Справа № 757/30301/14-а
Суддя: Цокол Л. І.
Дата ухвалення: 2014-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2014 року cуддя Печерського
районного суду м. Києва Цокол Л.І.
вивчивши матеріали адміністративного
позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного
фонду України у Дніпропетровському
районі м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області, Пенсійного
фонду України, Головного управління
Пенсійного фонду України в
Дніпропетровській області, за участі
третьої особи Держави України в особі
Державної казначейської служби
України про визнання бездіяльності та
дій неправомірними, зобов'язання
поновити виплату пенсій починаючи з 22
травня 2014 року ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника
звернувся до суду і просив визнати
протиправною і дискримінаційною
бездіяльність Пенсійного фонду
України та Головного управління
Пенсійного фонду України в
Дніпропетровській області щодо не
організації та не забезпечення права
ОСОБА_1 на пенсію (у т.ч. шляхом
координації і контролю її призначення,
своєчасного і в повному об'ємі
фінансування і виплати); а також
визнати протиправними та
дискримінаційними бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровській
області щодо не поновлення, не
нарахування і не виплати ОСОБА_1 пенсії
за віком, а також дії щодо відмови в
поновленні пенсії за його відповідною
заявою. Зобов'язати зазначене
управління поновити з 11 вересня 1997
року ОСОБА_1 нарахування і виплату
пенсії за віком, з проведенням її
індексації і здійсненням компенсації
втрати частини доходу у зв'язку з
несвоєчасною виплатою незаконно не
поновленої, не нарахованої і не
виплаченої пенсії, допустивши негайне
виконання виплати пенсії за 1 місяць;
Позовні вимоги позивача обгрунтовані
тим, що позивач маючи право на
отримання пенсії та звернувшись із
заявою про її поновлення до органів
Пенсійного фонду України отримав
відмову, яка є незаконною. Представник
вказую на те, що нехтуючи нормами
Основного закону України, рішенням
Конституційного Суду України від
07.10.2009р. 25-рп/2009, практикою ЄСПЛ,
реалізацію наявного у Позивача права
на забезпечення у старості,
Відповідачі поставили в пряму
залежність від бездіяльної поведінки
держави щодо врегулювання процедурних
питань (не укладення міжнародної угоди,
врегулювання порядку внутрішнім
законодавством).

Ухвалою судді Печерського райнного
суду м. Києва від 07 листопада 2014 року
позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного
фонду України у Дніпропетровському
районі м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області, Пенсійного
фонду України, Головного управління
Пенсійного фонду України в
Дніпропетровській області, за участі
третьої особи Держави України в особі
Державної казначейської служби
України про визнання бездіяльності та
дій неправомірними, зобов'язання
поновити виплату пенсій в частині
позовних вимог за період з 11 вересня 1999
року по 21 травня 2014 року, - залишено без
розгляду.

Ухвалою судді Печерського районного
суду м. Києва від 07 листопада 2014 року
відкрите скорочене провадження в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України у Дніпропетровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області, Пенсійного фонду України,
Головного управління Пенсійного фонду
України в Дніпропетровській області,
за участі третьої особи Держави
України в особі Державної
казначейської служби України про
визнання бездіяльності та дій
неправомірними, зобов'язання поновити
виплату пенсій починаючи з 22 травня 2014
року. Відповідачам запропоновано
надати свої заперечення щодо вимог
позивача.

Від Пенсійного фонду України надійшли
наступні заперечення. Відповідно до п.1
Положення про Пенсійний фонд України,
затвердженого постановою КМ України
від 23.07.2014р. №280, ПФУ є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується КМ
України через Міністра соціальної
політики України. Ст. 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади, до яких відноситься
Пенсійний фонд України, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п.2.2 Положення про
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 30.04.2002 №
8-2, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 21 травня 2002 року за №
442/6730 (далі - Положення № 8-2), призначає
(здійснює перерахунок) і виплачує
пенсії управління Фонду в районі, місті
і районах у містах.

Згідно з п.п. 6 п. З Положення Пенсійний
фонд України лише організовує,
координує та контролює роботу
територіальних органів щодо
забезпечення своєчасного і в повному
обсязі фінансування виплати пенсій.

Доказів бездіяльності Пенсійного
фонду України щодо неорганізації та
незабезпечення права на пенсійне
забезпечення, незабезпечення
своєчасного і в повному об'ємі
фінансування і виплати пенсії
позивачем не надано.

Частиною 2 статті 49 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" передбачено, що
поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Іншого порядку
поновлення виплати пенсій законом не
передбачено.

2 ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», якими визначено порядок
поновлення пенсії, не були предметом
розгляду Конституційним Судом України.

Наведені норми є чинними, не
змінювались та неконституційними не
визнавалися.

П. 4.1 Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", затвердженого постановою
правління Пенсійного фонду України від
25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за
№ 1566/11846 (далі - Порядок) передбачено, що
орган, що призначає пенсію, розглядає
питання про відновлення виплати раніше
призначеної пенсії, при зверненні
особи з відповідною заявою (додаток 2 до
Порядку). Заява про поновлення виплати
раніше призначеної пенсії приймаються
органом, що призначає пенсію, при
наявності в особи всіх необхідних
документів. Поновлення пенсії
здійснюється за матеріалами, що є в
пенсійній справі, із урахуванням
додатково наданих документів.

Позивач звертався до відповідного
територіального управління Пенсійного
фонду України щодо поновлення пенсії.
Однак всіх необхідних документ,
відповідно до Порядку, що визначають
право на певний вид пенсії, Позивачем
надано не було. Його звернення було
розглянуте в порядку передбаченому
Законом України «Про звернення
громадян» та надана відповідь у
встановлені законом строки.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори, зокрема, спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Наведене свідчить про недотримання
Позивачем встановленого порядку та
відсутність підстав для поновлення
пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 64
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян на
соціальний захист конкретизовані у
Законах України "Про пенсійне
забезпечення", Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" та
Основах законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Статтею 3 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування право на
забезпечення за загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням
згідно з цими Основами мають
застраховані громадяни України,
іноземні громадяни, особи без
громадянства та члени їх сімей, які
проживають в Україні, якщо інше не
передбачено законодавством України, а
також міжнародним договором України,
згода на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України.

Ч. 4 ст. 8 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» передбачено, що іноземці
та особи без громадянства, які
перебувають в Україні на законних
підставах, мають право на отримання
пенсійних виплат і соціальних послуг
із системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування
нарівні з громадянами України на
умовах та в порядку, передбачених цим
Законом, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

У своїй позовній заяві Позивач вказує,
що в 1992 році виїхав за кордон на
постійне місце проживання.

Факт постійного проживання Позивача з
1992 року на території Ізраїлю свідчить
про відсутність у нього права на
отримання пенсії та соціальних послуг,
передбачених для громадян, іноземних
громадян чи осіб без громадянства, які
проживають на території України.

В ч. 4 ст. 1 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» зазначено, що пенсійне
забезпечення громадян України, що
проживають за її межами, провадиться на
основі договорів (угод) з іншими
державами.

Як зазначалося раніше, чинним
законодавством України передбачено, що
виникнення права на пенсію для
іноземців та осіб без громадянства
пов'язується з умовою їх постійного
проживання на території України або
укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення - в разі
проживання таких осіб в іншій країні.

В зв'язку з тим, що міжнародний договір
з питань пенсійного забезпечення між
Україною та державою Ізраїль, який
передбачав би інші умови поновлення та
виплати пенсій, на даний час чинності
не набув, підстави для поновлення
виплати пенсії позивачу відсутні.

З матеріалів справи слідує, що Позивач
виїхав за кордон на постійне місце
проживання у 1992 році.

Відповідно до частини 1 статті 58
Конституції України, закони та інші
нормативно- правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Закон України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" набув
чинності з 1 січня 2004 року, а тому згідно
зі статтею 58 Конституції України його
норми не можуть розповсюджувати свою
дію на правовідносини, що виникли у 1995
році. Як наслідок, факт визнання
неконституційними положень
зазначеного Закону не змінює правового
регулювання спірних правовідносин.
Отже будь-яких змін у правовому
регулюванні спірних правовідносин не
відбулося, а тому правових підстав для
поновлення виплати пенсії Позивачу не
вбачається.

Головне управління Пенсійного фонду
України в Дніпропетровській області з
вимогами, викладеними у позовній заяві
не погодилось з наступних підстав.

ОСОБА_1 до виїзду за кордон на постійне
місце проживання пенсія була
призначена за віком 16.02.1988 і у зв'язку з
виїздом у 1996 році на постійне місце
проживання за межі України, відповідно
заяви від 16.03.1992 пенсію було виплачено
за 6 місяців перед виїздом відповідно
до ст.92 Закону України «Про пенсійне
забезпечення», після чого виплату
пенсії було припиненно.

Ст.51 Закону України визначено, що у разі
виїзду пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія призначена
в Україні, за заявою пенсіонера може
бути виплачена йому за шість місяців
наперед перед виїздом рахуючи з місяця,
та настає за місяцем зняття з обліку за
місцем постійного проживання. Під час
перебування за кордоном пенсія
виплачується в тому разі якщо не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України

Згідно із пунктом 2 ч.І ст.49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» № 1058
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Рішення Конституційного суду України
№ 25-рн/2009 від 07.10.2009 положення пункту 2
частини першої статі 49, другого речення
статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058 відповідно до яких
виплата пенсії припиняється на весь
час проживання пенсіонера за кордоном
крім випадку коли таку виплату
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України,
визнано такими що не відповідають
Конституції України
(неконституційними).

В резолютивній частині вказаного
рішення Конституційний суд України
зазначає про необхідність приведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно переживають
у державах, з якими Україною не
укладено відповідного договору.

На виконання зазначеного рішення
Конституційного Суду України
розроблено проект Закону України Про
внесення змін до деяких законів
України та постанови Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Порядку виплати пенсій громадянам, які
виїхали на постійне місце проживання
за кордон».

Після прийняття зазначених нормативно
правових актів, якими передбачено
умови та порядок виплати пенсій особам,
що постійно проживають за кордоном
органи Пенсійного фонду України будуть
мати правові підстави для здійснення
пенсійної виплати.

Відповідно до п.З Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку)пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25 листопада 2005року № 22-1 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 27 грудня 2005 року за №
1566/11846, заява про поновлення виплати
раніше призначеної пенсії подається
пенсіонером особисто до органу, що
призначає пенсію за місцем проживання
(реєстрації). В даному випадку заяву
направлено поштою, а не особисто
позивач, що не відповідає вимогам
Порядку.

Згідно п.29 наведеного Порядку за
документ, що засвідчує місце
проживання особи приймаються:паспорт,
або довідка уповноважених органів з
місця реєстрації, у тому числі органів
місцевого самоврядування.

Таким чинном, ОСОБА_1 необхідно подати
заяву про поновлення виплати раніше
призначеної пенсії особисто до органу,
що призначає пенсію, за місцем
проживання (реєстрації), оскільки не
передбачено право подання такої заяви
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності та
документ, який би свідчив, що проживає
(зареєстрована) в Дніпровському районі
М.Дніпропетровська, як в нашому
випадку.

Проте представником позивача до заяви
про поновлення виплати пенсії не було
додано жодного документа, який би
засвідчив його проживання (реєстрацію)
в межах України.

Вивчивши адміністратвиний позов,
додатки до нього, заперечення
відповідачів, слід зазначити наступне.

Фактичні обставини справи.

1. ОСОБА_1, громадянин України,
ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Позивач є особою похилого віку
(76 років), який потребує пенсійного і
соціального забезпечення, оскільки
досяг пенсійного віку і має достатній
страховий стаж, що обумовило
призначення йому пенсії за віком.

3. По досягненні достатнього
пенсійного віку на пільгових умовах та
за наявності необхідного страхового
стажу (майже 38 років), що
підтверджується записами у трудовій
книжці, Позивачу була призначена
пенсія.

4. В 1992 році ОСОБА_1 виїхав на
постійне місце проживання до Держави
Ізраїль, де був прийнятий на
консульський облік в консульському
відділі посольства України в Державі
Ізраїль.

5. До виїзду за кордон ОСОБА_1
мешкав за адресою - АДРЕСА_1.

6. Після виїзду і станом на
сьогоднішній день, Позивач призначеної
по закону пенсії не отримує.

7. 28.07.2014р. Позивач, через
уповноважених представників звернувся
до Управління Пенсійного фонду України
в Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області з заявою про поновлення
виплати раніш призначеної пенсії.

8. Відповіддю від 16.09.2014р. вих. №
4294/04-23 Відповідач-1 відмовив ОСОБА_1 в
поновленні пенсії. Визнавши, що
Позивачу пенсія була призначена і
виплачувалась у період з 16.02.1988р. по
16.03.1992р., Відповідач-1 відмовив Позивачу
в її поновленні, як особі, що не
проживає в Україні, пославшись на ст. 3
Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування та на відсутність
міжнародного договору між Україною та
Державою Ізраїль, який передбачив би
інші умови призначення та виплати
пенсій .

9. Звернення Позивача до ПФУ з
доказами вручення, безпосередньо до
Пенсійного фонду України (далі -
Відповідач- 2) виявились також
безрезультатним.

Зокрема, Відповідач-2 в порядку ст. 7
Закону України «Про звернення
громадян» перенаправив заяву Позивача
про поновлення пенсії (як він зазначив)
- для розгляду за належністю до
Головного Управління Пенсійного фонду
України в Дніпропетровської області
(далі - Відповідач-3). Одночасно, у цьому
ж листі від 07.08.2014 вих. №20725/02-40
Додаток № 8 - Копія відповіді ПФУ.
Відповідач-2 сповістив: 1) про
знаходження на розгляді парламенту
України проекту Закону про ратифікацію
Угоди між Україною та Державою Ізраїль
про соціальне забезпечення; 2) про
процедуру подання документів для
поновлення пенсії в межах України,
передбачену «Порядком подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затв. Постановою
Правління ПФУ від 25.11.2005р. №22-1 (далі -
Порядок № 22-1), що у т.ч., нібито,
встановлює обов'язок особистого
звернення пенсіонера до пенсійного
органу за місцем проживання
(реєстрації).

10. У свою чергу, Відповідач-3 у
відповіді від 26.08.2014р. вих. № 19846/09/30
навів майже ті ж самі аргументи, що й
Відповідач-2, та зробив висновок, що
«Угода між Державою Ізраїль про
соціальне забезпечення на сьогодні не
ратифікована Верховною радою України.
Ураховуючи наведене, виплата пенсії
під час проживання за кордоном буде
здійснюватися у разі прийняття
Верховною радою Закону про ратифікацію
за встановленим Угодою порядком.»

Вирішуючи вимоги позивача слід
зазначити наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

За приписами статті 21 Конституції
України усі люди є вільні і рівні у
своїй гідності та правах. Права і
свободи людини є невідчужуваними та
непорушними.

Таким чином, право особи на
забезпечення її у старості є
невідчужуваним і непорушним,
гарантується Конституцією України та
реалізовано, зокрема, через норми
Закону № 1058-ІV.

Пунктом 2 частини 1 статті 49 цього
Закону (в редакції до 7 жовтня 2009 року)
встановлювалось, що виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Реченням другим статті 51 цього Закону
(в редакції до 7 жовтня 2009 року)
передбачалось, що під час перебування
за кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення
вищезазначених правових норм Закону №
1058-ІV визнані такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними).

Згідно частини 2 статті 152 Конституції
України, частини 2 статті 73 Закону
України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-вр
«Про Конституційний Суд України» (далі
Закон № 422/96-вр) та резолютивної частини
рішення Конституційного Суду України
від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, у разі
якщо акти або їх окремі положення
визнаються такими, що не відповідають
Конституції України
(неконституційними), вони оголошуються
нечинними і втрачають чинність від дня
прийняття Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність

Закони, інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Частинами 2 і 3 статті 67 Закону № 422/96-вр
передбачено, що рішення і висновки
Конституційного Суду України разом з
окремою думкою суддів Конституційного
Суду України протягом наступного
робочого дня після їх підписання
оприлюднюються на офіційному веб-сайті
Конституційного Суду України і
направляються Президенту України,
Верховній Раді України та Кабінету
Міністрів України.

Рішення і висновки Конституційного
Суду України разом з окремою думкою
суддів Конституційного Суду України
публікуються у "Віснику
Конституційного Суду України" та в
інших офіційних виданнях України.

Крім того, за правилами частини 2 статті
49 Закону № 1058-ІV поновлення виплати
пенсії здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати. Виплата пенсії
поновлюється в порядку, передбаченому
частиною третьою статті 35 та статтею 46
цього Закону.

З мотивувальної частини рішення
Конституційного суду України від 7
жовтня 2009 року № 25-рп/2009 вбачається, що
Конституційне право на соціальний
захист включає і право громадян на
забезпечення їх у старості. Пенсія за
віком, за вислугу років та інші її види,
що призначаються у зв'язку з трудовою
діяльністю, заслужені попередньою
працею і є однією з форм соціального
захисту. Цим визначається зміст і
характер обов'язку держави стосовно
тих громадян, які набули право на
одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування
та захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (частина 3
статті 25 Конституції України).

Виходячи із правової, соціальної
природи пенсій право громадянина на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні, а
держава відповідно до конституційних
принципів зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, - в
Україні чи за її межами.

Таким чином, право позивача на пенсію
закріплено діючим законодавстом,
оскільки відсутність механізму
законодавчого врегулювання порядку
виплати пенсій громадянам, які обрали
постійним місцем проживання країну, з
якою не укладено відповідного
договору, не може бути підставою для
невиконання державною взятих на себе
зобов'язань щодо забезпечення права
особи на соціальний захист.

Враховуючи зазначене, Відповідач (1)-
Управління Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області повинно було вирішити подану
позивачем заяву у відповідності до
вимог закону щодо поновлення раніше
призначеної пенсії, а не у порядку
встановленому Законом України"Про
звернення громадян". При цьому доводи
та вимоги позивача про невідподність
дій відповідачів ПФУ та ГУ ПФУ в
Дніпропетровській області не
заслуговують на увагу, оскільки
останні діяли у відповідності до
наданих їм повноважень, а саме щодо
направлення отриманої заяви позивача
до належного органу для її вирішення.

За таких обставин позовні вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 22, 24, 46 Конституції України,
Законом України «Про пенсійне
забезпечення», Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», рішенням
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
від 07.10.2009 року, ст.ст. 2, 9, 21, 71, 87, 90, 94, 99,
102, 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного
судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області щодо не поновлення ОСОБА_1, що
постійно проживає за межами України - в
Державі Ізраіль, пенсії за віком.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Дніпровському районі м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області поновити з ОСОБА_1, що постійно
проживає за межами України - в Державі
Ізраіль, пенсію за віком з 28 липня 2014
року.

В решті вимог відмовити. Постанова
може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
через районний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Цокол Л.І.