Справа № 2а/0570/9889/2012
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/76790/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
Будьоннівському районі м. Донецька на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 5 жовтня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 23 листопада
2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
управління Пенсійного фонду України в
Будьоннівському районі
м. Донецька про визнання
неправомірними дій,

в с т а н о в
и л а :

У серпні 2012 року ОСОБА_4
звернувся до суду із зазначеним
адміністративним позовом до
відповідача. Просив визнати
неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України в
Будьоннівському районі м. Донецька та
стягнути з Державного бюджету України
на його користь 5832 грн. 66 коп., сплачених
у вигляді 3% збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування при
купівлі-продажу автомобіля.

Постановою Донецького
окружного адміністративного суду від 5
жовтня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від
23 листопада 2012 року, позов
задоволено. Визнано неправомірними дії
управління Пенсійного фонду України у
Будьоннівському районі м. Донецька та
стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_4 суму сплаченого ним
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 5832 грн. 66 коп.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування судових рішень судів
першої та апеляційної інстанцій з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права та ухвалення
нового судового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі у межах доводів касаційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу автомобіля
від 8 квітня 2012 року № 134 ОСОБА_4 придбав
легковий автомобіль марки «Volkswagen Golf
TEAM» вартістю 231150 грн. 00 коп., що
підтверджено договором від 8 квітня 2012
року № 134, рахунком та заявкою на
придбання автомобіля.

22 червня 2012 року ОСОБА_4 сплатив
на користь управління Пенсійного фонду
України у Будьоннівському районі м.
Донецька збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування в розмірі 3% від
вартості транспортного засобу, а саме
5832 грн. 68 коп., що підтверджується
квитанцією № 170488.

26 червня 2012 року зазначений
автомобіль зареєстрований за ОСОБА_4,
що вбачається з свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу.

16 липня 2012 року ОСОБА_4 звернувся
до управління Пенсійного фонду України
у Будьоннівському районі м. Донецька із
заявою про повернення безпідставно
сплаченого збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування, проте
відповідачем у поверненні коштів було
відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, обґрунтовано
виходив із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами.

Пунктом 7 статті 1 Закону України «Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування» від 26 червня 1997 року №
400/97-ВР (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин, далі -
Закон № 400/97-ВР) визначено вичерпний
перелік осіб - платників збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, передбачено, що
платниками збору є юридичні та фізичні
особи при відчуженні легкових
автомобілів, крім легкових
автомобілів, якими забезпечуються
інваліди, та тих автомобілів, які
переходять у власність спадкоємцям за
законом.

Натомість, відповідно до пункту 12
Порядку сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
окремих видів господарських операцій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3 листопада 1998
року № 1740 (далі - Порядок) платниками
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів є підприємства,
установи та організації всіх форм
власності, а також фізичні особи, які
набувають право власності на такі
автомобілі, зокрема, шляхом їх купівлі,
у тому числі у виробників або
торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно із законодавством).

Отже, на час виникнення спору положення
Порядку суперечили вимогам
Закону № 400/97-ВР в частині
регулювання правовідносин зі сплати
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів.

Відповідно до частини 4 статті 9 КАС у
разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду
України, яке міститься в постанові від
1 листопада 1996 року № 9
(пункт 5), зазначено, що судам необхідно
виходити з того, що нормативно-правові
акти будь-якого державного чи іншого
органу (акти Президента України,
постанови Верховної Ради України,
постанови і розпорядження Кабінету
Міністрів України, нормативно-правові
акти Верховної Ради Автономної
Республіки Крим чи рішення Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
акти органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Отже, виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку, що пріоритетними є норми
Закону № 400/97-ВР.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
26 лютого 2013 року ( справа №
21-29а13).

За таких обставин суд першої інстанції,
з яким погодився суду апеляційної
інстанції, дійшов обґрунтованого
висновку про задоволення позову.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та спростовуються висновками
судів.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процессуального
права, приходить до висновку, що
касаційну скаргу необхідно залишити
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л
и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Будьоннівському районі м.
Донецька залишити без задоволення, а
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 5 жовтня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 23 листопада
2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало
Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк