Справа № 2а-1251/12,69/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
Справа № 3392/13/876

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Рибачука А.І., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Заліщицького районного суду
Тернопільської області від 17 січня 2013
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Товстенської селищної ради
Заліщицького району Тернопільської
області про визнання протиправними та
скасування рішень,

В С Т А Н О
В И В :

В жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Товстенської
селищної ради Заліщицького району
Тернопільської області (далі - Селищна
рада) у якому просив визнати
протиправними та скасувати рішення
відповідача від 25.09.2012 №662 «Про
продовження рішення №179 від 17.01.2007 року
«Про надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для роздрібної
торгівлі та комерційних послуг»
гр..ОСОБА_1» (далі - Рішення №662) та від
18.03.2011 №98 «Про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в оренду
терміном на 5 - років (спільну часткову
без визначення меж в натурі) з правом
викупу для іншої комерції діяльності
(обслуговування виробничих приміщень
хлібозаводу та комплексу нежитлових
приміщень з підвалом та прохідною) по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5» (далі - Рішення №98).

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що починаючи з 2003
року постійно користувався, на
підставі укладеного договору оренди,
земельною ділянкою наданою
відповідачем. Проте, незважаючи на це,
останній оскаржуваними рішеннями, без
жодного попередження, передав в оренду
іншим особам земельну ділянку яку він
орендує та в подальшому відмовив у
продовженні дії рішення від 17.01.2007 №179
«Про надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки гр..ОСОБА_1» (далі -
Рішення №179) чим фактично позбавив його
переважного права на оренду земельної
ділянки.

Постановою Заліщицького районного
суду Тернопільської області від 17
січня 2013 року в справі №1905/1251/2012 у
задоволенні заявленого позову
відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржив ОСОБА_1, який
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову якою позов задовольнити. У
поданій апеляційній скарзі
посилається на обставини викладенні у
позовній заяві та вказує, що жодних
попереджень про дострокове розірвання
договору оренди не отримував, а тому
такі дії відповідача є протиправними.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому апеляційний суд, у
відповідності до ч.1 ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.
Перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційну скаргу належить
задовольнити частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
оскільки позивачем не було виконано
вимог Рішення №179 та не виготовлено
жодних правовстановлюючих документів,
які б посвідчували власність на
будівлю магазину-павільйону або на
земельну ділянку яку він орендує, то
дія наданого йому дозволу на
відведення земельної ділянки в оренду
вважається скасованою і Селищна рада
мала усі підстави надати таку в оренду
іншим особам.

Проте, такі висновки суду першої
інстанції не відповідають фактичним
обставинам справи та є помилковими з
таких міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи,
починаючи з 2003 року між позивачем та
відповідачем було укладено договори
оренди земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_1.

Орендар (позивач) належно виконував
свої обов'язки згідно з умовами
договорів оренди від 10.07.2003 та від 01.01.2012
проте Селищна рада фактично своїми
рішеннями №№662 та 98 відмовила йому у
поновленні таких та позбавила його
переважного права на оренду земельної
ділянки передавши таку іншим особам.

Не погодившись із такими діями
відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду
із цим позовом.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України) до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить, зокрема розпорядження
землями територіальних громад та
надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу.

В силу положень ст.93 ЗК України право
оренди земельної ділянки - це засноване
на договорі строкове платне володіння
і користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.
Орендодавцями земельних ділянок є їх
власники або уповноважені ними особи.
Відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються законом.

Згідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст.124 ЗК України передача
в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки.

Таке положення узгоджується з вимогами
ст.16 Закону України «Про оренду землі»
(далі - Закон №161-XIV), згідно з якими
укладення договору оренди земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування - орендодавця,
прийнятого у порядку, передбаченому ЗК,
або за результатами аукціону.

Згідно із ст.33 Закону №161-XIV по
закінченню строку, на який було
укладено договір оренди землі, орендар,
який належно виконував обов'язки за
умовами договору, має переважне право
перед іншими особами на укладення
договору оренди землі на новий строк
(поновлення договору оренди землі).

Орендодавець за відсутності
заперечень, приймає рішення про
поновлення договору оренди землі (щодо
земель державної та комунальної
власності), укладає з орендарем
додаткову угоду про поновлення
договору оренди землі. За наявності
заперечень орендодавця щодо
поновлення договору оренди землі
орендарю направляється
лист-повідомлення про прийняте
орендодавцем рішення.

Відмова, а також наявне зволікання в
укладенні додаткової угоди до договору
оренди землі може бути оскаржено в
суді.

Разом із тим наведеною нормою не
передбачено порядку автоматичного
поновлення договорів оренди землі в
разі відсутності заперечень з боку
сторін, а лише визначено, що в цьому
разі він підлягає поновленню.

Отже, необхідною умовою укладення
договору оренди земельної ділянки, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, є наявність рішення
відповідного органу про надання
земельної ділянки. За відсутності
такого рішення зобов'язати цей орган в
судовому порядку укласти такий договір
або ж його поновити неможливо, оскільки
це суперечить вимогам законодавства -
відповідно до ст.319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідач при здійсненні повноважень
власника землі є вільним у реалізації
права розпоряджатися землею та вільний
у виборі суб'єкта щодо надання йому
права користування землею в порядку,
встановленому законом.

Таким чином, реалізація переважного
права на оренду земельної ділянки
можлива лише за наявності
волевиявлення на те сторін, яке з боку
уповноваженого органу оформлюється
відповідним рішенням.

Окрім наведеного, апеляційний суд
вважає за необхідне зазначити, що
згідно з ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

При визначенні юрисдикції справи,
необхідно виходити з характеру спірних
правовідносин, прав та інтересів, за
захистом яких звернувся позивач,
суб'єктного складу сторін, предмету
спірних правовідносин.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.3 КАС
України, справа адміністративної
юрисдикції визначена як переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що
публічно-правовим спором за КАС
України є спір, який випливає зі
здійснення суб'єктом владних
повноважень своїх владних
управлінських функцій.

Відповідно до ч.1 ст.17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку зі здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

У справі, що розглядається, відповідач,
реалізуючи право розпорядження
земельною ділянкою, відповідно до ст.5
ЗК України має рівні права з
громадянами та юридичними особами, з
якими він вступає у відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження землею, тобто є
рівноправним суб'єктом земельних
відносин. У цьому спорі учасники
земельних правовідносин не
підпорядковані один одному, а отже,
суб'єкт владних повноважень - Селищна
рада - владних управлінських функцій не
здійснює.

Звертаючись до адміністративного суду
позивач фактично має намір усунути
порушення свого переважного права на
оренду земельної ділянки, а тому його
публічно-правова вимога про скасування
рішень органу місцевого
самоврядування є похідною.

При визначенні підсудності справи суд
виходить з характеру спірних
правовідносин, прав та інтересів, за
захистом яких звернувся позивач.
Позивач подав позов з метою захистити
своє право оренди земельної ділянки в
межах її фактичного користування, яке,
на його думку, порушено Рішеннями №№662
та 98.

Вказані рішення органу місцевого
самоврядування є індивідуальними
актами, якими реалізовуються
волевиявлення територіальної громади
як учасника цивільно-правових відносин
і з яких виникають, змінюються,
припиняються цивільні права і
обов'язки, а тому не належать до
правових актів управління, а спори щодо
їх оскарження мають приватноправовий
характер, тобто підвідомчі
господарським судам, який вирішуючи
спір про відновлення прав позивача
щодо землекористування, зокрема може
дати оцінку законності таких рішень
органу місцевого самоврядування, якщо
їх прийняття сприяло порушенню прав
позивача.

Таким чином, правовідносини, що
склались між сторонами, є
правовідносинами, що пов'язані та
витікають з виконання господарського
договору оренди землі, тобто
відповідач у спірних правовідносинах
не здійснював владних повноважень
відносно позивача, оскільки діяв як
сторона господарського договору, що
своїми діями та Рішеннями №№662, 98
порушує, як вважає ОСОБА_1, його право на
поновлення договору оренди, а відтак, з
огляду на приписи ст.12 ГПК України, спір
є підвідомчим господарським судам.

Вказана позиція апеляційного суду
узгоджується з рішенням Верховного
Суду України, зокрема, з постановою від
06 листопада 2012 року в справі №21-288а12.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України
суд закриває провадження у справі, якщо
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Згідно із ч.1 ст.203 КАС України суд
апеляційної інстанції скасовує
рішення суду першої інстанції і
залишає позовну заяву без розгляду або
закриває провадження у справі з
підстав, встановлених ст.157 цього
Кодексу.

З огляду на зазначене, суд першої
інстанції дійшов до неправомірного
висновку відносно того, що даний спір
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства, а тому
апеляційну скаргу належить
задовольнити частково, а постанову
суду першої інстанції скасувати із
закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст.157, 195, 197, 198, 203, 205, 206, 254
КАС України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Заліщицького районного суду
Тернопільської області від 17 січня 2013
року скасувати, а провадження у справі
закрити.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
А.І. Рибачук

Суддя
В.В. Ніколін