Справа № 826/16203/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 листопада 2014 року 14:37
№ 826/16203/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Катющенка В.П.,
суддів: Добрівської Н.А., Шейко Т.І., за
участю секретаря судового засідання
Бабич Г.Ю., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу

за позовомГромадянина Пакистану
ОСОБА_2 до Державної міграційної
служби Українипровизнання
неправомірним та скасування рішення №
428-14 від 11.08.2014 та зобов'язання вчинити
певні діїза участю:

від позивача - ОСОБА_3

від відповідача - Кісельова О.П.

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2014 року громадянин Пакистану
ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач)
звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
(далі по тексту - відповідач, ДМС
України) про визнання неправомірним та
скасування рішення Державної
міграційної служби України від 11
серпня 2014 року №428-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
зобов'язання відповідача повторно
розглянути заяву позивача про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні,
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 24 жовтня 2014 року
відкрито провадження у справі, визнано
поважними причини пропуску строку
звернення до суду та призначено справу
до розгляду у попередньому судовому
засіданні на 11 листопада 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 11
листопада 2014 року закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду в судовому
засіданні.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві,
зазначивши, що позивач зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву, його
твердження були зрозумілими та
правдоподібними. Проте відповідачем
зазначене враховано не було, як і не
було враховано ситуації у країні
походження позивача.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог з підстав,
викладених у письмових запереченнях на
позов. При цьому звертала увагу суду на
те, що під час співбесіди позивачем не
було надано доказів на підтвердження
його статусу як члена організації Аман
Лашкар, у зв'язку з чим він зазнав
утисків та переслідування в країні
походження. Крім того, представник
відповідача зауважував на тому, що
перед приїздом до України позивач
перебував у третій безпечній країні, в
якій мав реальну нагоду звернутися із
заявою про надання притулку. З огляду
на наведене, під час розгляду заяви
позивача відповідач прийшов до
висновку, що умови передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового захисту»
відсутні, а тому позивачу було
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 20
листопада 2014 року проголошено вступну
та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані документи і
матеріали, вислухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд прийшов до
наступних висновків.

26 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
міграційного органу із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Як
підставу звернення за захистом вказав,
що покинув країну походження через
побоювання за власне життя у зв'язку з
переслідуванням з боку Талібів як
члена організації Аман Лашкар.

Державною міграційною службою України
11 серпня 2014 року стосовно позивача
прийнято рішення № 428-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до статті 6 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту», як особі
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1, 13 частини 1
статті 1 цього Закону, відсутні.

06 жовтня 2014 року позивач отримав
повідомлення Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві № 80 від 01 вересня 2014 року
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Не погоджуючись з даним рішенням
відповідача та вважаючи його таким, що
прийняте без повного з'ясування
обставин, позивач звернувся з даним
позовом до суду за захистом своїх прав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_2 є
громадянином Пакистану, народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Наушера, провінція
Хайбер-Пахтунхва, район Дара Адам Хел,
село Хешгі Паян, за національністю -
пушту, за віросповіданням - мусульманин
- суніт.

Приблизно 13 - 14 січня 2014 року позивач
прибув до України нелегально,
автомобілем.

26 лютого 2014 року позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
із заявою-анкетою про визнання його
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту. В заяві як причину
виїзду з країни постійного проживання
позивач зазначив, що залишив свою
країну через побоювання за власне
життя у зв'язку з переслідуванням з
боку Талібів. Зазначив, що у 2010 році, у
зв'язку з проведенням Талібами
терористичного акту в мечеті загинуло
багато людей, у тому числі члени його
сім'ї, він став членом організації Аман
Лашкар, метою діяльності якої був
захист людей та співпраця з Урядом
країни. У липні 2013 року він та члени
організації Аман Лашкар на прохання
уряду викрали трьох талібів. У
подальшому, трьох з учасників їх
організації, які приймали участь у
зазначеному викраденні, знайшли
вбитими, а він почав отримувати
листівки з погрозами від Талібів. Після
отримання другої такої листівки
позивач в серпні 2013 року втік з
Пакистану до Афганістану, де прожив два
тижні. У подальшому, під час проведення
співбесід, позивач повідомив, що з
Афганістану він виїхав до Узбекистану,
а звідти до Таджикистану. У кожній з
названих країн позивач прожив
приблизно з місяць.

В ході розгляду зазначеної заяви
Управлінням у справах біженців
Головного управління ДМС України в м.
Києві з позивачем було проведено
декілька співбесід, під час яких він
повністю повторював викладене у його
заяві - анкеті. Будь-яких документів на
підтвердження його членства в Аман
Лашкар, заявник надати не зміг.

Наказом № 104 від 18 березня 2014 року
Головне управління ДМС України в м.
Києві прийняло рішення про оформлення
документів громадянина Пакистану
ОСОБА_2 для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а у
зв'язку з ненадходженням відповіді на
запит зі Служби безпеки України,
наказом №245 від 16 травня 2014 року
продовжено строк розгляду заяви
позивача до 16 червня 2014 року.

Під час співбесіди 13 червня 2014 року
позивач підтвердив, що перед приїздом
до України перебував в Таджикистані, де
жив місяць.

Головним управлянням ДМС України в м.
Києві 23 червня 2014 року за результатами
розгляду справи було прийнято висновок
щодо відмови у визнанні особою
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Згідно
зазначеного висновку відповідно до ст.
6 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового захисту»
міграційним органом рекомендовано
прийняти рішення про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту. У
висновку зазначено, що відсутні
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, та стосовно
якої встановлено загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 428-14 від 11
серпня 2014 року зазначений висновок
підтримано та відмовлено позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до статті 6 Закону України
«Про біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту»,
як особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 та 13
частини 1 статті 1 цього Закону
відсутні.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Конвенція про статус біженців 1951 року,
Протокол щодо статусу біженців 1967 року
та Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI
(далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону №3671-VI (тут і далі в редакції,
чинні на момент винесення спірного
рішення) біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та названої
правової норми, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких, особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в
пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI
особа, яка потребує додаткового
захисту це особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного
Закону не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, зокрема, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено
порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону
№3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9
названого Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 11 статті 9 Закону
№3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону
№3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
№ 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком Державної міграційної
служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН особа, яка
клопоче про отримання статусу біженця,
повинна вказати переконливу причину,
чому вона особисто побоюється стати
жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця
УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців» 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» від 27
квітня 2004 року № 8043/04 заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним
критеріям не відповідала, що і зумовило
прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у
тому числі з висновку Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві, приводом
виїзду з країни постійного проживання
позивач зазначає отримання ним, як
членом організації Аман Лашкар погроз
від Талібів, у зв'язку з його участю у
викрадені ватажків Талібів.

При цьому, будь-яких доказів на
підтвердження членства в організації
Аман Лашкар позивачем ані під час
звернення до органу міграційної
служби, ані під час розгляду та
перевірки його заяви названим органом,
ані під час розгляду справи судом, не
надано.

Так само не виявлено із
загальнодоступних джерел будь-якої
інформації на підтвердження
викладених у заяві позивача обставин,
зокрема, щодо викрадення ватажків
Талібів у середині 2013 року
представниками організації Аман
Лашкар, виявлення вбитих членів
названої організації або фактів
переслідування членів організації
Аман Лашкар Талібами.

До наданих позивачем копій листівок -
погроз, які ніби то були ним отримані
від Талібів суд ставиться критично,
оскільки зазначені документи жодним
чином не підписані, а тому відсутня
об'єктивна можливість пересвідчитись у
їх достовірності.

З огляду на викладене, суд погоджується
з висновком Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про те, що позивач не надав
достовірних чи правдивих фактів його
особистого переслідування в країні
постійного проживання, а також не навів
фактів, які б свідчили про
переслідування з боку Талібів або про
загрозу його життю, безпеці чи свободі
в країні походження.

Також слід зазначити, що відповідно до
пункту 6 частини 1 статті 6 Закону №3671-VI
статус біженця або додатковий захист
не надається особі, яка до прибуття в
Україну з наміром набути статус
біженця перебувала в третій безпечній
країні.

Частина 22 статті 1 Закону №3671-VI дає
визначення цього терміну: «третя
безпечна країна - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, за
винятком транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту».

Так, суд звертає увагу, що перед тим, як
потрапити до України, позивач
перебував в Таджикистані, який 07 грудня
1993 року приєднався та ратифікував
Конвенцію 1951 року та Протокол про
статус біженців 1967 року, в зв'язку з чим
суд погоджується з твердженнями
відповідача, що позивач, перебуваючи у
названій країні, мав можливість
звернутися до компетентних органів з
клопотанням про визнання біженцем чи
особою, яка потребує додаткового
захисту, але таким правом не
скористався, що також є підставою для
відмови в наданні статусу біженця в
силу положень статті 6 Закону №3671-VI.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
відповідача від 11 серпня 2014 року №428-14
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, є правомірним, обґрунтованим
та таким, що прийняте уповноваженим
органом в порядку та спосіб, визначений
чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
ДМС України повторно розглянути заяву
городянина Пакистану ОСОБА_2 про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні, відповідно до вимог чинного
законодавства, суд приходить до
висновку про відмову в її задоволенні,
оскільки вказана вимога є похідною
позовною вимогою.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності відповідно до частини
другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Враховуючи наведене та виходячи із
встановлених судом під час розгляду
справи обставин, суд приходить до
висновку про правомірність рішення
Державної міграційної служби України
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту від 11 серпня 2014 року № 428-14, з
огляду на що позовні вимоги
громадянина Пакистану ОСОБА_2
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина
Пакистану ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини першої статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 КАС України.

Головуючий суддя
В.П. Катющенко

Судді
Н.А. Добрівська

Т.І. Шейко