Справа № 815/4924/14
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4924/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді - Соколенко О.М.;

суддів: Стеценко О.О., Андрухіва В.В.

при секретарі - Гаврилюк І.С.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2 (згідно ордеру та виписки із
угоди);

представника відповідача -
Ващіліної Н.С. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення Державної
міграційної служби України від 31.07.2014
року №416-14, яким ОСОБА_1 відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язання Державної міграційної
служби України прийняти рішення про
визнання ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що у 2013 році він звернувся до
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області із заявою
про надання захисту в Україні, та
рішенням ДМС України від 31 липня 2014
року № 416-14 йому відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Позивач вважає прийняте ДМС України
рішення неправомірним та
необґрунтованим, та таким, що підлягає
скасуванню, з огляду на наступне.

Так, позивач зазначає, що він є
громадянином Узбекистану, постійно
проживав в місті Андижан, але вимушений
був покинути Узбекистан через події, що
сталися в Андижані в травні 2005 року, а
саме, розстріл мирної акції протесту
представниками влади та подальше
переслідування усіх, хто приймав
участь, або підозрювався в тому, що
приймав участь в акціях протесту.
Позивач зазначив, що не був
безпосереднім учасником акції
протесту в Андижані в травні 2005 року,
однак, оскільки він постійно проживав в
Андижані та його близькі родичі
приймали безпосередню участь в
зазначених подіях та в подальшому
піддавались арештам та репресіям,
позивач зазнавав переслідувань з боку
влади через підозру в опозиційних до
влади політичних поглядах.

Позивач зазначає, що інформація, надана
позивачем, а також неможливість його
повернення на батьківщину на
теперішній час підтверджується
інформацією по країні походження та
звітами спеціалізованих міжнародних
організацій, зокрема, ОСОБА_4,
Узбекистан: «Андижанский вопрос не
закрыт».

Отже, як вказує позивач, повернення в
країну його належності, де його життю
та свободі може погрожувати небезпека
є неприпустимим та призведе до
порушень Україною своїх міжнародних
зобов'язань.

Зважаючи на викладене, посилаючись на
положення ст.1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
позивач вважає, що він є особою, яка
потребує міжнародного захисту, навіть,
незважаючи на те, що він не має жодних
письмових доказів на підтвердження
обґрунтованості побоювань стати
жертвою переслідувань в країні
походження.

Відповідач - Державна міграційна
служба України надала до суду письмові
заперечення на адміністративний позов,
в яких зазначено, що відповідач не
визнає позов та вважає, що
співробітниками міграційної служби
проведено аналіз відповідності заяви
вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
та встановлено, що не має підстав
вважати, що позивач має обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Також, як
вказує відповідач, підтверджено
відсутність умов, передбачених п.13 ч.1
статті 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", які можуть бути
розглянуті в контексті надання
позивачу додаткового захисту через
недоведеність фактів побоювання
застосування до нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Водночас, відповідач, на спростування
тверджень позивача в
адміністративному позові зазначає, що
за матеріалами особової справи
позивача, причиною виїзду до України
стали: неможливість жити в країні
належності, порушення прав стосовно
його віросповідання, неможливість
працювати приватним підприємцем та
надмірна увага з боку правоохоронних
органів через виїзд батька до США після
подій в Андижані. Причиною звернення до
ГУ ДМС України в Одеській області
позивач назвав небажання повертатись
на батьківщину, оскільки там відсутній
нормальний рівень життя. До позивача на
території країни його громадянської
належності не вчинялось жодних
обмежень, заснованих на ознаках раси,
кольору шкіри, родового, національного
чи етнічного походження; позивач
ніколи не був членом жодної політичної
партії, з боку влади жодних погроз не
отримував.

Також, відповідач вказує, що позивач
прибув до України 28.08.2012 року легально
на підставі національного паспорту,
виданого Посольством Республіки
Узбекистан в Україні від 01.12.2011 року, що
підтверджує те, що позивач не вперше
находиться на території України і
жодних перешкод щодо перетину кордону
з боку будь-яких організацій щодо
позивача не вчинялось.

Крім того, відповідач посилається на
те, що позивач звернувся за захистом до
Управління 28.12.2012 року, тобто після
спливу 4 місяців перебування на
території України, цим самим порушивши
вимоги, передбачені ч.1 ст.5 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Отже, як зазначив відповідач, при
розгляді заяви позивача про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідач
належним чином вивчив наведені
обставини, дослідив інформацію по
країні походження, та з огляду на
приписи статті 6 Закону, правомірно
відмовив у визнанні її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено
наявність умов, за яких такий статус не
надається.

Беручи до уваги вищенаведене,
відповідач вважає, що рішення
Державної міграційної служби України
від 31.07.2014 року № 416-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
приймалось з урахуванням та
дослідженням усіх обставин справи, та
скасуванню не підлягає.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача підтримали
позовні вимоги та просили суд позов
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві,
додаткових письмових поясненнях, у
наданих під час розгляду справи
поясненнях та зважаючи на надані до
суду докази.

Представник відповідача - Державної
міграційної служби України у судовому
засіданні заявлений адміністративний
позов не визнала та просила суд
відмовити у його задоволенні,
посилаючись на обставини, викладені в
запереченнях на адміністративний
позов та доповненнях до них.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення позивача, представника
позивача та представника відповідача,
дослідивши обставини, якими
обґрунтовуються вимоги та заперечення,
та перевіривши їх доказами, суд
встановив наступні факти та обставини.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач - ОСОБА_1 є громадянином
Узбекистану, за національністю - узбек,
за віросповіданням мусульманин-суніт,
який на підставі національного
паспорту, виданого Посольством
республіки Узбекистан в Україні від
01.12.2011 року легально 28.08.2012 року прибув
авіарейсом Ташкент-Київ на територію
України.

Згідно з ч. 1 ст.5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти
робочих днів звернутися до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника. Заявник, якому виповнилося
вісімнадцять років, подає заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
викладає основні відомості про себе та
обставини, що змусили його залишити
країну походження.

Судом встановлено, що 28 грудня 2012 року
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до
Управління у справах іноземців та осіб
без громадянства ГУ ДМС України в
Одеській області з заявою-анкетою №514
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
зазначив, що покинув країну Узбекистан
через: неможливість жити в ній; погане
відношення до людей, неможливість
працювати; неможливість вільно
віросповідуватися, оскільки людей за
це переслідують. Також, позивач
зазначив, що люди знаходяться під
постійним тиском правоохоронних
органів та будь-який представник влади
може зупинити та звинуватити в тому, що
особа не робила та під цим вимагати
гроші. Позивач, зазначив, що його батько
після подій в Андижані виїхав до
Америки, та з цього приводу його
неодноразово викликали до поліції, де
його били, а також, викликали до м.
Ташкент і допитували де знаходиться
його батько, та збивали палками по
голові та по ниркам (а.с.41).

Разом з цим, позивач заповнив анкету
особи, яка звернулася із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.43-47), в
якій він, окрім відомостей, що вказані у
заяві, зазначив, зокрема, у розділі 1
«Відомості про заявника», що він
одружений, має сина та трьох доньок;
рідна мова - узбецька, російською мовою
володіє вільно; в Україні проживає в с.
Фараонівка Саратського району
Одеській області. У розділах 2 «Виїзд з
останньої країни постійного
проживання» та 3 «В'їзд в Україну»
позивач зазначив, що 28.08.2012 року покинув
країну постійного проживання, офіційно
на підставі національного паспорту СТ
2162935, та легально потрапив до України (м.
Київ) літаком з Узбекистану (м. Ташкент).
Також, позивач зазначив, що приїхав він
до свого рідного брата, який має
посвідку на постійне проживання в
Україні, та потім йому порадили
звернутись до міграційної служби. При
цьому, позивач зазначив, що не
звертався за наданням притулку або за
наданням статусу біженця в інших
країнах або в інших регіонах України.

Причини виїзду з країни постійного
проживання, які позивач вказав у анкеті
співпадають з даними, зазначеними ним у
заяві про надання статусу біженця.
Стосовно запитання в анкеті щодо
притягнення до кримінальної
відповідальності, щодо застосування
адміністративних заходів, щодо
причетності позивача до інцидентів із
застосуванням фізичного насильства,
які були пов'язані з расовою,
національною, релігійною належність,
політичними поглядами позивача, він
зазначив, що такого не було.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, працівником органу міграційної
служби заповнено реєстраційний листок
на ОСОБА_1 як на особу, яка звернулась із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (ас.48-51). У вказаному
реєстраційному листку, вказані ті ж
самі дані, які зазначені позивачем у
заяві про надання статусу біженця та у
анкеті особи, яка звернулася із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводить співбесіду із заявником,
розглядає відомості, наведені в заяві,
та інші документи, вимагає додаткові
відомості та приймає рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або про відмову в оформленні
документів для вирішення зазначеного
питання.

Судом встановлено, що уповноваженою
особою Управління у справах іноземців
та осіб без громадянства ГУ ДМС України
в Одеській області 24.01.2013 року
проведено з заявником співбесіду та
складено відповідний протокол (а.с.57-63).
Так, у протоколі співбесіди, позивач,
окрім вже повідомлених даних зазначив,
що планував приїхати саме до м. Одеси,
оскільки в цьому місті живуть його
близькі родичі. Водночас, на питання
щодо причин, які змусили позивача
залишити країну, він зазначив, що
покинув країну через неможливість жити
там, посилаючись на те, що після
Андижанських подій його батько довго
жив в Киргизії в таборі для біженців, а
потім переїхав жити до США, штат Айдахо
і отримав там статус біженця. Про це, як
вказує позивач, дізналися
співробітники міліції і викликали його
на допит. Позивач посилається на те, що
спочатку не знав, що його батько
переїхав, оскільки рідко з ним
спілкувався, через те, що батьки
розлучилися. Але, як зазначає позивач, в
міліції йому сказали, що він повинен їм
розповісти де зараз знаходиться його
батько, та навіть сказати йому, щоб він
повернувся. Як стверджує позивач, через
те, що він казав, що йому не відомо де
знаходиться його батько, його били
гумовою дубинкою по тілу та по голові,
тримаючи у відділенні більше тижня в
дуже в поганих умовах, а лише потім
відпустили. При цьому, позивач
посилається на те, що його ще кілька
разів викликали до Ташкенту і
розпитували де знаходиться його
батько. Також, як вказує позивач, через
те, що батько виїхав з Узбекистану,
позивачу не надавали можливості
належно працювати.

24.01.2013 року головним спеціалістом
відділу у справах біженців Управління
у справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області на підставі
проведеного інтерв'ю із громадянином
ОСОБА_1, складено висновок щодо
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якому,
зазначено, що приймаючи до уваги
наведені факти, що не виключають
можливості вважати обґрунтованими
побоювання переслідування через
переслідування з боку представників
влади, які вимагають подальшої
перевірки, особа вважає доцільним
прийняти рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.64).

Частиною 4 статті 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
визначено, що рішення про оформлення
або відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом уповноваженої
посадової особи центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи,
25.01.2013 року першим заступником
начальника Головного управління ДМС
України в Одеській області, приймаючи
до уваги висновок провідного
спеціаліста відділу у справах біженців
Управління у справах біженців ГУ ДМС
України в Одеській області, прийнято
Наказ № 8 "Про оформлення документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту" відносно
громадянина Узбекистану ОСОБА_1, із
підготуванням відповідних запитів до
правоохоронних органів та
держструктур (а.с.65).

Відповідно до ч.6 ст.9 Закону
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону.

Судом встановлено, що на виконання
зазначених приписів Головним
управлінням державної міграційної
служби в Одеській області були
направленні запити для здійснення
перевірки про наявність або
відсутність інформації, яка б
перешкоджала б наданню статусу біженця
в Україні відносно громадянина
Узбекистану ОСОБА_1.

Згідно з ч.11 ст.9 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка
подала заяву про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику
у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

20.06.2014 року за результатами розгляду
особової справи позивача
співробітником Управління по роботі з
іноземцями та біженцями ГУ ДМС України
в Одеській області на підставі п.4 ст.6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» складено
висновок про відмову у визнанні
біженцем та особою, яка потребує
додаткового захисту відносно заявника
- громадянина Узбекистану ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.95-101).

Вказаний висновок обґрунтований тим,
що за результатами розгляду особової
справи заявника було встановлено
наступне.

За результатами аналізу
правдоподібним є те, що: заявник ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином
Узбекистану, етнічна належність -
узбек, віросповідання - іслам
сунітського направлення.

Як вказано у висновку стосовно причин
виїзду з країни громадського
походження Узбекистан, під час надання
заяви-анкети від 27.12.2012 року заявник
називає причиною виїзду з Узбекистану
неможливість жити в країні, порушення
прав стосовно його віросповідання,
неможливість працювати приватним
підприємцем та надмірна увага з боку
правоохоронних органів, через виїзд
батька заявника до Америки після подій
в Андижані.

Щодо відповідності вимогам п.1 ст.1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» зазначено, що за
матеріалами особової справи заявника,
щодо нього не вчинялось жодних
обмежень, заснованих на ознаках раси,
кольору шкіри, родового, національного
чи етнічного походження, тобто заявник
не зазнав переслідувань за ознакою
расової приналежності; заявник не
зазнавав переслідувань через
політичні переконання, він не є членом
жодної політичної партії, неполітична
людина, та з боку влади жодних погроз не
отримував; заявник особисто ніколи не
отримував погроз з боку будь-кого через
релігійну належність; за ознакою
громадянства у країні походження
заявник також не зазнав
переслідування; за інформацією,
наданою заявником, він не відноситься
до тієї чи іншої соціальної групи,
стосовно якої в Узбекистані можуть
мати місце дискримінація або
переслідування.

Враховуючи вищевикладене, у висновку
вказано, що заявник не може вважитись
біженцем у розумінні Конвенції про
статус біженців 1951 року та Протоколу 1967
року щодо статусу біженців. Крім того, у
висновку щодо відповідності заявника
вимогам п.13 ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
зазначено, що під час анкетування,
заявник надав інформацію, щодо
неможливості жити в Узбекистані через
погане відношення до людей,
неможливість вільно
віросповідуватися. Проте, надана
інформація сприймається лише за
словами заявника, так як жодних
матеріальних доказів щодо свого
власного переслідування він не надав,
але можливо встановити, що надана
інформація є неправдива, так як за
офіційними даними переважна більшість
населення Узбекистану сповідають
іслам (78% населення Узбекистану). Під
час проведення протоколу співбесіди
заявник - причиною в'їзду до України
називає той факт, що на території
України проживає багато близьких
родичів, але матеріальних доказів до
управління не надано. Також, серед
причин неможливості повернутися на
батьківщину заявник називає той факт,
що його рідний батько виїхав до Америки
після подій в Андижані, але заявник не
називає жодних подробиць, а також, не
вказує коли та як його батько виїхав з
Узбекистану, та не надає жодних доказів
стосовно цього факту. При цьому, як
вказується у висновку, за словами
заявника, його було неодноразово
викликано на допит до поліції, де до
нього було застосовано фізичну силу, та
ймовірно, мова йдеться про заворушення
в Андижані (андижанський розстріл,
андижанське повстання) - розстріл
демонстрантів на центральній площі
Андижана (Узбекистан). Проте, будь-якої
інформації щодо переслідування
заявник не надав, а відсутність
переслідування підтверджується
перебуванням близьких родичів
заявника в Узбекистані.

Враховуючи надані заявником відомості
спеціалістами Головного управління
ДМС в Одеській області зроблено
висновок про необґрунтованість заяви
ОСОБА_1. Наданий матеріальний елемент
клопотання підтверджує те, що особа не
потребує в Україні визнання його
біженцем або надання йому додаткового
захисту в розумінні Конвенції 1951 року.
Як вказує відповідач, вірогідніше за
усе, заявник прибув до України з метою
зайняття підприємницькою діяльністю,
так як на території Узбекистану йому
працювати було можливо. Також,
підтвердженням відсутності намагань
заявника звернутися за міжнародним
захистом є строк подання заяви - 27.12.2012
року, що відбулося через 4 місяці після
прибуття до України.

Відповідно до ч.ч.11,12 ст.9 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка
подала заяву про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику
у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особова
справа заявника разом з письмовим
висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Частиною 5 ст. 10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Судом встановлено, що відповідно до
ст.10 Закону, Державною міграційною
службою України за результатами
розгляду особової справи громадянина
Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
надісланої до Державної міграційної
служби України Головним управлінням
ДМС в Одеській області для прийняття
остаточного рішення, на основі
всебічного вивчення матеріалів
особової справи, Державною міграційною
службою України прийнято рішення
підтримати висновок Головного
управління ДМС в Одеській області та
відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абзацу
четвертого частини першої статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні,
про що складено рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 31.07.2014
року №416-14 (а.с.102).

Про прийняття вказаного рішення
Державної міграційної служби України,
позивачу Головним управлінням ДМС
України в Одеській області надіслано
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 12.08.2014
року №54, яке він отримав 28.08.2014 року, що
підтверджується підписом заявника на
цьому повідомленні (а.с.5).

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивач у строки, визначені чинним
законодавством, звернувся до суду із
вказаним адміністративним позовом.

Вирішуючи питання щодо правомірності
винесення оскаржуваного рішення
Державної міграційної служби України
від 31.07.2014 року №416-14, суд виходить з
наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту, і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону, біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону
додатковий захист - це форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Прийняття рішень про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, рішень про втрату, позбавлення
статусу біженця або додаткового
захисту і скасування рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту належить
до повноважень центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту (пункт 1 частини
першої статті 27 Закону) .

Суд не погоджується з твердженнями
відповідача про те, що з матеріалів
особової справи позивача, з
урахуванням інформації по країні
походження та індивідуальних обставин
немає підстав вважати, що заявник має
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань у разі його повернення в
країну громадянської належності, з
огляду на наступне.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та статті 1
Закону, поняття «біженець» включає
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути наданий статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Слід ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів. Суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Побоювання
ґрунтується не тільки на тому, що особа
постраждала особисто від дій, які
змусили її покинути країну, тобто ці
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Ситуація у
країні походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні.

Відповідно до п.45 Керівництва з
процедур і критеріїв з вивчення
статусу біженці Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців (згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколом щодо статусу
біженців 1967 року), особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому
особисто побоюється стати жертвою
переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заслуговує довіри.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

У цілому, «обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідування» є лише
припущенням, яке має об'єктивні
підстави, але перевірити його без
ризику для життя чи особистої свободи
людини майже неможливо. Тому на
підставі принципу гуманізму, який
закладено в основу Конвенції про
статус біженців 1951 року, цей вислів
слід тлумачити широко, тобто на користь
того, хто звернувся за наданням статусу
біженця.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що громадянину Узбекистану
ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абзацу
четвертого частини першої статті 6
Закону, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини першої статті 1
цього закону, відсутні.

На думку суду, відповідачем не повною
мірою досліджено питання щодо
наявності чи відсутності обставин,
передбачених пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи відсутність наведених
умов відповідач звертає увагу на
відсутність доказів на підтвердження
обставин та достовірності тверджень,
на яких ґрунтується заява позивача.

У своїй заяві про надання статусу
біженця, в анкеті та протоколі
співбесіди, позивач зазначив, що
покинув країну через неможливість жити
там, посилаючись на те, що після
Андижанських подій його батько довго
жив в Киргизії в таборі для біженців, а
потім переїхав жити до США, штат Айдахо
і отримав там статус біженця. Про це, як
вказує позивач, дізналися
співробітники міліції і викликали його
на допит. Позивач посилається на те, що
спочатку не знав, що його батько
переїхав, оскільки рідко з ним
спілкувався, через те, що батьки
розлучилися. Але, як зазначає позивач, в
міліції йому сказали, що він повинен їм
розповісти де зараз знаходиться його
батько, та навіть сказати йому, щоб він
повернувся. Як стверджує позивач, через
те, що він казав, що йому не відомо де
знаходиться його батько, його били
гумовою дубинкою по тілу та по голові,
тримаючи у відділенні більше тижня в
дуже в поганих умовах, а лише потім
відпустили. При цьому, позивач
посилається на те, що його ще кілька
разів викликали до Ташкенту і
розпитували його де знаходиться
батько. Також, як вказує позивач, через
те, що батько виїхав з Узбекистану,
позивачу не надавали можливості
належно працювати.

Як вказує позивач, в разі повернення до
країни його належності - Узбекистану,
він має цілком обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідувань за ознакою
належності до окремої соціальної
групи, оскільки є членом сім'ї
андижанських біженців.

В судовому засіданні були підтверджені
обставини того, що батько позивача
отримав міжнародний захист на
території США, як біженець. На
підтвердження вказаних обставин з боку
позивача до суду надані: фотокопія та
ксерокопія форми « 1-94» від 30.01.2006 року
на ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, країна
громадянства - Узбекистан, яка
видається особам які прибувають в США
як біженці та її нотаріально
засвідчений переклад. Так, у зазначеній
формі є посилання на статтю 207 Закону
про імміграцію та громадянство США, яка
регулює питання допуску біженців в США,
та зазначено, що відповідно до цієї
статті, цю особу прийнято на облік на
необмежений період часу (а.с.113-115);
фотокопія та ксерокопія посвідчення
постійного проживання на ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та його нотаріально
засвідчений переклад (а.с.110-112) та копія
свідоцтва про народження позивача, з
якого вбачається, що ОСОБА_3 (ОСОБА_3 -
мовою оригіналу у свідоцтві) є батьком
позивача - ОСОБА_1 (а.с.144-145).

В пункті 10 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні»
зазначено, що підтвердження
обґрунтованості побоювань
переслідування (через інформацію
про можливість таких переслідувань у
країні походження біженця) можуть
отримуватися від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року N 649,
інших міжнародних, державних та
неурядових організацій, із публікацій
у засобах масової інформації. Для
повноти встановлення обставин у таких
справах, як правило, слід
використовувати більш ніж одне джерело
інформації про країну походження.

Також, вказаним пунктом цієї Постанови
визначено, що суди можуть
використовувати інформацію про країни
походження, розміщену на офіційних
сайтах Державної міграційної служби
України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, а
також на інформаційних носіях, які
розповсюджуються Регіональним
представництвом Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців у Білорусі, Молдові, Україні,
та інших носіях.

Разом з цим, необхідно враховувати, що
інформація про країну походження
належить до загальновідомої
інформації. Відповідно до частини
другої статті 72 КАС України обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з
відомими фактами та загальна
правдоподібність яких є достатньою.

Тобто, підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватись від особи,
яка шукає статусу біженця, та незалежно
від неї - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

Залежно від певних обставин отримання
і надання документів, які можуть бути
доказом наявності умов для набуття
статусу біженця, особою, котра
звертається за встановленням статусу
біженця, може бути взагалі неможливим,
тому така обставина не є підставою для
визнання відсутності умов, за
наявності яких надається статус
біженця.

Суд вважає за доцільне зазначити, що
згідно Резюме, підготовленого
Управлінням Верховного комісара по
правам людини у відповідності з
пунктом 5 додатку до резолюції 16/21 Ради
по правам людини по Узбекистану 22
квітня-3 травня 2013 року, зазначено мовою
оригінального перекладу вказаного
документу у главі «Отправление
правосудия, включая проблему
безнаказанности, и верховенства
права», що: «…. ХРВ отметила, что, хотя
прошло более семи лет после событий в
Анди жане в мае 2005 года, никто так и не
был привлечен к ответственности. Напро
тив, правительство по-прежнему упорно
преследует тех, кого оно подозревает в
связях с протестным движением, а также
преследует и запугивает оставшиеся в
Узбекистане семьи тех участников
событий в Андижане, которые нашли убе
жище за границей. МА и авторы СП1
рекомендовали Узбекистану согласиться
на проведение тщательного,
независимого и беспристрастного
международного расследования
обстоятельств событий в Андижане.
Авторы СПЗ также рекомендовали про
вести независимое расследование
случаев пыток содержащихся в
заключении участников событий в
Андижане и опубликовать информацию о
тех арестован ных, которые пропали без
вести. Авторы СПЗ рекомендовали
создать независи мый механизм подачи
жалоб, чтобы позволить семьям беженцев
и жертв собы тий в Андижане обратиться
с заявлениями в суд, не опасаясь
дальнейшей виктимизации….» (а.с.126-132).

Публікацією на сайті інтернет-мережі
за адресою www.hrw.org, на якому
опублікований доклад від травня 2008
року «Сохранить все в тайне». Репресси
в Андижане продолжаются» (а.с.119-125)
висвітлені питання щодо рекомендацій
уряду Узбекистана, зокрема, зазначено
мовою оригіналу тексту, розміщеного на
сайті: «….прекратить все притеснения
беженцев, которые возвращаются в
Узбекистан; прекратить все притеснения
тех, кто считается причастным к
андижанским событиям или
предположительно располагает
информацией об участниках.

У розділі «Семьи беженцев, размещенных
в третьих странах» зазначено, що
«ОСОБА_4 были взяты интервью у примерно
двух десятков родственников
андижанских беженцев, которые были
обустроены в третьих странах. Хотя
многие из этих людей не имели никакого
отношения к андижанским событиям, они
стали объектом запугиваний и
притеснений со стороны властей из-за
того, что их близкие ушли в Киргизию и
впоследствии были переправлены в
третьи страны. В результате им самим
пришлось бежать из Узбекистана в
поисках временного убежища в Киргизии
в надежде на то, что рано или поз дно им
удастся воссоединиться с
родственниками за рубежом. Большинство
этих людей перебрались через границу в
2007 - начале 2008 гг.

По словам этих людей, корда до властей
дошла информация об обустройстве их
родственников в третьих странах,
милиция и органы госбезопасности стали
прослушивать их телефоны, вести за ними
наружное наблюдение для выявления
контактов и регулярно вызывать их для
дачи объяснений. Некоторых мужчин
произвольно задерживали и иизбивали во
время содержания в изоляторе….»

Також, на сайті інтернет-мережі за
адресою www.hrw.org міститься публікація
(доповідь) від 13.05.2014 року із назвою
«Узбекистан: Андижанский вопрос не
закрыт», в якій, зокрема зазначено
мовою оригіналу: «США и Евросоюз должны
добиваться от правительства
Узбекистана согласия на независимое
международное расследование
андижанских событий 13 мая 2005 г., когда
правительственными войсками были
убиты сотни преимущественно мирных
демонстрантов, заявила ОСОБА_4. На
протяжении уже девяти лет Ташкент
отвергает соответствующие призывы
различных органов, включая Совет ООН по
правам человека и Комитет ООН против
пыток.

В Андижане девять лет назад
правительственные войска без
предупреждения стали не избирательно
расстреливать демонстрантов. Никто так
и не был привлечен к ответственности за
это, в стране продолжаются
преследования и лишение свободы людей,
имеющих, по мнению властей, какое-либо
отношение к андижанским событиям.

После Андижана власти развернули
ожесточенные репрессии против
независимого гражданского общества и
любых лиц, считавшихся участниками или
свидетелями событий. За прошедшие годы
правительство фактически закрыло
страну для международного контроля,
заставив международные организации и
СМИ свернуть деятельность в
Узбекистане и отказывая в приглашении
правозащитным наблюдателям ООН…».

Отже, існують загальновизнані офіційні
документи, які підтверджують
обґрунтованість побоювань позивача
щодо можливості стати жертвою
переслідувань в разі повернення його
до Узбекистану.

Тобто, ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідувань за ознакою
належності до членів сімей учасників
андижанських подій є цілком
імовірними.

Особи, які мають намір отримати статус
біженця, позбавлені в силу тих чи інших
обставин можливості надати докази на
підтвердження доводів щодо
обґрунтованості побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками,
передбаченими ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем зроблено реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, стосовно того,
що у разі повернення до країни його
належності - Узбекистану він має цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознакою належності до
окремої соціальної групи, оскільки є
членом сім'ї так названих
«андижанських біженців».

Однак, відповідач не дослідив належним
чином, який рівень небезпеки існував
станом на час прийняття рішення
стосовно позивача та не проаналізував
належним чином інформацію, повідомлену
позивачем в заяві про надання статусу
біженця, в анкеті особи, яка звернулася
про надання статусу біженця, та
протоколі співбесіди, а також не
здійснив дій у межах своїх повноважень
щодо перевірки фактів, викладених
позивачем.

Матеріали особової справи, а також
матеріали, надані суду, свідчать про те,
що відповідачем не надано належної
оцінки доводам позивача про наявність
у нього обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань в Узбекистані
із-за тієї обставини, що батько
позивача після Андижанських подій у 2005
році переїхав жити до США та є там
біженцем.

Тобто, відповідачем не досліджувались
ні ситуація в країні походження
позивача, ні доводи останнього щодо
його переслідування, чим не дотримано
вимог національного та міжнародного
законодавства у сфері міграції.

Суд вважає, що суб'єкт владних
повноважень обмежився формальним
констатуванням підстав, за яких не
прийнято до уваги обставини, вказані
позивачем у заяві про надання статусу
біженця, в анкеті та протоколі
співбесіди. В даному випадку
відповідачем, крім співбесіди з
позивачем, не було поставлено вимоги
щодо надання додаткових відомостей ні
від позивача, ні від органів державної
влади для уточнення інформації щодо
ситуації у країні громадянської
належності позивача станом на час
прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що в матеріалах справи
відсутній висновок Управління Служби
безпеки України в Одеській області
щодо наявності чи відсутності щодо
позивача інформації, яка перешкоджала
б наданню статусу біженця в Україні
відповідно до направленого ГУ ДМС
України в Одеській області запиту від
29.01.2013 року № 4/1-119 в порядку п.8 ст.9
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

На вказаний запит міграційної служби
Управлінням Служби безпеки України в
Одеській області надано відповідь
29.04.2013 року (а.с.70-71), яка не містить
відповіді на запит щодо наявності чи
відсутності стосовно позивача
обставин, які перешкоджали б наданню
статусу біженця, а містить прохання
щодо надання вказівки у подальшому не
направляти на опрацювання до
Управління СБУ в Одеській області
документи з порушенням діючого
законодавства України.

В той же час, суд не може погодитися з
посиланнями відповідача на наявність в
даному випадку такої підстави для
відмови як перебування до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в третій
безпечній країні.

Згідно змісту оскаржуваного рішення та
матеріалів особової справи заявника
вбачається, що в них не міститься
посилання на цю обставину, а вказані
посилання як на підставу відмови у
позові містяться у доповненнях до
заперечень відповідача на позовну
заяву.

Згідно п. 22 ч. 1 ст.1 Закону третя
безпечна країна - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, крім
випадків транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки така
країна:

- дотримується міжнародних стандартів
з прав людини у сфері притулку,
встановлених міжнародно-правовими
актами універсального та
регіонального характеру, включаючи
норми про заборону тортур, нелюдського
чи такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів
стосовно захисту біженців,
передбачених Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом щодо
статусу біженців 1967 року, та стосовно
осіб, які потребують додаткового
захисту;

- має національне законодавство у сфері
притулку та біженців і її відповідні
державні органи визначають статус
біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист
проти вислання і можливість звертатися
за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і
забезпечити їй доступ до процедури
визначення статусу біженця чи надання
додаткового захисту.

Таким чином, для висновку про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з
посиланням на перебування у третій
безпечній країні, відповідач мав
дослідити відповідність Російської
Федерації вимогам для визнання її
безпечною країною, а також, обставину
транзитного перебування позивача в
Росії, що в даному випадку під час
розгляду заяви позивача зроблено
відповідачем не було. При цьому, слід
також зазначити, що останній в'їзд на
територію України позивача це 28.08.2012
року, коли позивач прибув до України
літаком безпосередньо із Узбекистану
авіарейсом Ташкент-Київ, що в свою
чергу, не спростовувалось
відповідачем.

Отже, суд вважає безпідставними та
недоведеними посилання відповідача як
на підставу правомірності прийняття
оскаржуваного рішення на те, що позивач
перебував у третій безпечній країні, у
зв'язку із чим відсутні підстави для
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
вказані обставини не досліджувались
відповідачем при прийнятті спірного
рішення.

Таким чином, на підставі встановлених в
судовому засіданні фактів, суд
приходить до висновку про те, що при
винесенні спірного рішення відповідач
діяв не обґрунтовано, без урахування
всіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення, без дотримання
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення,
у зв'язку із чим рішення ДМС України від
31.07.2014 року № 416-14 є протиправним та
підлягає скасуванню.

Стосовно позовної вимоги щодо
зобов'язання відповідача прийняти
рішення про визнання позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, суд зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно
до норм чинного законодавства,
повноваження відповідача щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, і
надання статусу біженця в Україні є
дискреційним повноваженням та
виключною компетенцією уповноваженого
органу.

Як вбачається зі змісту Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2
стосовно здійснення адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень, прийнятої Комітетом
Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання прав та вимог
законодавства, інакше було б порушено
принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - ключовим завданням якого
є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
позовна вимога щодо зобов'язання
відповідача прийняти рішення стосовно
позивача у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, і надати статус біженця в
Україні є формою втручання в
дискреційні повноваження відповідача
та виходить за межі завдань
адміністративного судочинства, а тому
задоволенню не підлягає.

Разом з тим, суд зауважує, що згідно
частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

В силу частини 2 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 25 червня 2009 року №1 «Про судову
практику розгляду спорів щодо статусу
біженця, видворення іноземця чи особи
без громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», зі
змінами і доповненнями, під час
вирішення справи щодо оскарження
рішення органу про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, суд може визнати таке
рішення протиправним, скасувати його
та зобов'язати відповідача повторно
розглянути заяву про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, з урахуванням
обставин, що стали підставою для
скасування судом відповідного
рішення.

За таких обставин, оскільки суб'єктом
владних повноважень не досліджувалися
всі обставини, що мають значення для
прийняття рішення, з метою
забезпечення прав та інтересів
позивача, суд вважає за необхідне вийти
за межі позовних вимог позивача та
зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Частиною 1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З врахуванням викладеного, суд дійшов
висновку про порушення відповідачем як
суб'єктом владних повноважень вимог
щодо обґрунтованості оскаржуваного
рішення та необхідності повторно
розглянути заяву позивача.

Таким чином, суд, на підставі наданих
доказів в їх сукупності, системного
аналізу положень законодавства
України, приходить до висновку, що
позов громадянина Узбекистану ОСОБА_1
до Державної міграційної служби
України про скасування рішення від
31.07.2014 року № 416-14, зобов'язання вчинити
певні дії підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст.ст.
2,7,8,9,11,14,70,71,72,79,86,103,158-163,167 КАС України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення Державної
міграційної служби України від 31.07.2014
року №416-14, яким ОСОБА_1 відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язання Державної міграційної
служби України прийняти рішення про
визнання ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту -
задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 31.07.2014
року №416-14, про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від
28.12.2012 року №514 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Копія апеляційної скарги на постанову
суду одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Повний текст постанови підписано
колегією суддів 03.11.2014 року.

Головуючий суддя
О.М.
Соколенко

Суддя
О.О.
Стеценко

Суддя
В.В.
Андрухів

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення Державної
міграційної служби України від 31.07.2014
року №416-14, яким ОСОБА_1 відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язання Державної міграційної
служби України прийняти рішення про
визнання ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту -
задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 31.07.2014
року №416-14, про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від
28.12.2012 року №514 про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

03 листопада 2014 року