Справа № 2а-1999/11
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року Справа №
9104/141734/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.,

суддів:
Кухтея Р.В., Клюби В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 04 липня 2011 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Івано-Франківській області про
призначення пенсії за вислугою років, -

В С Т А Н
О В И В:

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Івано-Франківській області та просив
визнати відмову у призначенні пенсії
протиправною та зобов'язати
відповідача призначити йому пільгову
пенсію відповідно до пункту «б» статті
12 Закону України від 9 квітня 1992 року №
2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб».

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 йому
виповнилося 45 років, а згідно з пунктом
«б» статті 12 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» (далі - № 2262-XII) йому може бути
призначена відповідна пенсія
незалежно від підстав та часу
звільнення.

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 04 липня 2011 року в справі
№2а-1999/11 в задоволенні
адміністративного позову було
відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
оскаржена в апеляційному порядку
ОСОБА_1. Апелянт виходить з тих же
мотивів, що наведені в позовній заяві.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило, а тому, колегія суддів, у
відповідності до п.п. 1,2,ч. 1 ст. 197 КАС
України, вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити, а оскаржувану постанову
скасувати та прийняти нову постанову
про задоволення позовних вимог. При
цьому колегія суддів виходить з
наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1, 1964 року народження, звільнився
з військової служби у 1994 році.
ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачу виповнилося 45
років. На цей час діяв Закон № 2262-XII у
редакції Закону від 4 квітня 2006 року.
Пункт «б» статті 12 зазначеного Закону
передбачав, що особам офіцерського
складу, прапорщикам і мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, іншим особам, зазначеним у
пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону №
2262-ХІІ, пенсія призначається в разі
досягнення ними на день звільнення зі
служби 45-річного віку, крім осіб,
зазначених у частині третій статті 5
цього Закону, за наявності у них
страхового стажу 25 років і більше, з
яких не менше ніж 12 календарних років і
6 місяців становить військова служба
або служба в органах внутрішніх справ,
державній пожежній охороні, органах і
підрозділах цивільного захисту,
податковій міліції чи Державній
кримінально-виконавчій службі України.

В лютому 2010 року позивач звертався про
призначення пенсії до Головного
управління Пенсійного фонду України в
Івано-Франківській області, але
отримав відповідь, про те що заява на
призначення пенсії за вислугу років та
по інвалідності особам, звільненим з
військової служби, які мають право на
пенсію згідно із Законом подаються
цими особами до Головних управлінь
Пенсійного фонду в області через
уповноважені органи відомств та
силових структур.

У травні 2009 року позивач повторно
звернувся до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Тернопільській області про
призначення йому пенсії на підставі
статті 12 Закону № 2262-XII. Листом від 02
червня 2009 року №2/6-1 йому відмовлено в
задоволенні його заяви про призначення
пенсії за віком, оскільки немає на це
правових підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції зазначив,
що на момент звернення позивача до
відповідача за призначенням пенсії
діяла стаття 12 Закону № 2262-XII у
редакції, яка передбачала обов'язкову
умову призначення пенсії за вислугу
років - досягнення на час звільнення з
військової служби 45-річного віку.
Позивач на момент звільнення у 1994 році
не досяг цього віку.

На думку суду апеляційної інстанції,
позиція суду першої інстанції у справі,
що розглядається, щодо часу виникнення
правовідносин між сторонами
ґрунтується на неправильному
застосуванні ним норм матеріального
права.

Умови призначення пенсії за вислугу
років визначено статтею 12 Закону №
2262-XII.

Редакція пункту «б» зазначеної статті
змінювалась, міняючи при цьому умови і
підстави виникнення права на пенсію за
вислугу років, зокрема, умову
призначення пенсії - досягнення
45-річного віку на час звільнення зі
служби.

У певний час існували положення статті
за якими військовослужбовець міг
звільнитися зі служби і раніше, але при
досягненні ним 45-річного віку йому
могла бути призначена пенсія за
вислугу років при наявності інших
обов'язкових показників.

Так, відповідно до пункту «б»
зазначеної статті в редакції, що діяла
на час виникнення права на пенсію,
право на пенсію за вислугу років мали
особи офіцерського складу, прапорщики
і мічмани, військовослужбовці
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особи, які мають
право на пенсію за цим Законом,
звільнені зі служби незалежно від
підстав та часу звільнення і досягли
45-річного віку, крім осіб, позбавлених
військових або спеціальних звань, а
також звільнених із служби у зв'язку з
засудженням за умисний злочин,
вчинений з використанням свого
посадового становища, або вчиненням
корупційного діяння, а ті з них, що є
інвалідами війни, - незалежно від віку,
і мають загальний трудовий стаж 25
календарних років і більше, з яких не
менше 12 календарних років і 6 місяців
становить військова служба або служба
в органах внутрішніх справ.

Законом України від 4 квітня 2006 року №
3591-IV «Про внесення змін до деяких
законів України з питань пенсійного
забезпечення та соціального захисту
військовослужбовців» (далі - Закон №
3591-IV) внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ,
зокрема, змінено назву цього Закону,
зміст і редакцію окремих статей та
доповнено його новими статтями. Так,
статтю 12 викладено в іншій редакції,
зокрема пункт «б» цієї статті
передбачає, що особам офіцерського
складу, прапорщикам і мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, іншим особам, зазначеним у
пунктах «б» - «д» статті 1-2 Закону №
2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день
звільнення зі служби 45-річного віку,
крім осіб, зазначених у частині третій
статті 5 цього Закону, за наявності у
них страхового стажу 25 років і більше,
з яких не менше ніж 12 календарних років
і 6 місяців становить військова служба
або служба в органах внутрішніх справ,
державній пожежній охороні, органах і
підрозділах цивільного захисту,
податковій міліції чи Державній
кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування
цього закону у часі, суд апеляційної
інстанції виходить із того, що згідно
зі статтею 22 Конституції України
закріплені нею права і свободи не є
вичерпними, гарантуються і не можуть
бути скасовані. При прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законодавчих актів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Конституційний Суд України
неодноразово розглядав питання,
пов'язані з реалізацією права на
соціальний захист, і сформулював
правову позицію, згідно з якою
Конституція України виокремлює певні
категорії громадян України, що
потребують додаткових гарантій
соціального захисту з боку держави. До
них, зокрема, належать громадяни, які
відповідно до статті 17 Конституції
України перебувають на службі у
військових формуваннях та
правоохоронних органах держави,
забезпечуючи суверенітет і
територіальну цілісність України, її
економічну та інформаційну безпеку, а
саме - у Збройних Силах України, органах
Служби безпеки України, міліції,
прокуратури, охорони державного
кордону України, податкової міліції,
Управління державної охорони України,
державної пожежної охорони, Державного
департаменту України з питань
виконання покарань тощо [рішення
Конституційного Суду України від 6
липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо
права на пільги та від 20 березня 2002 року
№ 5-рп/2002 у справі щодо пільг,
компенсацій і гарантій (далі - Рішення
№ 5-рп/2002)].

Необхідність додаткових гарантій
соціальної захищеності цієї категорії
громадян як під час проходження служби,
так і після її закінчення зумовлена
насамперед тим, що служба у Збройних
Силах України, інших військових
формуваннях та правоохоронних органах
держави пов'язана з ризиком для життя і
здоров'я, підвищеними вимогами до
дисципліни, професійної придатності,
фахових, фізичних, вольових та інших
якостей (Рішення № 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних
Силах України та інших військових
формуваннях врегульовано спеціальними
нормативно-правовими актами, які
покладають на громадян, які
перебувають на такій службі, додаткові
обов'язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що
зупинення пільг, компенсацій і
гарантій для військовослужбовців та
працівників правоохоронних органів
без відповідної матеріальної
компенсації є порушенням
гарантованого державою права на їх
соціальний захист та членів їхніх
сімей.

Відповідно до частини другої статті 8
Закону України від 20 грудня 1991 року №
2011-ХІІ «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей» військовослужбовці, за
винятком тих, які проходять строкову
службу, не можуть бути звільнені з
військової служби до набуття права на
пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях
Конституційного Суду України
розуміння сутності соціальних
гарантій військовослужбовців та
прирівняних до них осіб, зміст та обсяг
досягнутих ними соціальних гарантій не
може бути звужено шляхом внесення змін
до законодавства, а правовідносини по
їхньому пенсійному забезпеченню
виникають не в момент звернення за
призначенням пенсії, а в момент
виникнення права на її призначення.

Оскільки суд першої інстанції
неправильно визначив час виникнення
спірних правовідносин і у зв'язку з цим
помилився у застосуванні норм
матеріального права, які їх регулюють,
ухвалене ним рішення підлягає
скасуванню.

Керуючись ст.195, ст.197, п.3 ч.1 ст.198, ст.202,
ч.2 ст.205, ст.207, ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т
А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити,
постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 04 липня 2011 року в справі
№2а-1999/11 скасувати та прийняти нову
постанову, якою позовні вимоги
задовольнити.

Визнати відмову Головного управління
Пенсійного фонду України в
Івано-Франківській області у
призначенні пенсії протиправною.

Зобов'язати Головне управління
Пенсійного фонду України в
Івано-Франківській області призначити
ОСОБА_1 пільгову пенсію відповідно до
пункту «б» статті 12 Закону України від 9
квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» з 01 лютого 2010 року, тобто з
моменту звернення із заявою про
призначення пенсії.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
І.О. Яворський

Судді
Р.В. Кухтей

В.В. Клюба