Справа № 523/9189/14-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
523/9189/14-а

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Шепітко І.Г. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду в складі:

Судді доповідача - Потапчука
В.О.

суддів - Коваля
М.П.

- Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Відділу примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
на постанову Суворовського районного
суду м. Одеси від 28 липня 2014 року по
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
про визнання дій протиправними,
скасування постанови та зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача та просить визнати дії
державного виконавця та начальника
відділу примусового виконання рішень
Головного управління юстиції в
Одеській області протиправними,
визнати Постанову про повернення
виконавчого документа ВП №43590208 від
6.06.2014 року про відмову у відкритті
виконавчого провадження незаконною,
скасувати цю Постанову та зобов'язати
відновити виконавче провадження,
зобов'язати начальника відділу
державної виконавчої служби України в
Одеський області подати до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, документи та
відомості, необхідні для перерахування
стягувачу ОСОБА_2 щорічну одноразову
грошову допомогу до 5 травня згідно
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», у восьмикратному розмірі
мінімальної пенсії за віком,
встановленої на 2011 рік за виключенням
виплаченої суми, як інваліду війни
другої групи, щорічної одноразової
грошової допомоги до 5-го травня за 2011
рік в розмірі 5532.00 гривень, про що
повідомити в установленому порядку
стягувача. Також позивач просив
розглянути питання щодо виплати йому
компенсації в розмірі 3% річних від
несплаченої суми на підставі ст.5
Закону України «Про гарантії Держави
щодо виконання судових рішень».
Позивач мотивує свої позовні вимоги
тим, що 12.04.2013 року Суворовським
районним судом м.Одеси було видано
виконавчий лист №2-а-8997/11, який було
направлено ним для виконання
відповідачем та старшим державним
виконавцем Румейко В.П. у відкритті
провадження (у прийнятті до
провадження) відмовлено із посиланням
на те, що даний виконавчий лист
підлягає пред'явленню до органів
Державної казначейської служби
України.

Постановою Суворовського районного
суду м. Одеси від 28 липня 2014 року
адміністративний позов задоволено
частково. Визнано неправомірними дії
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області Румейка В'ячеслава
Павловича з відмови у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання виконавчого листа №2-а-8997/11,
виданого 12.04.2013 року Суворовським
районним судом м.Одеси, про стягнення з
Департаменту праці і соціальної
політики Одеської міської ради на
користь ОСОБА_2 як інваліда війни 2-ї
групи щорічної одноразової грошової
допомоги до 5-го Травня за 2011 рік у
розмірі 5532,00 гривень.

Зобов'язати старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
Румейка В'ячеслава Павловича відкрити
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа №2-а-8997/11,
виданого 12.04.2013 року Суворовським
районним судом м.Одеси, про стягнення з
Департаменту праці та соціальної
політики Одеської міської ради на
користь ОСОБА_2 як інваліда війни 2-ї
групи щорічної одноразової грошової
допомоги до 5-го Травня за 2011 рік у
розмірі 5532,00 гривень. В іншій частині
позову - відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції відповідачем подано
апеляційну скаргу у якій зазначено, що
постанова ухвалена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
у зв'язку з чим апелянт просить
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нову, якою відмовити у
задоволенні позивних вимог позивача.

Оскільки від усіх осіб, які беруть
участь у справі, відсутні клопотання
про розгляд справи за їх участю, то
колегія суддів приходить до висновку
про можливість розгляду справи в
порядку письмового провадження
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС
України.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість ухвали
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, доводи апеляційної
скарги, колегія приходить до
висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що 12.04.2013 року, після зміни
способу і порядку виконання Постанови
Суворовського районного суду м.Одеси
від 20.12.2011 року у справі №2-а-8997/11 із
зобов'язання Департаменту праці та
соціальної політики Одеської міської
ради провести перерахунок та здійснити
виплату позивачеві як інваліду війни
другої групи щорічної одноразової
грошової допомоги до 5-го Травня на
стягнення на його користь з
Департаменту праці та соціальної
політики Одеської міської ради такої
допомоги у розмірі 5532,00 гривень, було
видано виконавчий лист №2-а-8997/11 про
перерахування стягувачу ОСОБА_2
щорічної одноразової грошової
допомоги до 5 травня згідно Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», у
восьмикратному розмірі мінімальної
пенсії за віком встановленої на 2011 рік
за виключенням виплаченої суми, як
інваліду війни другої групи, щорічної
одноразової грошової допомоги до 5-го
травня за 2011 рік в розмірі 5532.00 гривень.

04.06.2014 року позивач звернувся до
головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області із заявою про
виконання даного виконавчого листа.

Постановою старшого державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Головного управління
юстиції в Одеській області Румейка В.П.
від 06.06.2014 року (ВП №43590208) було
відмовлено в прийнятті до провадження
вказаного виконавчого листа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання даного
виконавчого листа з тієї підстави, що
стягувачу необхідно звертатися до
Державної казначейської служби
України.

При цьому відповідач послався на норми
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень» та п.8
ч.І ст.26 Закону України «Про виконавче
провадження».

При вирішенні питання суд першої
інстанції дійшов висновку про часткове
задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів вважає правильним такий
висновок суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідно до п.8 ч.І ст.26 Закону України
«Про виконавче провадження», державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі
наявності інших передбачених законом
обставин, що виключають здійснення
виконавчого провадження.

Зазначена норма закону не підлягає
застосуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування,
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 5 статті 124 Конституції
України передбачено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Згідно з ч.І ст.255 КАС України постанова
або ухвала суду, яка набрала законної
сили, є обов'язковою для осіб, які
беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Згідно з п.1 ч.І ст.19 Закону України „Про
виконавче провадження" державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 2 Закону
України «Про виконавче провадження»,
рішення про стягнення коштів з
державних органів, державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами, що
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів.
Органи, установи, організації та особи,
зазначені в частинах першій і другій
цієї статті, не є органами примусового
виконання, крім органів та посадових
осіб, які виконують рішення про
притягнення до кримінальної або
адміністративної відповідальності.

Згідно ч.І ст. 2 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», держава гарантує
виконання рішення суду про стягнення
коштів та зобов'язання вчинити певні
дії щодо майна, боржником за яким є:
державний орган; державні
підприємство, установа, організація
(далі - державне підприємство); юридична
особа, примусова реалізація майна якої
забороняється відповідно до
законодавства (далі - юридична особа).

Відповідно до ч,ч.1, 2 ст. З цього Закону,
виконання рішень суду про стягнення
коштів, боржником за якими є державний
орган, здійснюється центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про
стягнення коштів з державного органу
звертається до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів, у
строки, встановлені Законом України
«Про виконавче провадження», із заявою
про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, документи та
відомості, необхідні для перерахування
коштів, згідно з переліком,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України.

Згідно п. 1 розділу II Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» цей Закон набрав
чинності з 1 січня 2013 року.

Відповідно до п.3 розділу II даного
Закону, виконавчі документи за
рішеннями суду про стягнення коштів
або рішення суду, що набрали законної
сили, боржниками за якими є визначені
частиною першою статті 2 цього Закону
суб'єкти, які видані або ухвалені до
набрання чинності цим Законом,
подаються до органу державної
виконавчої служби протягом шести
місяців з дня набрання чинності цим
пунктом. Якщо рішення суду про
стягнення коштів або виконавчі
документи за цими рішеннями,
боржниками за якими є визначені
частиною першою статті 2 цього Закону
суб'єкти, не було подано в строк,
встановлений цим пунктом, це не є
підставою для відмови у виконанні
даного судового рішення.

Закон України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо виконання
судових рішень», яким розділ II було
доповнено пунктом 3 вищевказаного
змісту, набув чинності 16 жовтня 2013 року.

Колегія суддів вважає правильною
позицію суду першої інстанції, що
оскільки норма п.3 розділу II Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень» пов'язує
його розповсюдження саме із датою
ухвалення судового рішення, а не з
датою набрання ним чинності, то п.З
розділу II Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових рішень»
розповсюджується, у тому числі, й на
Постанову Суворовського районного
суду м.Одеси від 20.12.2011 року.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України "Про
виконавче провадження" від 21.04.1999 року
№606-ХІУ із змінами та доповненнями.

Відповідно до вимог ст.2 Закону України
«Про виконавче провадження» від 21.04.1999
року примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України «Про державну виконавчу
службу».

За змістом частини 1 ст.11 Закону України
"Про виконавче провадження"
передбачено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На підставі частини 2 ст.11 Закону
України "Про виконавче провадження"
визначено, що державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,'
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Згідно вимог ст. 4 Закону України «Про
державну виконавчу службу» від 24.03.1998
року державний виконавець є
представником влади і здійснює
примусове виконання судових рішень,
постановлених іменем України, та
рішень інших органів (посадових осіб),
виконання яких покладено на державну
виконавчу службу у порядку,
передбаченому законом.

Згідно із ст.6 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 року
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Колегія суддів вважає обґрунтованою
позицію суду першої інстанції, що
відсутність у боржника (Департамент
праці та соціальної політики Одеської
міської ради) коштів не може вважатись
як поважною, так і взагалі причиною для
невиконання судового рішення.

Відповідно до ч.І ст. 181 КАС України,
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Колегія суддів з огляду на викладене
погоджується з висновком суду першої
інстанції, щодо обґрунтованості позову
та наявність підстав для його
задоволення у вказаній вище частині,
оскільки у державного виконавця не
було підстав відмовляти у відкритті
виконавчого провадження.

Також колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції, що
вимога позивача про виплату
компенсації у розмірі 3% річних від
несплаченої суми, є безпідставною,
оскільки при фактично позивач заявляє
нові вимоги, які не розглядались при
вирішення спору по суті та ухваленні
постанови.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що при прийнятті
оскаржуваної постанови суд першої
інстанції дійшов вірних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених
підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 195,197, 198, 206 ,254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області -
залишити без задоволення, а постанову
Суворовського районного суду м. Одеси
від 28 липня 2014 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області про визнання дій
протиправними, скасування постанови та
зобов'язання вчинити певні дії,- без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Суддя-доповідач:
Потапчук В.О.

Судді:
Коваль М.П.

Семенюк Г.В.