Справа № 309/3961/13-а 2-а/309/22/14
Суддя: Дякович В.П.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
Справа № 876/4747/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Дяковича В.П.,

суддів:
Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участі секретаря судового засідання
Сідельник Г.М.,

представника позивача
ОСОБА_1,

представника третьої особи
ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю"ОТП Факторинг
Україна" на постанову Хустського
районного суду Закарпатської області
від 27 лютого 2014 року по справі №
309/3961/13-а, 2-а/309/22/14 за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Боронявської
сільської ради, треті особи ОСОБА_6,
Товариство з обмеженою
відповідальністю"ОТП Факторинг
Україна" про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до
суду з адміністративним позовом, в
якому просили поновити строк
оскарження рішення Боронявської
сільської ради; визнати незаконним та
скасувати рішення п'ятої сесії
Боронявської сільської ради народних
депутатів двадцять третього скликання
від 23 квітня 1999 року в частині визнання
за ОСОБА_6 права власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1.

Постановою Хустського районного суду
Закарпатської області від 27 лютого 2014
року в позов задоволено: поновлено
строк оскарження рішення; визнано
незаконним та скасовано рішення п'ятої
сесії двадцять третього скликання
Боронявської сільської ради народних
депутатів від 23 квітня 1999 року в
частині передачі в приватну власність
земельної ділянки ОСОБА_6.

Товариство з обмеженою
відповідальністю"ОТП Факторинг
Україна" постанову суду першої
інстанції оскаржило, подало апеляційну
скаргу, зазначивши, що оскаржувана
постанова винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Просить постанову суду скасувати та
прийняти нову, якою в задоволенні
адміністративного позову відмовити.

В обгрунтування апеляційної cкарги
вказує, що суд першої інстанції дійшов
до неправильного висновку про
належність земельної ділянки на праві
спільної сумісної власності членам
колгоспного двору, оскільки земельна
ділянка не могла бути майном
колгоспного двору. Члени колгоспного
двору станом той час могли мати лише
право користування земельною ділянкою.

В судовому засіданні представник
позивача надав пояснення та заперечив
проти доводів апеляційної скарги, а
представник третьої особи підтримав
їх.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання на виклик суду не
з'явилися, що не перешкоджає розгляду
справи в їх відсутності згідно ч.4 ст. 196
КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, суд приходить до висновку,
що апеляційну скаргу слід задоволити
частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 29 грудня
2002 року отримала державний акт про
право власності на землю виданий на
земельну ділянку спірного
дворогосподарства по АДРЕСА_1.
Відповідно до даного державного акту
вона виявилась одноосібним власником
спірної земельної ділянки.

Підставою для видачі даного державного
акту стало рішення 5 сесії 23 скликання
Боронявської сільської ради від 23
квітня 1999 року. Відповідно до даного
рішення було передано безоплатну у
приватну власність дану земельну
ділянку по АДРЕСА_1 виключно ОСОБА_6.

Проаналізувавши вищевикладені
обставини у справі суд першої
інстанції дійшов висновку, що cтаном на
15 квітня 1991 року власниками спірного
будинковолодіння, як колишні члени
колгоспного двору були ОСОБА_7 (помер
ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5. Всі дані колишні члени
колгоспного двору фактично набули
право власності на будинковолодіння в
рівних долях, тобто по 1/5 частині
будинковолодіння кожен.

Надаючи правову оцінку вимогам
позивача про визнання незаконним та
скасування рішення п'ятої сесії
Боронявської сільської ради народних
депутатів двадцять третього скликання
від 23 квітня 1999 року в частині визнання
за ОСОБА_6 права власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1 колегія
суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції вирішуючи спір по
суті, прийшов до висновку, що він
повинен розглядатися в порядку
адміністративного судочинства. Однак,
колегія суддів не погоджується з цим
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України
до адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Колегія суддів зауважує, що згідно п. 1
ч. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Земельні відносини, суб'єктами яких є
фізичні чи юридичні особи, органи
місцевого самоврядування, органи
державної влади, а об'єктами - землі у
межах території України, земельні
ділянки та права на них, у тому числі на
земельні частки (паї), регулюються
земельним і цивільним законодавством
на принципах забезпечення юридичної
рівності прав їх учасників,
забезпечення гарантій прав на землю
(стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного
кодексу України; далі - ЗК). Захист судом
прав на землю у цих відносинах
здійснюється способами, визначеними
статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому
числі шляхом визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають
із земельних відносин, у яких хоча б
однією зі сторін є фізична особа,
незважаючи на участь у них суб'єкта
владних повноважень, згідно зі статтею
15 ЦПК розглядаються в порядку
цивільного судочинства. Це стосується,
наприклад, позовів про визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади, органів місцевого
самоврядування щодо видання дозволу на
виготовлення (розроблення) проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, вирішення інших питань, що
відповідно до закону необхідні для
набуття і реалізації права на землю,
про надання чи передачу земельної
ділянки у власність або користування
чи не вирішення цих питань, припинення
права власності чи користування землею
(статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та
інші), крім спорів, передбачених
частиною першою статті 16 Закону
України від 17 листопада 2009 року N 1559-VI
"Про відчуження земельних ділянок,
інших об'єктів нерухомого майна, що на
них розміщені, які перебувають у
приватній власності, для суспільних
потреб чи з мотивів суспільної
необхідності", про цивільну
відповідальність за порушення
земельного законодавства (статті 210, 211
ЗК), про повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Вище зазначені положення
процесуального закону судом першої
інстанції залишені поза увагою.
Позивач в позовній заяві просить
визнати незаконним та скасувати
рішення п'ятої сесії Боронявської
сільської ради народних депутатів
двадцять третього скликання від 23
квітня 1999 року в частині визнання за
ОСОБА_6 права власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1.

Окрім того, на спірну земельну ділянку
видано державний акт на право
приватної власності на землю і їх
зареєстровано. В суді апеляційної
інстанції представник позивача
зазначив, що вони претендують на
земельну ділянку і на
будинковолодіння. Тобто, у даній справі
наявний спір про право власності. За
таких обставин, у суду першої інстанції
не було правових підстав розглядати
даний спір в порядку адміністративного
судочинства, а такий слід розглядати за
правилами цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 157
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд закриває провадження у
справі якщо справу не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається
з підстави, встановленої пунктом 1
частини першої цієї статті, суд повинен
роз'яснити позивачеві, до юрисдикції
якого суду віднесено розгляд таких
справ.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що даний
спір підлягає розгляду в порядку
цивільного, а не адміністративного
судочинства.

Відтак, колегія суддів приходить до
висновку про скасування постанови суду
та закриття провадження у справі у
зв'язку з неналежністю розгляду справи
в порядку адміністративного
судочинства на підставі п.1 ч. 1 ст. 157 КАС
України, оскільки дана справа підлягає
розгляду в порядку цивільного
судочинства.

Керуючись ст. ст. 160, 193, 195, 196, п. 4 ч. 1 ст.
198, 206, 254 КАС України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю"ОТП
Факторинг Україна" задовольнити
частково.

Постанову Хустського районного суду
Закарпатської області від 27 лютого 2014
року по справі № 309/3961/13-а, 2-а/309/22/14 -
скасувати і провадження у справі
закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич