Справа № К/9991/8756/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/8756/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Публічного акціонерного
товариства «Кредобанк» до Управління
Пенсійного фонду України в м. Самборі
Львівської області про скасування
рішення, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Кредобанк» на постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18 січня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У квітні 2009 року Публічне акціонерне
товариство «Кредобанк» (перейменовано
з Відкритого акціонерного товариства;
далі - Товариство) звернулося з позовом
до Управління Пенсійного фонду України
в м. Самборі Львівської області (далі -
УПФ), у якому просило визнати
протиправним і скасувати рішення № 2
від 13 січня 2009 року про застосування
фінансових санкцій за несвоєчасне
перерахування або несвоєчасне
зарахування на банківські рахунки
органів Пенсійного фонду суд страхових
внесків, фінансових санкцій (далі -
спірне рішення).

В обґрунтування позовних вимог
Товариство послалось на те, що в Законі
України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 1058-ІV) відсутні норми, які б
зобов'язували установи банків
здійснювати перевірку правильності
нарахування (обчислення)
страхувальником страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування. Стверджував, що обов'язок
банківської установи полягає у
проведенні видачі (перерахування)
коштів для виплат заробітної плати
(доходу), на які відповідно до закону
нараховуються страхові внески, лише за
умови одночасного подання
страхувальником платіжних документів
про перерахування коштів для сплати
сум страхових внесків або документів,
що підтверджують фактичну сплату цих
сум. Тому, посилаючись на ці обставини
просив про задоволення позовних вимог.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду 9 вересня 2009
року позовні вимоги задоволено.

Оскаржуваною постаново Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18 січня 2011 року постанову суду
першої інстанції скасовано, прийнято
нову постанову, якою у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права просить його
рішення скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи в задоволенні
позовних вимог апеляційний суд на
підставі наявних у справі даних
встановив і правильно виходив з того,
що аналіз частини дванадцятої статті 20
та пункту 2 частини десятої статті 106
Закону № 1058-ІV дає підстави вважати, що
на банки покладено обов'язок
перевіряти повноту сплати страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування при
прийнятті ними платіжних доручень на
видачу заробітної плати.

Відповідно до абзацу другого частини 12
статті 20 Закону № 1058-IV установи банків
приймають від страхувальників
платіжні доручення та інші платіжні
документи на видачу (перерахування)
коштів для виплат заробітної плати
(доходу), на які відповідно до цього
Закону нараховуються страхові внески,
та здійснюють видачу (перерахування)
зазначених коштів лише за умови
одночасного подання страхувальником
платіжних документів про
перерахування коштів для сплати
відповідних сум страхових внесків або
документів, що підтверджують фактичну
сплату цих сум. У разі невиконання
банками цієї вимоги вони за рахунок
власних коштів у порядку,
встановленому Національним банком
України, сплачують відповідному
територіальному органу ПФУ суму, що
дорівнює сумі несплачених страхових
внесків, з правом зворотної вимоги до
страхувальників щодо відшкодування
цієї суми.

Згідно з пунктом 2 частини 10 статті 106
Закону № 1058-IV за порушення вимог,
передбачених частиною дванадцятою
статті 20 цього Закону, виконавчі органи
ПФУ застосовують до банків фінансові
санкції у розмірі суми страхових
внесків, яка підлягає сплаті
страхувальником.

Аналіз зазначених норм дає підстави
вважати, що Законом № 1058-IV на банки
покладено обов'язок перевіряти повноту
сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування при прийнятті ними
платіжних доручень на видачу
заробітної плати. У протилежному
випадку банк буде зобов'язаний сам
відшкодувати недоплачену суму.

Правильним є висновок апеляційного
суду щодо визначення пріоритету Закону
№ 1058-IV над нормативно-правовим актом,
зокрема Інструкцією про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Національного банку України від 21
січня 2004 року № 22, за змістом пункту 3.9
якого банк не повинен перевіряти
правильність нарахування (обчислення)
платежів, утриманих із заробітної
плати. Оскільки цей
нормативно-правовий акт має меншу
юридичну силу по відношенню до Закону
№ 1058-IV і тому не може йому суперечити.
Крім того, в абзаці п'ятому цього ж
пункту встановлено, що якщо банк не
забезпечив перерахування страхових
внесків одночасно з видачею
(перерахуванням) коштів на виплату
заробітної плати, то він за рахунок
власних коштів сплачує відповідному
Фонду суму несплачених страхових
внесків. У разі несплати самим банком
цих сум Фонд здійснює їх стягнення з
банку в порядку, встановленому
законодавством України.

За таких обставин, суд дійшов
правильного висновку, що спірне
рішення УПФ винесено в межах
повноважень в порядку та у спосіб, що
визначені чинним законодавством, як
того вимагає стаття 19 Конституції
України.

Висновок апеляційного суду про
безпідставність вимог позивача є
правильним, його рішення ґрунтується
на правильному застосуванні норм
матеріального і процесуального права
та відповідають судовій практиці
Верховного Суду України ((№№ 21-352а11,
21-163а14). Доводи касаційної скарги
висновків судів не спростовують, а тому
підстав для скасування судових рішень
колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Кредобанк»
відхилити, а постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18 січня 2011 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало