Справа № 707/1810/13-а
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року
м. Київ К/800/40074/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Донця О.Є.,

суддів:
Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на постанову Черкаського
районного суду Черкаської області від
07.08.2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 01.07.2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Руськополянської сільської
ради Черкаського району, треті особи -
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про внесення
змін до запису у земельно-шнуровій
книзі,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Черкаського районного суду Черкаської
області з позовом до Руськополянської
сільської ради Черкаського району,
треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про
внесення змін до запису у
земельно-шнуровій книзі.

Постановою Черкаського районного суду
Черкаської області від 07.08.2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.07.2014 року
апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
було залишено без задоволення, а
постанову Черкаського районного суду
Черкаської області від 07.08.2013 року - без
змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
не погоджуючись з даними рішеннями,
посилаючись на допущені судами першої
та апеляційної інстанцій порушення
норм матеріального та процесуального
права, просять скасувати постанову
Черкаського районного суду Черкаської
області від 07.08.2013 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.07.2014 року
та прийняти нову постанову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційні
скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволенню не
підлягають, оскільки рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана вірно, а доводи касаційної скарги
є необґрунтованими і не надають
підстав, які передбачені статтями 225 - 229
Кодексу адміністративного судочинства
України для зміни чи скасування
судових рішень.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є
користувачем земельної ділянки біля
успадкованого нею після смерті ОСОБА_6
будинковолодіння по АДРЕСА_1. Вказана
земельна ділянка у розмірі 0,10 га ОСОБА_6
була виділена рішенням зборів
уповноважених колгоспників колгоспу
«Зоря комунізму» від 12.02.1973 року, дані
занесено до 3 розділу шнурової книги №
1-989 колгоспу «Зоря комунізму» селища
ОСОБА_7 Черкаського району.

Згодом, до вказаної земельної шнурової
книги внесено запис про виділення
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,05 га
на підставі наказу директора радгоспу
«Зоря комунізму» від 02.04.1983 року № 33а-з.
Проте, підтверджуючих документів про
існування земельної ділянки, площею 0, 05
га, виділеної «під огород» ОСОБА_6 на
території с. Руська Поляна, Черкаського
району не існує, як і самої ділянки.

Відповідно до статті 13 Конституції
України, земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Згідно із статтею 14 Конституції
України, право власності на землю
гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою виключно
відповідно до закону.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» встановлено, що виключно на
пленарних засіданнях сільських,
селищних, міських рад вирішуються
відповідно до закону питання
регулювання земельних відносин.

Згідно із статтею 13 Земельного Кодексу
УРСР (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин),
землекористувачами є особи, яким земля
надається в користування, в тому числі
й громадяни.

Відповідно до статті 20 зазначеного
Кодексу, право землекористування
колгоспів, радгоспів та інших
землекористувачів засвідчується
державними актами на право
користування землею. Форми актів
встановлюються Радою Міністрів СРСР.
Право короткострокового тимчасового
користування землею засвідчується
рішенням органу, який надав земельну
ділянку в користування. Право
довгострокового тимчасового
користування землею засвідчується
актами, форма яких встановлюється
Радою Міністрів Української РСР.

Згідно із частиною 5 статті 20
вищезазначеного Кодексу, право
землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських, селищних
Рад народних депутатів.

Згідно із статтею 22 даного Кодексу,
приступати до користування наданою
земельною ділянкою до встановлення
відповідними землевпорядними органами
меж цієї ділянки в натурі (на
місцевості) і видачі документа, який
засвідчує право користування землею,
забороняється.

Таким чином, записи в земельно-шнурових
книгах вносились на підставі
відповідних актів та рішень органів,
які надавали земельні ділянки в
користування.

Оглядом наказу № 33а-з від 02 квітня 1983
року судами встановлено, що прізвище
ОСОБА_6 в ньому не значиться.

Натомість наказ № 33б-з від 20.04.1983 року
містить інформацію щодо виділення
ОСОБА_6 земельної ділянки в розмірі 0,05
га по АДРЕСА_1, проте в ньому не вказано,
що земельна ділянка виділяється під
будівництво або обслуговування жилого
будинку, натомість зазначено, що вона
виділена «під огород», але за чий саме
рахунок вона виділена (родичів, за
рахунок вільного земельного фонду і
т.п.) не вказано. Також, не зазначено
номеру вулиці, не надано схеми
розташування такої земельної ділянки
радгоспом «Зоря комунізму», що
унеможливлює встановити де саме було
виділено земельну ділянку ОСОБА_6 під
огород.

Крім того, на момент виділення ОСОБА_6
0,10 га земельної ділянки у 1973 році вона
межувала з трьома земельними ділянками
інших землекористувачів. Однак, після
виділення ОСОБА_6 наступних 0,05 га
земельної ділянки, площа земельних
ділянок суміжних землекористувачів не
змінилася.

Як встановлено судом, площа фактичного
користування ОСОБА_2 земельної ділянки
по АДРЕСА_1, складала на момент
отримання 0,10 га земельної ділянки і
складає на даний час 0,1399 га. Таким
чином, земельної ділянки площею 0,15 га
навіть по фактичному користуванню
останньої не має.

З наявних у справі записів у
земельно-шнуровій книзі вбачається, що
вона містить дані, зокрема, на підставі
якого рішення (акту) внесено такий
запис.

Оскільки, належним способом захисту
прав ОСОБА_2 в даному випадку є
скасування (у разі оскарження)
документу, на підставі якого був
внесений відповідний запис у
земельно-шнурову книгу, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
обгрунтовного висновку, відмовивши
останній в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій, є законними і не підлягають
скасуванню, оскільки суди, всебічно
перевіривши обставини справи, вирішили
спір у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин; в
них повно відображені обставини, що
мають значення для справи, висновки
судів щодо встановлених обставин і
правові наслідки є правильними, а
доводи касаційної скарги їх не
спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
залишити без задоволення, а постанову
Черкаського районного суду Черкаської
області від 07.08.2013 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.07.2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Руськополянської сільської ради
Черкаського району, треті особи -
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про внесення
змін до запису у земельно-шнуровій
книзі - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.Є. Донець

А.О.
Логвиненко

В.Ф. Мороз