громадянина (групи
громадян); створено перешкоди для
здійснення громадянином його прав і
законних інтересів чи свобод:
незаконно покладено на громадянина
які-небудь обов'язки або його незаконно
притягнуто до відповідальності.

Вимоги до змісту, порядку оформлення і
подання звернення визначені у ст. 5
зазначеного Закону.

Звернення, оформлені належним чином і
подані у встановленому порядку, в силу
присів норми ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96-ВР,
підлягають обов'язковому прийняттю та
розгляду.

Порядок розгляду звернень громадян
врегульовано в розд. ІІ цього Закону.
Зокрема, обов'язки органу державної
влади, їх керівників та інших посадових
осіб щодо розгляду заяв чи скарг
визначені ст. 19 Закону № 393/96-ВР.

Крім того, Законом України «Про доступ
до публічної інформації» від 13.01.2011р. №
2939-VI (далі - Закон № 2939-VI) визначено
порядок здійснення та забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом, та інформації,
що становить суспільний інтерес.

Статтею першою і ч. 1 ст.19 Закону № 2939-VI
встановлено, що «публічна інформація» -
це відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом. Публічна інформація є
відкритою, крім випадків, встановлених
законом, а «запит на інформацію» - це
прохання особи до розпорядника
інформації надати публічну інформацію,
що знаходиться у його володінні.

За змістом ст.ст. 4 і 5 Закону № 2939-VI
доступ до публічної інформації
відповідно до цього Закону
здійснюється на принципах, зокрема,
вільного отримання та поширення
інформації, крім обмежень,
встановлених законом. Доступ до
інформації забезпечується шляхом: 1)
систематичного та оперативного
оприлюднення інформації: в офіційних
друкованих виданнях; на офіційних
веб-сайтах в мережі Інтернет; на
інформаційних стендах; будь-яким іншим
способом; 2) надання інформації за
запитами на інформацію.

Відповідно до положень ст. 12 Закону №
2939-VI суб'єктами відносин у сфері
доступу до публічної інформації є: 1)
запитувачі інформації - фізичні,
юридичні особи, об'єднання громадян без
статусу юридичної особи, крім суб'єктів
владних повноважень; 2) розпорядники
інформації - суб'єкти, визначені у
статті 13 цього Закону (зокрема, у
відповідності до п. 1 ч. 1 Закону № 2939-VI
до останніх відносяться суб'єкти
владних повноважень - органи державної
влади, інші державні органи, органи
місцевого самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання); 3)
структурний підрозділ або
відповідальна особа з питань запитів
на інформацію розпорядників
інформації.

В силу норм ч. 2 ст. 19 цього Закону
запитувач має право звернутися до
розпорядника інформації із запитом на
інформацію незалежно від того,
стосується ця інформація його особисто
чи ні, без пояснення причини подання
запиту.

За змістом наведених статей можна
виділити ознаки публічної інформації:
1) готовий продукт інформації, який
отриманий або створений лише в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством; 2)
заздалегідь відображена або
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація; 3) така
інформація знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень або
інших розпорядників публічної
інформації; 4) інформація не може бути
публічною, якщо створена суб'єктом
владних повноважень не під час
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків; 5)
інформація не може бути публічною, якщо
створена не суб'єктом владних
повноважень.

Таким чином, з контексту наведених норм
слідує, що визначальним для публічної
інформації є те, щоб вона була
заздалегідь готовим, зафіксованим
продуктом, отриманим або створеним
суб'єктом владних повноважень у
процесі виконання своїх обов'язків.

Відповідно до змісту ст. 3 Закону № 2939-VI
право на доступ до публічної
інформації гарантується, зокрема,
обов'язком розпорядників інформації
надавати та оприлюднювати інформацію,
крім випадків, передбачених законом.

В свою чергу види та порядок обмеження
доступу до інформації передбачено ст. 6
Закону № 2939-VI, що
кореспондується зі ст.ст. 20 - 21 Закону
України «Про інформацію» від 02.10.1992р.
№ 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII). Так, в силу
положень ч. 1 і 2 ст.6 цього Закону
інформацією з обмеженим доступом є: 1)
конфіденційна інформація; 2) таємна
інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації
здійснюється відповідно до закону при
дотриманні сукупності таких вимог: 1)
виключно в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може
завдати істотної шкоди цим інтересам; 3)
шкода від оприлюднення такої
інформації переважає суспільний
інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має
надаватися розпорядником інформації,
якщо він правомірно оприлюднив її
раніше, та/або якщо немає законних
підстав для обмеження у доступі до
такої інформації, які існували раніше
(ч. 3 і 4 ст. 6 зазначеного Закону).

Також згідно із ч. 5 цієї статті Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», не може бути обмежено
доступ до інформації про розпорядження
бюджетними коштами, володіння,
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном, у тому
числі до копій відповідних документів,
умови отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена, по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно. При
дотриманні вимог, передбачених
частиною другою цієї статті, зазначене
положення не поширюється на випадки,
коли оприлюднення або надання такої
інформації може завдати шкоди
інтересам національної безпеки,
оборони, розслідуванню чи запобіганню
злочину.

Правий статус конфіденційної, таємної
та службової інформації закріплений в
статях 7, 8 і 9 Закону № 2939-VI. Зокрема, до
конфіденційної інформації (ст. 7 Закону
№ 2939-VI) відноситься інформація, доступ
до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень, та яка може
поширюватися у визначеному ними
порядку за їхнім бажанням відповідно
до передбачених ними умов. Не може бути
віднесена до конфіденційної
інформація, зазначена в частині першій
і другій статті 13 цього Закону.

Зокрема, ст. 11 Закону № 2657-XII
встановлено, що не допускаються
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу (тобто, відомостей чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована) без її згоди,
крім випадків, визначених законом, і
лише в інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та захисту прав
людини. До конфіденційної інформації
про фізичну особу належать, зокрема,
дані про її національність, освіту,
сімейний стан, релігійні переконання,
стан здоров'я, а також адреса, дата і
місце народження.

Поряд з цим, відповідно до рішення
Конституційного суду України від
20.01.2012р. у справі № 1-9/2012 інформація про
особисте та сімейне життя особи
(персональні дані про неї) - це будь-які
відомості чи сукупність відомостей про
фізичну особу, яка ідентифікована або
може бути конкретно ідентифікована, а
саме: національність, освіта, сімейний
стан, релігійні переконання, стан
здоров'я, матеріальний стан, адреса,
дата і місце народження, місце
проживання та перебування тощо, дані
про особисті майнові та немайнові
відносини цієї особи з іншими особами,
зокрема членами сім'ї, а також
відомості про події та явища, що
відбувалися або відбуваються у
побутовому, інтимному, товариському,
професійному, діловому та інших сферах
життя особи, за винятком даних стосовно
виконання повноважень особою, яка
займає посаду, пов'язану зі здійсненням
функцій держави або органів місцевого
самоврядування. Така інформація про
фізичну особу та членів її сім'ї є
конфіденційною і може бути поширена
тільки за їх згодою, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

За приписами положень ч. 5 цієї статті
зазначеного Закону визначено, що не
може бути обмежено доступ до
інформації про розпорядження
бюджетними коштами, володіння,
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном, у тому
числі до копій відповідних документів,
умови отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно.

Також ст. 9 Закону № 2939-IV надано
визначення поняттю «службова
інформація». Так, в частині першій цієї
статті зазначено, що відповідно до
вимог частини другої статті 6 цього
Закону до службової може належати така
інформація: 1) що міститься в документах
суб'єктів владних повноважень, які
становлять внутрівідомчу службову
кореспонденцію, доповідні записки,
рекомендації, якщо вони пов'язані з
розробкою напряму діяльності установи
або здійснення контрольних, наглядових
функцій органами державної влади,
процесом прийняття рішень і передують
публічному обговоренню та/або
прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі
оперативно-розшукової,
контррозвідувальної діяльності, у
сфері оборони країни, яку не віднесено
до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка
становить службову інформацію,
присвоюється гриф «для службового
користування». Доступ до таких
документів надається відповідно до
частини другої статті 6 цього Закону (ч.
2 ст. 9 Закону України «Про доступ до
публічної інформації»).

З аналізу змісту процитованих ст. 9 та
ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI судом вбачається,
що обмеження доступу до службової
інформації може мати місце тільки при
наявності сукупності вимог
передбачених частиною 2 статті 6
вищенаведеного закону.

Частина 3 цієї статті передбачає
створення органами державної влади,
органами місцевого самоврядування,
іншими суб'єктами владних повноважень,
у тому числі на виконання делегованих
повноважень, переліку відомостей, що
становлять службову інформацію.

Зокрема, в органах внутрішніх справ
перелік відомостей, що становлять
службову інформацію, закріплений в
Наказі Міністерства внутрішніх справ
України від 14.05.2012р. № 423 «Про
затвердження Переліку відомостей, що
становлять службову інформацію в
системі Міністерства внутрішніх справ
України».

Водночас, за змістом ст. 10 названого
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» кожна особа має
право, зокрема: 1) знати у період
збирання інформації, але до початку її
використання, які відомості про неї та
з якою метою збираються, як, ким і з якою
метою вони використовуються,
передаються чи поширюються, крім
випадків, встановлених законом; 2)
доступу до інформації про неї, яка
збирається та зберігається; 3) вимагати
виправлення неточної, неповної,
застарілої інформації про себе,
знищення інформації про себе, збирання,
використання чи зберігання якої
здійснюється з порушенням вимог
закону;4) на ознайомлення за рішенням
суду з інформацією про інших осіб, якщо
це необхідно для реалізації та захисту
прав та законних інтересів. Обсяг
інформації про особу, що збирається,
зберігається і використовується
розпорядниками інформації, має бути
максимально обмеженим і
використовуватися лише з метою та у
спосіб, визначений законом.
Розпорядники інформації, які володіють
інформацією про особу, зобов'язані,
зокрема: 1) надавати її безперешкодно і
безкоштовно на вимогу осіб, яких вона
стосується, крім випадків,
передбачених законом; 2)
використовувати її лише з метою та у
спосіб, визначений законом; 3) вживати
заходів щодо унеможливлення
несанкціонованого доступу до неї інших
осіб.

Відповідач 1 у справі, Шевченківське РУ
ГУМВС, відповідно до Закону України
«Про міліцію» - є державний озброєний
орган виконавчої влади, який захищає
життя, здоров'я, права і свободи
громадян, власність, природне
середовище, інтереси суспільства і
держави від протиправних посягань.

Статтею 3 Закону України «Про міліцію»
встановлено, що діяльність міліції є
гласною. Вона інформує органи влади і
управління, трудові колективи,
громадські організації, населення і

засоби масової інформації про свою
діяльність, стан громадського порядку
та заходи щодо його зміцнення. Міліція
оприлюднює інформацію та, зокрема,
надає інформацію на запити відповідно
до Закону України «Про доступ до
публічної інформації».

Таким чином, відповідач, як розпорядник
інформації, який володіє інформацією
про особу зобов'язаний, зокрема,
використовувати її лише з метою та у
спосіб, визначений законом.

За результатами дослідження та аналізу
змісту скарги позивача від 14.01.2014р. з
урахуванням наведених норм права судом
вбачається, що така скарга ОСОБА_1
містить в собі одночасно елементи
звернення громадянина (скарга на дії
працівника міліції з вимогою про
вжиття заходів по проведенню
службового розслідування за фактами
порушень) та запиту на інформацію (а
саме: в частині прохання позивача
надати їй інформацію, що стосується її
особисто, та інформацію про посадових
осіб державного органу, а також копії
документів, які містять відомості про
ОСОБА_1, що були створені та/або
отримані Шевченківським РУ ГУМВС під
час виконання своїх обов'язків, з
пред'явленням оригіналів документів
для ознайомлення). На думку суду
запитувана позивачем інформація
відноситься до публічної інформації та
не стосувалася персональних даних
фізичних осіб (конфіденційної
інформації).

Порядок оформлення запитів на
інформацію, що надаються розпорядникам
публічної інформації, визначений в ст.
19 Закону № 2939-VI.

У відповідності до ч. 1 і 4 ст. 20 Закону №
2939-VI розпорядник інформації має надати
відповідь на запит на інформацію не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту. А у разі якщо запит
стосується надання великого обсягу
інформації або потребує пошуку
інформації серед значної кількості
даних, розпорядник інформації може
продовжити строк розгляду запиту до 20
робочих днів з обґрунтуванням такого
продовження. Про продовження строку
розпорядник інформації повідомляє
запитувача в письмовій формі не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту.

Інформація на запит надається
безкоштовно. У разі якщо задоволення
запиту на інформацію передбачає
виготовлення копій документів обсягом
більш як 10 сторінок, запитувач
зобов'язаний відшкодувати фактичні
витрати на копіювання та друк (ч. 1 і 2 ст.
21 цього ж Закону).

При цьому за приписами норми ч. 7 ст. 6
Закону № 2939-VI встановлено, що обмеженню
доступу підлягає інформація, а не
документ. Якщо документ містить
інформацію з обмеженим доступом, для
ознайомлення надається інформація,
доступ до якої необмежений.

Нормами ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI
передбачено, що розпорядник інформації
має право відмовити в задоволенні
запиту в таких випадках: 1) розпорядник
інформації не володіє і не зобов'язаний
відповідно до його компетенції,
передбаченої законодавством, володіти
інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить
до категорії інформації з обмеженим
доступом відповідно до частини другої
статті 6 цього Закону; 3) особа, яка
подала запит на інформацію, не оплатила
передбачені статтею 21 цього Закону
фактичні витрати, пов'язані з
копіюванням або друком; 4) не дотримано
вимог до запиту на інформацію,
передбачених частиною п'ятою статті 19
цього Закону.

При цьому за приписами норми ч. 5 цієї
статті Закону № 2939-VI відмова в
задоволенні запиту на інформацію
надається в письмовий формі, з
урахуванням вимог ч. 4 цієї статті (а
саме така відмова має обов'язково
містити відомості про: прізвище, ім'я,
по батькові та посаду особи,
відповідальної за розгляд запиту
розпорядником інформації; дату
відмови; мотивовану підставу відмови;
порядок оскарження відмови; підпис).

Згідно із ч. 2 цієї статті Закону № 2939-VI
відповідь розпорядника інформації про
те, що інформація може бути одержана
запитувачем із загальнодоступних
джерел, або відповідь не по суті запиту
вважається неправомірною відмовою в
наданні інформації.

Як вбачається з тексту відповіді
Шевченківського РУ ГУМВС від 06.03.2014р. на
скаргу ОСОБА_1 від 14.01.2014р. (копії яких
наявні в матеріалах даної справи)
рішення про відмову заявнику у наданні
запитуваної інформації в цілому
приймалося Шевченківським РУ ГУМВС
фактично без дослідження змісту
запитуваної публічної інформації та
здійснення кваліфікації її за видами,
та без врахуванням вимог ч. 7 ст. 6 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», а рішення про надання або
відмову у наданні запитуваних копій
документів і оригіналів певних
документів для ознайомлення на місці -
взагалі не приймалося.

В призначеному судовому засіданні у
справі представником відповідача 1
також не було доведено, що запитувана
позивачем службова інформація є
інформацією з обмеженим доступом (в т.ч.
з посиланням на відповідні пункти,
оскільки містить в сукупності вимоги
передбачені ст. 6, а саме: розголошення
інформації може завдати істотної шкоди
цим інтересам; шкода від оприлюднення
такої інформації переважає суспільний
інтерес в її отриманні; виключно в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя).

За таких обставин, суд приходить до
висновку про протиправність дій
відповідача щодо прийняття рішення про
відмову у надані позивачу запитуваної
ним публічної інформації в повному
обсязі з підстав, що наведені в листі
від 06.03.2014р. № 59/м-150, без належного
нормативного мотивування для такої
відмови. Також суд зважає на те, що
оскільки відповідь на запити позивача
від 14.01.2014р. (тобто про надання та/або
відмова у наданні запитуваних копій та
оригіналів документів) відповідачем не
надано, тобто в цій частині взагалі
запит позивача взагалі не розглянутий
по суті, що є прямим порушенням вимог
норм Закону № 2939 - VI, а тому відповідно
характеризується як протиправна
бездіяльність в частині нерозгляду
зазначеного запиту на інформацію в
частині надання документів.

Щодо позовних вимог позивача про
визнання протиправним рішення
відповідача 1, оформленого листом від
06.03.2014р. № 59/м-150, та бездіяльність
відповідача 2 щодо розгляду скарги
позивача від 14.01.2014р. - в частині вимоги
по проведення службового
розслідування відносно конкретного
працівника Шевченківського РУ ГМУС
України, а також зобов'язання
відповідача 2 розглянути таку скаргу
безпосередньо в присутності ОСОБА_1, то
суд не вбачає правових підстав для їх
задоволення.

Оскільки в цій частині скарга ОСОБА_1
була розглянута по суті та
відповідачем надана відповідь. Факт
повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і
місце розгляду її скарги відповідач в
суді документально не довів. Водночас
під час судового розгляду даної справи
позивач не були наведені суду
переконливі документально
обґрунтовані доводи щодо того, що факт
розгляду відповідачем 1 скарги ОСОБА_1
без її участі мав безпосередній вплив
на результат прийнятого рішення за
наслідками розгляду скарги по суті.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною третьою ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ (ч. 1
ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6
Кодексу адміністративного судочинства
України).

За таких обставин, виходячи з
системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про необхідність на підставі ч. 2 ст. 11,
п. 1 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного
судочинства України визнати
протиправними дії відповідача 1 щодо
нерозгляду запиту ОСОБА_1 від 14 січня
2014 року про надання публічної
інформації та зобов'язання розглянути
повторно запит позивача від 14 січня 2014
року відповідно до вимог чинного
законодавства України та з урахуванням
висновків суду.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. 11, ст. ст. 69 - 71,
ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії
Шевченківського районного управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
щодо нерозгляду запиту ОСОБА_1 від 14
січня 2014 року про надання публічної
інформації.

3. Зобов'язати Шевченківське районне
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві повторно розглянути
запит ОСОБА_1 від 14 січня 2014 року
відповідно до вимог чинного
законодавства України та з урахуванням
висновків суду.

4. В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Суддя
О.В. Дегтярьова