Справа № 825/3551/14
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м.
Чернігів Справа
№ 825/3551/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Лобана Д.В.,

при секретарі
Новик Н.С.,

за участю представників сторін

від позивача
Тагеєвої Н.М,

від відповідача
Кумановського О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
приватного підприємства
«РЕККОМ-МИРГОРОД» до Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство
«РЕККОМ-МИРГОРОД» звернулось до суду з
адміністративним про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області від
27.10.2014 № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем, на думку позивача, були
порушені вимоги Податкового кодексу
України, у зв'язку з чим податковий
орган під час перевірки дійшов
необґрунтованих висновків, які
покладені в основу податкових
повідомлень-рішень. Зокрема, висновки
про порушення позивачем цивільного та
податкового законодавства не
обґрунтовані посиланням на конкретні
обставини фінансово - господарської
діяльності, на первинні документи,
зафіксовані в бухгалтерському та
податковому обліку. У перевіряємому
періоді ПП «РЕККОМ-МИРГОРОД»
співпрацювало із ТОВ «Солві»
відповідно до укладеного договору.

Виконання договору підтверджується
актом здачі-прийняття наданих
маркетингових послуг, податковою
накладною, випискою по рахунку,
роздруківкою динаміки змін на ринку по
товарам.

На підставі виписаної податкової
накладної, у перевіряємий період
сплачена позивачем в ціні вартості
товару сума податку на додану вартість
була включена до податкового кредиту.

При цьому, висновки податкового органу
про відсутність факту реального
виконання договору із контрагентом, на
думку позивача, здійснені без
належного аналізу характеру договору,
його товарності та реальності.

Таким чином, позивач вважає, що
правомірно сформував податковий
кредит по взаємовідносинах із ТОВ
«Солві», а тому вважає, що оскаржуване
податкове повідомлення - рішення
підлягає визнанню протиправним та
скасуванню.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримала, просила
його задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнав, просив
відмовити у його задоволенні,
посилаючись на письмові заперечення (а.
с. 82-83), в яких зазначено, що ДПІ у м.
Чернігові була проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка ПП «РЕККОМ-МИРГОРОД» за
результатами якої складено акт
перевірки від 13.10.2014 № 2320/22/37487550 та
встановлено наступні порушення:

- п. 44.6 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198. п.
200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу
України, в результаті чого ПП
«РЕККОМ-МИРГОРОД» завищено суму
податку на додану вартість, яка
підлягає нарахуванню та сплаті в
бюджет на загальну суму 9833,00 грн у т.ч.
за березень 2012 року на суму ПДВ 9833,00 грн.

В ході перевірки встановлено, що 01.03.2012
між ПП «РЕККОМ-МИРГОРОД» (замовник) та
ТОВ «СОЛВІ» (постачальник) укладено
договір про надання маркетингових
послуг № 01/03.

Згідно умов договору про надання
маркетингових послуг від 01.03.2012 № 01/03,
відповідно до умов якого виконавець
зобов'язується надавати замовнику
наступні маркетингові послуги: з метою
вивчення ринку збирати інформацію про
пиво ТМ «Чернігівське», «Рогань»,
«Янтар», «Staropramen», «Stella Artois»
виробництва ПАТ «Сан Інбев Україна».

Згідно п. 4.2. договору надання
маркетингових послуг від 01.03.2012 № 01/03
«виконавець щомісячно надає замовнику
складений в письмовій формі огляд
ринку мінеральної води, безалкогольних
напоїв, борошна, насіння соняшникового,
олії соняшникової та майонезу
Чернігівської області з указаниям в
ньому стану даного ринку, частки, яку на
ньому займає товар, статистики його
продаж».

Однак в п. 1.1 предметом договору є
вивчення ринку пива ТМ «Чернігівське».
«Рогань». «Янтар», «Stella Artois». «Staropramen»
виробництва ПАТ «Сан Инбев Україна», що
ставить під сумнів реальність надання
(прийняття) маркетингових послуг.

Для проведення перевірки ПП
«РЕККОМ-МИРГОРОД» не надано документи
щодо взаємовідносин з ТОВ «СОЛВІ» за
березень 2012 року: оборотно-сальдова
відомість по рахунку 63, додаток до акту
здачі-прийняття наданих маркетингових
послуг від 30.03.2012.

В акті здачі-прийняття послуг від 30.03.2012
зазначено лише загальне найменування
робіт та їх вартість без
конкретизування конкретних обсягів та
напрямів робіт, за якими вони
проводилися, кількість відпрацьованих
годин, перелік використаних ресурсів
та частина їхньої вартості, включена до
вартості робіт, що робить неможливим
встановлення змісту й обсягу
господарської операції та факту
використання її результатів у
господарській діяльності платника.

Наданий до перевірки акт
здачі-прийняття маркетингових послуг
фактично не містить доказів на
підтвердження того, що TOB «СОЛВІ»
вивчало, досліджувало та аналізувало
ринок пива Чернігівської області,
зокрема, щодо характеру та обсягу
зібраної інформації; яким саме чином
надавались маркетингові послуги; чим
підтверджується надання таких послуг
(матеріальне вираження) та доказів на
підтвердження доцільності придбання
маркетингових послуг та сплати
винагороди.

Крім того, відповідач посилається на
акт ДПІ у м. Чернігові від ДПІ у
Дніпровському районі м. Києва від 29.08.12
№ 2631/22-719/35181441 «Про результати
документальної невиїзної перевірки
ТОВ «СОЛВІ» з питань правильності
нарахування податкових зобов'язань та
податкового кредиту з податку на
додану вартість за період з 01.03.12 по
31.03.12 та з 01.05.12 по 31.05.12», згідно якого на
момент проведення перевірки первинні
та інші документи по ТОВ «СОЛВІ»
відсутні, місцезнаходження посадових
осіб не відоме, за результатами
відпрацювання встановлено, що на
підприємстві рахується тільки один
співробітник, відсутні виробничі
потужності, використовуючі які можна
здійснювати господарську діяльність,
відсутні складські приміщення, на яких
можливе розміщення придбаних товарів з
метою їх подальшої реалізації,
відсутні транспортні засоби, за
допомогою яких можливо здійснювати
перевезення товарів.

Так, відповідач вважає, що вказані вище
обставини свідчать про відсутність
факту реального здійснення
господарської операції.

Враховуючи вищевикладене, Державна
податкова інспекція у м. Чернігові ГУ
Міндоходів у Чернігівській області,
вважає позовні вимоги позивача
необгрунтованими, а податкове
повідомлення-рішення таким, що
винесене на законних підставах, а отже
просить відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, доводи
позовної заяви та заперечень на неї,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

ПП «РЕККОМ-МИРГОРОД» ()
зареєстроване 29.12.2010 виконавчим
комітетом Чернігівської міської ради,
взяте на податковий облік ДПІ у м.
Чернігові 30.12.2010 за № 10641, що
підтверджується актом перевірки від
13.10.2014 № 2320/22/37487550 (а. с. 14, зворот а. с. 14).
Ці факти сторонами не заперечуються та
відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
не потребують доказування.

Судом встановлено, що на підставі
наказу від 30.09.2014 № 2808, відповідно до
вимог пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.1, пп. 78.1.4
п. 78.1 ст. 78 та ст. 79 Податкового кодексу
України, ДПІ у м. Чернігові проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ПП «РЕККОМ-МИРГОРОД» щодо
декларування в податковій звітності з
ПДВ у складі податкового кредиту
взаємовідносин з ТОВ «СОЛВІ» за
березень 2012 року.

За результатами розгляду висновків
перевірки складено акт від 13.10.2014 №
2320/22/37487550, яким встановлено порушення п.
44.6 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п.
200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено суму ПДВ, що
підлягає нарахуванню та сплаті в
бюджет на загальну суму 9833,00 грн, у т.ч.
за березень 2012 року на суму ПДВ 9833,00 грн.

На підставі висновків вищезазначеного
акту ДПІ у м. Чернігові прийнято
податкове повідомлення-рішення від
27.10.2014 № (а. с. 13), яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) на загальну суму 14750,00 грн, в т.ч.
за основним платежем 9833,00 грн та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 4917,00 грн.

Згідно із ст. 3 Господарського кодексу
України господарська діяльність -
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

З матеріалів справи вбачається, що у
перевіряємому ПП «РЕККОМ-МИРГОРОД»
здійснювало господарську діяльність
із ТОВ «СОЛВІ» відповідно до
укладеного договору.

Так, між ПП «РЕККОМ-МИРГОРОД» та ТОВ
«СОЛВІ» було укладено договір № 01/03 від
01.03.2012 (а. с. 45-46), відповідно до умов
якого виконавець зобов'язується
надавати замовнику маркетингові
послуги з метою вивчення ринку збирати
інформацію про пиво, за підсумком чого
надавати замовнику у письмовій формі
огляд ринку пива Чернігівської області
з указанням в ньому стану даного ринку,
частки, яку на ньому займає товар,
статистики його продаж.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- акт здачі-прийняття наданих
маркетингових послуг від 30.03.2012 (а. с. 47);

- роздруківки динаміки змін на ринку по
товарам, графіки, аналізи (а. с. 48-67);

- податкова накладна від 31.03.2012 № 13 на
загальну суму 59000,00 грн, в т.ч. ПДВ 9833,33
грн (а. с. 68);

- виписка по рахунку (а. с. 69).

Крім того, на підтвердження
використання придбаного товару (робіт,
послуг) суду надано договір про надання
маркетингових та консультаційних
послуг від 04.01.2011, на виконання умов
якого було укладено договір між
позивачем та ТОВ «СОЛВІ», додаткові
угоди, акт здачі-прийняття наданих
маркетингових послуг (а. с. 70-76).

Отже, правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем було вчинено дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань та
фінансових ресурсів.

Тобто, позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Суд вважає, що будь-які документи мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що договори мали на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними, оскільки товар
(роботи/послуги) був переданий, оплата
проведена, договори виконано сторонами
в повному обсязі, сторони претензій
одна до одної не мають.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент
вчинення правочинів
підприємства-контрагенти позивача
були зареєстровані в якості юридичної
особи та платником податків, що
підтверджується матеріалами справи (а.
с. 21-27, 77-79) не заперечується сторонами
та відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
не потребують доказуванню.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що на момент
укладення договорів із контрагентом
позивач проявив належну обачність,
перевіривши необхідні документи
контрагента та чи здійснює він
господарську діяльність.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є постачання товарів (послуг), місце
постачання яких розташоване на митній
території України.

Відповідно до п. 187.1 статті 187
Податкового кодексу України датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Згідно із п. 188.1 ст.188 Податкового
кодексу України база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів, і збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, не
містить відокремленої вартості,
перелік (номенклатура) частково
поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом державної
податкової служби, та враховується при
визначенні загальних податкових
зобов'язань.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Суд звертає увагу на те, що податкова
накладна, видана ТОВ «РЕККОМ МИРГОРОД»,
містить всі реквізити передбачені п.
201.1 ст. 201 ПК України, а тому згідно п. 201.10
ст. 201 ПК України вона є підставою для
нарахування податкового кредиту.

При цьому, з урахуванням норм статей 44
та 61 Податкового кодексу України саме
на контролюючі органи покладається
обов'язок контролювати правильність
формування даних податкового обліку
платників податків, у тому числі щодо
правильності складення та
достовірності первинних документів.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Відносини між
учасниками попередніх поставок
товарів, робіт, послуг не мають
безпосереднього впливу на дослідження
факту реальності господарської
операції, вчиненої між позивачем та
його контрагентами.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Як на підставу нікчемності угод
позивача із контрагентом відповідач
посилається на акт ДПІ у м. Чернігові
від ДПІ у Дніпровському районі м. Києва
від 29.08.12 № 2631/22-719/35181441 «Про результати
документальної невиїзної перевірки
ТОВ «СОЛВІ» з питань правильності
нарахування податкових зобов'язань та
податкового кредиту з податку на
додану вартість за період з 01.03.12 по
31.03.12 та з 01.05.12 по 31.05.12».

Однак, такі посилання судом не
приймаються до уваги, зважаючи на
наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного
Кодексу України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК
України) підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити, зокрема,
моральним засадам суспільства, пунктом
5 статті 203 ЦК України передбачено, що
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно із статтею 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідними для чинності правочину.
Зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі, встановлений
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 228 ЦК України,
правочин спрямований на незаконне
заволодіння майном держави, вважається
таким, що порушує публічний порядок, а
отже, згідно з ч. 2 згаданої статті, є
нікчемним.

Частино 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому, носіями
протиправного умислу юридичних осіб -
сторін такого правочину є посадові
особи цих юридичних осіб.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
сам по собі факт допущення, на думку
податкового органу, суб'єктом
господарювання порушень певних
встановлених законом правил
господарської діяльності,
здійснюваної на підставі певного
договору, не є безумовною підставою для
висновку про укладення такого договору
з метою, завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства. Юридична
відповідальність має здійснюватися на
принципі законності, який полягає у
тому, що така відповідальність настає
за діяння, передбачені законом, та
застосовується у спосіб, визначений
законом.

Стосовно відповідальності позивача за
можливі протиправні дії його
контрагентів суд зазначає, що для
висновків про наявність порушень
податкового законодавства у діях
платника податків в обов'язковому
порядку необхідно з'ясувати можливу
обізнаність такого платника щодо
дефектів у правовому статусі його
контрагентів (відсутність реєстрації
їх як платників ПДВ, відсутність у
відповідних посадових осіб чи інших
представників контрагента повноважень
на складання первинних, розрахункових
документів, податкових накладних тощо).

Поряд з цим, будь-яких доказів щодо
обізнаності позивача про фіктивне
підприємництво юридичних осіб, що є
контрагентами ТОВ «РЕККОМ-МИРГОРОД» та
здійснення ним незаконної фінансово -
господарської діяльності
представником відповідача суду не
надано.

Таким чином, за переконанням суду,
відповідач неправомірно поклав на
позивача відповідальність за можливі
протиправні дії його контрагента.

Крім того, в акті перевірки відсутні
посилання на ухиляння контрагентами
позивача від уплати податків та зборів,
визначення їм податкових зобов'язань,
винесення вироків посадовим особам
підприємств, або будь-які інші
відомості, які можуть бути визначені як
підстави та докази укладення угод з
метою, що порушує публічний порядок.

В свою чергу, судом встановлено, що
вищезазначені договори були виконані
сторонами в повному обсязі, товар
(роботи/послуги) отриманий, сторони
претензій один до одного не мають.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано будь-яких інших
доводів та не подано жодних доказів,
які б ставили під сумнів реальність
виконання вказаних правочинів з
отримання позивачем товарів
(робіт/послуг), невідповідність цих
операцій дійсному економічному змісту,
або засвідчили б наявність інших
обставин, що підтверджують
недобросовісність позивача як
платника податків та виключають право
на формування валових витрат та
податкового кредиту.

Всі суми податку на додану вартість
сплаченого і віднесеного позивачем до
податкового кредиту, підтверджуються
податковими накладними, які
відповідають вимогам Податкового
кодексу України та відображають зміст
господарських операцій, в результаті
яких вони складені.

Необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Частиною 2 статті 161 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Верховний суд України у справах з
аналогічним предметом спору
дотримується позиції, що судом
обов'язково має бути досліджено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своїм контрагентам.

Вказаний факт не був спростований в
судовому засіданні представником
відповідача.

Доводи відповідача, щодо
невідповідності договору та фактично
наданих послуг були спростовані
представником позивача у судовому
засіданні, зазначивши, що умови
договору згідно п. 1.1 виконано в повному
обсязі, сторони претензій один до одної
не мають, щодо п. 4.2 договору, надано
пояснення, що в цьому пункті йдеться
про додатковий товар, а в даному
випадку послуги надавались лише по
товару визначеному в п. 1.1, що
підтверджується актом від 30.03.2012 (а. с. 47)
та не заперечувалось представником
відповідача у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, висновок
податкового органу про заниження
позивачем податку на додану вартість є
безпідставним, а тому і нарахування
штрафних (фінансових) санкцій, з огляду
на ст. 123 Податкового кодексу України,
також є протиправним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції»
визначив, що «...адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі і поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
своїх рішень.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 122, 158 - 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов приватного
підприємства «Рекком-Миргород», -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області від
27.10.2014 № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь приватного підприємства
«Рекком-Миргород» судові витрати в
сумі 182 (сто вісімдесят дві) грн 70 коп.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України
апеляційна скарга подається через
Чернігівський окружний
адміністративний суд, а її копія
надсилається апелянтом до суду
апеляційної інстанції, протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.
Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано,
або її подано з пропуском строку, у
поновленні якого було відмовлено, а у
разі вчасного подання апеляційної
скарги, з набранням законної сили
рішенням апеляційної інстанції, якщо
оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя
Д.В. Лобан