Справа № 803/1990/14
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року Справа № 803/1990/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Волдінера Ф.А.,

суддів Плахтій Н.Б., Валюха В.М.,

при секретарі судового засідання
Ткачук І.І.,

за участю представника відповідача
Потапчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_2 до Державної міграційної служби
України, Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про визнання дій
протиправними, скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з адміністративним
позовом до Державної міграційної
служби України, Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області про визнання
протиправним рішення Державної
міграційної служби України від 04
вересня 2014 року № 447-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, визнання
протиправними дій Управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області в частині порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття Державною
міграційною службою України рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання Державної
міграційної служби України
переглянути справу про визнання ОСОБА_2
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

19 листопада 2014 року представником
позивача подано заяву про зміну
позовних вимог, в якій він просить
визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 04 вересня 2014 року № 447-14 про
відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
статусу; зобов'язати Державну
міграційну службу України визнати
громадянку Ерітреї ОСОБА_2 особою, яка
потребує додаткового захисту; визнати
дії Управління Державної міграційної
служби України у Волинській області
незаконними в частині порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття Державною
міграційною службою України рішення
про відмову у визнанні біженцем або
собою, яка потребує додаткового
захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

19 вересня 2014 року Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області повідомило позивача про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Позивач вважає, що
дане рішення є необґрунтованим,
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню, оскільки прийнятий без
врахування та без дослідження всіх
обставин, які мають юридичне значення і
стосуються справи. Зокрема те, що
станом на теперішній час в країні
громадянської належності/походження
відбуваються переслідування таких
осіб, як вона, а також існує реальний
ризик застосування до таких осіб
тортур, жорстокого та такого, що
принижує гідність поводження і
покарання. Вказала на свої особисті
обставини, які є підґрунтям для
побоювань щодо повернення до Ерітреї.
Зазначила, що отримала статус біженця у
Судані через те, що належить до
вразливої соціальної групи за
гендерною ознакою.

Представник позивача вказує на те, що в
Еритреї відбуваються дискримінація та
переслідування жінок, а також існує
реальний ризик застосування до мене
тортур, жорстокого та такого, що
принижує гідність поводження і
покарання, тому потребує додаткового
захисту відповідно до статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Крім того, представник позивача вважає,
що порушено встановлений законом
порядок повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення від 04 вересня № 447-14 про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною 13 статті 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачено, що у разі якщо центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення. Довідка про
звернення за захистом в Україні
продовжується, якщо особа оскаржує
таке рішення.

Представник позивача вважає, що текст
повідомлення не містить викладення
причин, через які було відмовлено у
визнанні біженцем. Повідомлення лише
відтворює текст відповідного абзацу
Закону, що є підставою відмови, однак не
містить жодної згадки чи пояснення
причин відмови, як того вимагає частина
13 статті 10 Закону.

В судове засідання 21 листопада 2014
позивач та його представник не прибули,
про те через канцелярію суду подано
заяву про розгляд справи за їх
відсутності.

В поданих суду письмових запереченнях
проти адміністративного позову
відповідач позовні вимоги не визнав
повністю та зазначив, що відповідно до
пункту 1 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань;

Пунктом 13 цієї ж статті встановлено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

За результатами аналізу особової
справи № 2014 LT 0005 громадянки Ерітреї
ОСОБА_2 Державною міграційною службою
України встановлено наступне.

ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в
Судані, в місті Гашмагерба, за
віросповіданням - мусульманка, за
національністю - суніт, одружена,
освіта – вища, в Судані закінчила
Африканський міжнародний університет,
здобула економічну освіту.

В протоколах співбесід позивач
стверджує, що в Судані в 2007 році
безперешкодно отримала статус біженця.
Маючи на руках документ, який засвідчує
її статус, поступила в Африканський
міжнародний університет де здобула
вищу освіту економіста. За
спеціальністю не працювала, одразу
після закінчення університету вийшла
заміж та була на утриманні чоловіка.

Позивач повідомляє, що в Судані їй
особисто ніхто не погрожував і
фізичного насильства вона не
зазнавала. Незважаючи на відсутність
погроз на адресу позивача, вона не
побажала залишитись в країні через
певні економічні причини та вирішила
виїхати до однієї з Європейських країн.

ОСОБА_2 зазначає, що залишаючи країну
постійного проживання вона свідомо
залишила посвідчення біженця вдома та
в серпні 2013 року разом з чоловіком
маючи при собі підробні паспорти
громадянина Судану літаком вилетіли до
Росії.

04 листопада 2013 року позивач була
затримана прикордонним нарядом від
відділу прикордонної служби «Паладь
-Комарівці» Чопського прикордонного
загону за спробу незаконного перетину
державного кордону з України в
Словаччину поза межами пункту
пропуску. На момент затримання
документів, що посвідчують особу не
мала.

Згідно постанови Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 19 листопада 2013 року
поміщена до Волинського пункту
тимчасового перебування іноземців.

Із заявою про визнання біженцем або
собою, яка потребує додаткового
захисту звернулась18 лютого 2014 року
перебуваючи у Волинському пункті
тимчасового перебування іноземців.
Основною причиною звернення за
захистом є побоювання зазнати утисків
її, як біженця, у країні попереднього
постійного проживання. Під час
співбесіди повідомляє, що якщо їй не
вдасться набути статус біженця в
Україні, то вона буде надалі намагатись
потрапити до однієї з країн Європи, що
підтверджує небажання залишатись на
території України.

ОСОБА_2 обрала Україну лише тому, що
перевізники повідомили її про те, що
дуже скоро вони повезуть її з чоловіком
до Європи. Відтак наміру лишатись в
Україні немає, а звернення за захистом
використовує лише для легалізації
свого перебування в Україні.

Також стверджує, що вона залишила
країну тому, що боялась розправи з боку
корінного Судану, проте сама вона
особисто погроз з їх боку не
отримувала. Останньою не надано жодних
аргументованих та обґрунтованих
пояснень, конкретних фактів щодо
побоювань стати жертвою переслідувань.

Позивач не перебувала в жодних
організаціях (політичних, громадських,
військових), до інцидентів із
застосуванням фізичного насильства,
які були б пов'язані з її расовою,
національною, релігійною належністю,
політичними поглядами причетною не
була, а тому під конвенційні ознаки
біженця не підпадає.

ОСОБА_2 особисто не зазначила фактів
фізичного насильства, тому навряд чи їй
погрожує застосування смертної кари чи
тортур.

24 липня 2014 року Управлінням Державної
міграційної служби України у
Волинській області за результатами
розгляду особової справи № 2014 LT 0005
прийнято висновок, в якому зазначено,
що за доцільне буде прийняти рішення
про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

На підставі висновку Управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області від 24 липня 2014 року,
а також з урахуванням матеріалів
особової справи, 04 вересня 2014 року
Державна міграційна служба України
прийняла рішення № 447-14 підтримати
висновок Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області та відмовити ОСОБА_2
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні представник
відповідачів - Державної міграційної
служби України та Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області адміністративний
позов не визнав з підстав, викладених в
запереченні проти адміністративного
позову, просив в задоволенні позову
відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позов підлягає до задоволення частково
з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 18 лютого
2014 року подала до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області заяву № 5 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у якій
просила притулок в Україні з підстав
побоювання зазнати утиску її, як
біженця, у країні попереднього
постійного проживання.

Наказом Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області № 20 від 07 березня 2014 року
позивачу відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів особової
справи № 2014 LT 0005, у 2013 році ОСОБА_2
незаконним шляхом потрапила в Україну.

ОСОБА_2 зазначає, що залишаючи країну
постійного проживання вона свідомо
залишила посвідчення біженця вдома та
в серпні 2013 року разом з чоловіком
маючи при собі підробні паспорти
громадянина Судану літаком вилетіли до
Росії.

04 листопада 2013 року позивач була
затримана прикордонним нарядом від
відділу прикордонної служби «Паладь
-Комарівці» Чопського прикордонного
загону за спробу незаконного перетину
державного кордону з України в
Словаччину поза межами пункту
пропуску. На момент затримання
документів, що посвідчують особу не
мала.

Згідно постанови Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 19 листопада 2013 року
поміщена до Волинського пункту
тимчасового перебування іноземців.

Перебуваючи у Волинському пункті
тимчасового перебування іноземців та
осіб без громадянства, які незаконно
перебувають в Україні, позивач
звернулась до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області із заявою-анкетою
про визнання її особою, яка потребує
додаткового захисту.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон
№ 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №
3671-VI встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, не надається,
визначені статтею 6 Закону № 3671-VI,
зокрема, не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього
Закону, відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону
№ 3671-VI оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону
№ 3671-VI рішення про оформлення або
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом уповноваженої
посадової особи центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

У висновку щодо відмови визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 24 липня 2014 року
зазначено, що ОСОБА_2 ніколи не приймала
участі у політичній чи релігійній
діяльності, не була членом жодних
організацій чи політичних партій, не
наведено фактів особистого
переслідування в Судані. Крім того, до
неї не застосовувалось фізичне
насильство та будь-які адміністративні
заходи. Аналіз матеріалів засвідчив, що
заявник з метою набуття статусу
біженця або додаткового захисту надала
свідчення, що не можуть бути підставою
для подальшого розгляду її заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Разом з тим, із висновку вбачається та
не заперечується сторонами, що позивач
у 2007 році безперешкодно отримала
статус біженця в Судані.

Згідно з статтею 6 Закону № 3671-VI особа,
яка до прибуття в Україну була визнана
в іншій країні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Таким чином, висновок щодо відмови
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
прийнятий на підставі встановлених
уповноваженим органом обставин.

Як вбачається з наявного в матеріалах
справи повідомлення № 18 від 19 вересня
2014 року, ОСОБА_2 відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до
статті 6 Закону № 3671-VI.

Представник позивача вважає, що текст
повідомлення не містить викладення
причин, через які було відмовлено у
визнанні біженцем. Повідомлення лише
відтворює текст відповідного абзацу
Закону, що є підставою відмови, однак не
містить жодної згадки чи пояснення
причин відмови, як того вимагає частина
13 статті 10 Закону.

Представник позивача зазначає, що
текст повідомлення не містить
викладення причин, через які було
відмовлено у визнанні біженцем.
Повідомлення лише відтворює текст
відповідного абзацу Закону, що є
підставою відмови, однак не містить
жодної згадки чи пояснення причин
відмови, як того вимагає частина 13
статті 10 Закону.

Відповідно до частини 13 статті 10 Закону
№ 3671-VI у разі якщо центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Відтак, повідомлення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 19
вересня 2014 року №18 відповідає вимогам
закону, оскільки містить всі необхідні
реквізити та інформацію, що
передбачена Законом, а тому позовна
вимога щодо визнання дій Управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області незаконними в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття Державною міграційною
службою України рішення про відмову у
визнанні біженцем або собою, яка
потребує додаткового захисту, не
підлягає до задоволення.

Разом з тим, з наявної в матеріалах
справи анкети позивача, вбачається, що
позивач заміжня та потрапила на
територію України разом з чоловіком
ОСОБА_3. Факт того, що позивач та ОСОБА_3
є чоловіком і дружиною підтверджується
матеріалами справи та наданими
представником позивача фотографіями.

Чоловік позивача також звернувся із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту до Управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області.

Відповідно до рішення № 589-14 від 03
листопада 2014 року чоловіка позивача
визнано особою, яка потребує
додаткового захисту через побоювання
внаслідок загрози його життю,
застосування щодо нього нелюдського
або такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Частиною 1 статті 4 Закону № 3671-VI
передбачено, що Україна сприяє
збереженню єдності сімей біженців та
осіб, які потребують додаткового
захисту або яким надано тимчасовий
захист.

Відповідно до частини 2 статті 4 цього ж
Закону члени сім'ї особи, яку визнано
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту або якій
надано тимчасовий захист в Україні,
мають право з метою возз'єднання сім'ї
в'їхати на територію України і бути
визнаними біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту, або
отримати тимчасовий захист за
відсутності умов, передбачених
абзацами другим - четвертим частини
першої статті 6 та абзацами другим і
третім частини першої статті 25 цього
Закону.

Згідно з частиною 3 статті 4 Закону №
3671-VI у разі якщо біженці та особи, які
потребують додаткового захисту або
яким надано тимчасовий захист, не
зможуть надати офіційні документальні
докази сімейного зв'язку з членами
своєї сім'ї, беруться до уваги інші
докази, які мають бути оцінені
відповідно до законодавства України.
Відмова у возз'єднанні сім'ї не може
ґрунтуватися виключно на підставі
відсутності документів, що
підтверджують факт сімейного зв'язку.

Враховуючи вищенаведене, судом
встановлено, що при прийнятті
оскаржуваного рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідачем не враховано всіх
обставин справи, зокрема те, що позивач
одружена з ОСОБА_3, якого визнано
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Усі рішення та дії суб'єкта владних
повноважень мають підзаконний
характер, тобто повинні бути прийняті
(вчинені) на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що визначені
законом.

Судом також приймається до уваги, що
відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, рішення від 04 вересня №
447-14 про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту прийнято Державною
міграційною службою України без
врахування всіх істотних обставин, які
мають значення для прийняття такого
рішення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що відповідачем не доведено
правомірності прийнятого рішення від 04
вересня 2014 року № 447-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а тому
оскаржуване рішення є протиправним та
підлягає до скасування.

Однак, позовна вимога про зобов'язання
відповідача визнати позивача,
громадянку Ерітреї ОСОБА_2 особою, яка
потребує додаткового захисту, не
підлягає до задоволення, оскільки суд
не може перебирати повноваження
органу, який наділений компетенцією
приймати відповідні рішення у
встановленому законом порядку.
Задоволення зазначеної позовної
вимоги призведе до прийняття судом
рішення за зверненням громадянки
Ерітреї ОСОБА_2 про визнання її особою,
яка потребує додаткового захисту.
Прийняття такого рішення належить до
повноважень органу міграційної служби
за місцем тимчасового перебування
заявника, з огляду на що в задоволенні
позову в цій частині слід відмовити.

Водночас, з метою збереження єдності
сімей біженців, суд дійшов висновку про
зобов'язання Державної міграційної
служби України повторно розглянути
заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з урахуванням встановлених
судом обставин.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями
162, 163 Кодексу адміністративного
судочинства України та на підставі
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 04 вересня 2014
року № 447-14.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_2 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови, повний
текст якої буде виготовлено 25
листопада 2014 року. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Львівського
апеляційного адміністративного суду.

Головуючий-суддя Ф.А. Волдінер

Судді:
Н.Б. Плахтій

В.М.
Валюх