Справа № 2а-5030/11/1905
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
Справа № 9104/6724/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Святецького В.В.,

суддів
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу управління праці та соціального
захисту населення Заліщицької
районної державної адміністрації на
постанову Заліщицького районного суду
Тернопільської області від 15 червня 2011
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Заліщицької районної державної
адміністрації про зобов'язання
перерахувати і виплатити щорічну
допомогу на оздоровлення,

ВСТАНОВИВ:

25.05.2011 року ОСОБА_1 звернулася з позовом
до відповідача про зобов'язання
провести перерахунок та виплатити
позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення, передбачену Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
у розмірі 5-ти мінімальних заробітних
плат, за виключенням проведених виплат
за період з 01.01.2011 року.

Постановою Заліщицького районного
суду Тернопільської області від 15
червня 2011 року позов задоволено.

Зобов`язано управління праці та
соціального захисту населення
Заліщицької районної державної
адміністрації провести перерахунок та
виплатити щорічну допомогу на
оздоровлення призначену ОСОБА_1 як
інваліду 2-ї групи, пов'язаної з
наслідками аварії на ЧАЕС в розмірі
п'яти мінімальних заробітних плат із
врахуванням нарахованих та виплачених
сум відповідно до збільшення розміру
мінімальної заробітної плати з 1 січня
2011 року до припинення права на
отримання щорічної допомоги на
оздоровлення.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу до Львівського
апеляційного адміністративного суду, в
якій висловлено прохання скасувати
оскаржувану постанову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
здійснення виплат позивачу потребує
фінансування за рахунок коштів
Державного бюджету України, його
обсяги не можуть визначатись будь яким
іншим законом, крім Закону про
Державний бюджет України.

Крім того, зазначає, що суд першої
інстанції безпідставно задовольнив
позовні вимоги ОСОБА_2 як інваліда 2
групи, оскільки позивачу встановлено 3
групу інвалідності захворювання,
пов'язаного з наслідками
Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України,
колегія суддів вважає можливим
проведення розгляду справи в порядку
письмового провадження, за наявними у
справі матеріалами та на основі
наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач визнаний особою, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи та визнана інвалідом 2 групи
захворювання, пов'язаного з наслідкам
Чорнобильської катастрофи, що
підтверджується Довідкою до акта
огляду МСЕК Серії ТЕР №0198749.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти дише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У ч. 3 ст. 22 Конституції України
зазначено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України
передбачено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та
закріплені в Законі України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що інвалідам
ІІ групи виплачується щорічна допомога
на оздоровлення у розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат та
визначається на момент виплати.

Згідно із пп. пп. 11 п. 28 розділу 2 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» ст. 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» викладено в наступній
редакції: «Одноразова компенсація
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.».

Рішенням Конституційного Суду України
№ 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року зміни,
внесені підпунктом 11 пункту 28 розділу 2
Закону України «Про державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, позивач має право на
щорічну допомогу на оздоровлення за 2011
рік в розмірі, встановленому ст. 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в редакції, яка діяла до 28
грудня 2007 року, а розмір виплаченої
позивачу одноразової грошової
допомоги на оздоровлення у 2011 році,
суперечить розміру допомоги
встановленому ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає вірним висновок суду
першої інстанції про наявність підстав
для задоволення позовних вимог.

Згідно з Положенням про Міністерство
праці та соціальної політики України,
затвердженим указом Президента
України від 30.08.2000 року за № 1035/2000,
Міністерство праці України є головним
органом у системі органів виконавчої
влади із забезпечення реалізації
державної політики у сфері соціального
захисту населення і соціального
обслуговування населення та згідно з
ст. 22 Бюджетного кодексу України є
головним розпорядником бюджетних
коштів. Крім того, Міністерство праці
та соціальної політики України
відповідно до покладених на нього
завдань здійснює в межах свої
повноважень контроль за додержанням
законодавства щодо надання пільг, та
забезпечує через систему
підпорядкованих йому органів
реалізацію прав громадян на соціальний
захист шляхом своєчасного та адресного
надання соціальної допомоги.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про те, що саме на
управління праці та соціального
захисту населення покладено обов'язок
проводити виплату щорічної допомоги на
оздоровлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України
адміністративне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Згідно із ст. 8 КАС України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» встановлено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію і практику Суду як джерело
права.

У своєму рішенні в справі «Кечко проти
України» від 08 листопада 2005 року,
Європейський Суд з прав людини звертає
увагу на те, що у межах свободи дій
держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Виходячи зі змісту наведеної норми,
позивач має право звертатись до суду за
захистом саме порушеного права, а тому
апеляційний суд приходить до висновку,
що необґрунтованою є його вимога
здійснювати перерахунок та виплату
щорічної допомоги на оздоровлення в
майбутньому, оскільки така стосується
правовідносин, що виникатимуть в
майбутньому, щодо обставин, які
фактично не настали, та не засвідчують
про порушення права позивача, а
регулювання цих правовідносин
здійснюватиметься діючими на той час
нормативними актами.

Оскільки суд першої інстанції
правильно по суті вирішив спір, однак
при цьому помилково вказав про
призначення пільгової пенсії на
постійній основі щомісячно, колегія
суддів визнає можливим змінити
постанову.

Відповідно до ст.201 КАС України
підставами для зміни постанови або
ухвали суду першої інстанції є: 1)
правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права; 2) вирішення не
всіх позовних вимог або питань.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 201, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Заліщицької районної державної
адміністрації задовольнити частково.

Постанову Заліщицького районного суду
Тернопільської області від 15 червня 2011
року у справі № 2а-5030/11 змінити,
виклавши резолютивну частини
постанови в наступній редакції:

«Позов задовольнити.

Зобов`язати управління праці та
соціального захисту населення
Заліщицької районної державної
адміністрації провести перерахунок та
виплатити щорічну допомогу на
оздоровлення призначену ОСОБА_1 як
інваліду 2-ї групи, пов'язаної з
наслідками аварії на ЧАЕС в розмірі
п'яти мінімальних заробітних плат у
відповідності до ст.48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за 2011 рік,
із врахуванням нарахованих та
виплачених сум».

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанова є остаточною та оскарженню
не підлягає.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов