Справа № 2а/0470/10295/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/32350/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу Дніпродзержинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби (далі -
Дніпродзержинська ОДПІ)

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27.09.2011

та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 26.01.2012

у справі № 2а/0470/10295/11

за позовом приватного підприємства
"Агротехкомплект" (далі - Підприємства)

до Дніпродзержинської ОДПІ

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27.09.2011, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 26.01.2012,
позов задоволено; скасовано податкові
повідомлення-рішення від 25.07.2011 №
/26444 та № /23443.

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили з
того, що податковою інспекцією не
доведено нікчемності правочинів, за
наслідками виконання яких Товариством
було сформовано податковий кредит та
валові витрати в оспорюваних сумах.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
рішеннями попередніх судових
інстанцій, Дніпродзержинська ОДПІ
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати зазначені судові акти і
залишити позов без розгляду. На
обґрунтування касаційних вимог
скаржник зазначає, що суди не надали
правової оцінки неспростованим
платником доводам податкового органу
відносно безтоварності операцій, за
якими Товариством сформовані дані
податкового обліку.

Перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення розглядуваної
касаційної скарги з урахуванням
такого.

Як вбачається з установлених судами
обставин справи, податковою інспекцією
було проведено планову виїзну
перевірку Підприємства з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2010 по
31.03.2011, оформлену актом від 08.07.2011 №
3135/45/23-3.

Під час цієї перевірки податкова
інспекція дійшла висновку про
неправомірне формування позивачем
податкового кредиту та валових витрат
за фіктивними операціями з поставки
металопрокату позивачеві у рамках
господарських правовідносин з
товариством з обмеженою
відповідальністю «П'ятий фактор» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Батіман».

За висновком відповідача,
Підприємством створена схема штучного
руху товару, спрямована на створення
формального документообігу з метою
одержання необґрунтованих податкових
переваг, що підтверджується: фактом
реєстрації товариства з обмеженою
відповідальністю «Батіман» на
підставну особу, відсутністю у
позивача документів на підтвердження
транспортування товару у процесі його
постачання, доказів прийняття
металопродукції в установленому
порядку.

Наведені обставини стали підставою для
прийняття податковою інспекцією
податкових повідомлення-рішення від
25.07.2011 № /26443, за яким позивачеві
визначено грошове зобов'язання з ПДВ у
сумі 311 359 грн. (у тому числі 250 753 грн. за
основним платежем та 60606 грн. за
штрафними санкціями), та податкове
повідомлення-рішення від 25.07.2011 №
/26444 про донарахування
Підприємству грошового зобов'язання з
податку на прибуток у сумі 778 400 грн. (у
тому числі 626 886 грн. за основним
платежем та 151 514 грн. за штрафними
санкціями).

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (який регулював
порядок формування податкового
кредиту до 31.12.2010) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Аналогічні за змістом положення
містяться й у Податковому кодексі
України.

Так, згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 цієї ж статті
Кодексу податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Кодексу
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

На час виникнення спірних
правовідносин порядок формування
валових витрат регулювався статтею 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Так, у пункті 5.1 цієї статті Закону
валові витрати визначено як суму
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2
статті 5 названого Закону до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
передбачено, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що податкові наслідки у
вигляді зменшення бази оподаткування
податку на додану вартість та податку
на прибуток на суму понесених витрат
при придбанні товарів (робіт, послуг), у
тому числі й по сплаті ПДВ, є
правомірними за умови реального
виконання господарської операції та
наявності первинних документів
(зокрема, податкових накладних).

При цьому як відомості, що містяться у
податкових накладних, так і дані
первинних документів, що складаються
при здійсненні господарської операції
та подаються платником до
контролюючого органу, мають
відповідати установленим вимогам та
містить достовірну інформацію про
обставини, з якими законодавством
пов'язує реалізацію права платника на
податкову вигоду.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є податковим ризиком. У
цілях підтвердження обґрунтованості
заявлених податкових вигод має бути
встановлений їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність первинних документів, у
тому числі й відносно учасників та умов
господарських операцій.

Слід також зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість витрат (у тому числі і
по сплаті ПДВ) первинними документами
покладається на платника, позаяк саме
він виступає суб'єктом, що використовує
включену постачальником до ціни
товару, роботи, послуги суму ПДВ при
обчисленні суми податку, яка підлягає
перерахуванню до бюджету, та зменшує
оподатковуваний доход на суму
понесених витрат.

З урахуванням цього з огляду на доводи
податкового органу, якими він мотивує
правомірність оспорюваних
донарахувань, судам слід було ретельно
перевірити фактичне виконання
поставок металопродукції в адресу
Товариства заявленими ним
контрагентами (товариством з обмеженою
відповідальністю «П'ятий фактор» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Батіман»).

Втім, вирішуючи даний спір, суди
фактично обмежилися дослідженням умов
договорів на предмет їх відповідності
вимогам цивільного законодавства.

Однак наявність або відсутність ознак
нікчемності у цивільному договорі не
має вирішального значення для
перевірки правильності формування
платником даних податкового обліку.
Адже податкові наслідки породжують не
власне правочини, а господарські
операції, які викликають зміни у
структурі активів платника. Дотримання
норм цивільного чи господарського
права під час укладення договору не
означає автоматично реальності
вчинення господарської операції та
правильності відображення її
результатів у податковому обліку.

У даному разі з огляду на зафіксовані
податковим органом факти судам
необхідно було перевірити обставини
стосовно руху активів на шляху від
виробника до постачальника у процесі
виконання спірних операцій, з'ясувавши,
яким чином транспортувався товар, де
зберігався, ким приймався, а також
встановити посадових осіб
постачальника та покупця,
безпосередньо задіяних у такому
процесі.

З урахуванням доводів податкової
інспекції щодо наявності ознак
анонімної структури у діяльності
спірних постачальників судам
необхідно було з'ясувати, за яких
обставин і в який спосіб були
налагоджені господарські зв'язки між
платником податків та його
задекларованими контрагентами. При
цьому наведені обставини слід
оцінювати з урахуванням того, що
позивач та спірні постачальники
працювали в одному сегменті ринку, в
якому існують налагоджені стабільні
зв'язки й учасники якого обізнані
стосовно один одного.

Лише за наслідками дослідження
зазначених обставин суди могли дійти
об'єктивного висновку про реальність
(або безтоварність) спірних операцій
та, відповідно, про правомірність
формування позивачем податкового
кредиту та валових витрат за цими
операціями.

Якщо під час вирішення спору буде
встановлено, що товар справді
придбавався позивачем, але не в тих
осіб, що зазначені в первинних
документах, то відповідні первинні
документи не є достовірними та не
можуть підтверджувати право
Підприємства на податковий кредит та
валові витрати.

Оскільки межі перегляду справи в
касаційній інстанції, визначені у
частині першій статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не дають права касаційному
суду встановлювати або вважати
доведеними обставини, які не були
встановлені у судовому рішенні, тоді як
наведені процесуальні правопорушення,
які полягають у неповному з'ясуванні
обставин справи, що входять до предмета
доказування у справі, позбавляють
касаційний суд можливості перевірити
правильність та законність
оскаржуваних рішень, то останні
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд.

Під час цього розгляду суду першої
інстанції необхідно достеменно
встановити викладені в цій ухвалі
обставини і за наслідками
встановленого правильно застосувати
норми матеріального права і прийняти
законне та обґрунтоване рішення.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу
Дніпродзержинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби задовольнити
частково.

2. Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27.09.2011 та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 26.01.2012 у справі № 2а/0470/10295/11
скасувати.

Справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько