Справа № 826/15108/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2014 року №
826/15108/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

суддів: Дегтярьової О.В., Катющенка В.П.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

з позовомгромадянина Судану
ОСОБА_1доДержавної міграційної служби
Українипровизнання неправомірним та
скасування рішення від 04.09.2014 року
№441-14, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2014 року громадянин Судану
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
про:

- визнання неправомірним та скасування
рішення Державної міграційної служби
України від 04.09.2014 року №441-14 про
відмову у визнанні біженцем ОСОБА_1;

- зобов'язання Державної міграційної
служби України прийняти рішення про
визнання ОСОБА_1 біженцем.

Свої вимоги позивач обґрунтовує
наявністю численних порушень,
допущених відповідачем під час
вирішення питання про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Так, за
твердженням позивача ДМС України не
було викладено причин та обґрунтування
відмови у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; відповідачем не було
роз'яснено порядок оскарження рішення
про відмову у визнанні особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Крім того, позивач наполягає
на наявності у нього об'єктивних та
правових підстав для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, однак ці обставини не були
враховані відповідачем під час
виконання останнім своїх повноважень.

29 жовтня 2014 року через канцелярію суду
представник відповідача надав
письмові заперечення, а також
витребувані судом документи.

У своїх запереченнях представник
відповідача просив відмовити у
задоволенні позову та наполягав на
правомірності своїх дій і прийнятого
рішення зважаючи на відсутність
правових підстав для визнання позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки до
прибуття на територію України позивач
перебував два тижні на території
третьої безпечної країни (Російська
Федерація) і не звертався про
компетентних органів за отриманням
відповідного статусу. Крім того,
позивач звернувся до ДМС України з
порушенням строків, визначених
національним законодавством.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав і
просив їх задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві. При цьому,
представник позивача наполягав на
наявності у позивача права на визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з огляду на
переслідування його в країні
походження, більшість населення якої
складають араби, а позивач належить до
африканського племені і з цього
приводу зазнавав утиски з боку
державних органів Судану.

Відповідач про день, час та місце
проведення судового засідання
повідомлений у відповідності із
вимогами ст.35 Кодексу
адміністративного судочинства
України, явку в судове засідання
повноважного представника не
забезпечив.

З огляду на неявку в судове засідання
представника відповідача, який згідно
вимог Кодексу адміністративного
судочинства України є таким, що
належним чином повідомлений про
розгляд справи, а також беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71,
ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України розглядає
справу у порядку письмового
провадження на основі наявних у справі
доказів.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду і
вирішення справи по суті, суд встановив
наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Судану, за
національністю фур, за віросповіданням
мусульманин.

07 квітня 2014 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної
заяви та проведених співбесід, 17 липня
2014 року працівником Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві
підготовлено висновок із
рекомендацією відмовити іноземцю у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, на
підставі якого рішенням Державної
міграційної служби України від 04
вересня 2014 року №441-14 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Повідомленням Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві від 15 вересня 2014 року №91
позивача повідомлено про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної
міграційної служби України від 04
вересня 2014 року №441-14 та діями
відповідача щодо порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття ДМС України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, позивач
звернувся з відповідним позовом до
суду.

При вирішенні питання щодо
обґрунтованості вимог заявлених
позивачем суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Конвенція про статус біженців 1951 року,
Протокол щодо статусу біженців 1967 року
та Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI
(далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону №3671-VI (тут і далі в редакції,
чинні на момент винесення спірного
рішення) біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та названої
правової норми, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких, особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в
пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI
особа, яка потребує додаткового
захисту - це особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного
Закону не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, зокрема, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено
порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено керівником органу
міграційної служби за вмотивованим
поданням працівника, який розглядає
заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону
№3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9
названого Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 11 статті 9 Закону
№3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону
№3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
№ 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком Державної міграційної
служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН особа, яка
клопоче про отримання статусу біженця,
повинна вказати переконливу причину,
чому вона особисто побоюється стати
жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця
УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців» 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» від 27.04.2004р.
№ 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови: заявник зробив
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву; усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним
критеріям не відповідала, що і зумовило
прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у
тому числі з висновку Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві, приводом
виїзду позивача з країни постійного
проживання стали етнічні причини, а
саме: позивач належить до
африканського племені фур, яке
переслідується з боку арабських племен
та уряду Судану, і саме страх, що його
можуть вбити чи посадити за грати
змусив позивача покинути Судан.

Під час співбесіди від 02.07.2014 року
позивач повідомив, що до 27.04.2013 року він
жив разом з родиною в м.Абу-Кершола.
Проте, 27.04.2013 року їхнє місто було
повністю спалене опозицією, а його
затримали на три доби. За словами
позивача після даної події він більше
не бачив членів своєї родини, і не знає
де вони наразі перебувають.

Як повідомив заявник під час співбесід
він був двічі затриманий через підозри
у співпраці з опозицією. Вперше за
словами заявника він був затриманий на
два тижні у жовтні 2008 року, вдруге 27.04.2013
року - на три дні. За словами позивача
після підпалу міста та другого
затримання він поселився у сільській
місцевості за містом Гадаїф, де
займався фермерською діяльністю. Під
час другої співбесіди заявник
відповів, що не намагався переїжджати в
інше місто Судану з метою уникнення
загрози своєму життю, адже коли він
проживав в Гадаїф його ніхто не чіпав,
тому що ніхто не знав де він живе. Мало
того, під час першої співбесіди від
16.04.2014 року, шукач притулку розповів, що
вищу освіту він отримав в університеті
місті Хартум, столиці Судану, де він
проживав протягом 4-5років. Як зазначив
заявник під час першої співбесіди від
16.04.2014 року, коли він навчався в місті
Хартум жодних утисків через свою
етнічну приналежність він не зазнавав,
просто після закінчення університету
не можна було нормально звертатися до
державні установ та влаштуватися на
роботу. Проте, вже під час другої
співбесіди в 02.07.2014 року, заявник вже
зазначив, що проживаючи в Хартумі
отримує погрози. Отже, слова заявника
щодо проживання в місті Хартум під час
двох співбесід є суперечливими і не
послідовними.

Як стверджує заявник, метою уряду
Судану, є винищення племені фур, до
якого він і належить, оскільки
представники влади Судану є арабами.

Але також варто зазначити, що згідно з
інформацією зі ЗМІ, віце-президент
Судану, ОСОБА_4, є наполовину фуром, що
виключає стовідсоткову дискримінацію
представників племені фур, враховуючи
доступ до влади, який мають змогу
отримати і представники їхньої
етнічної групи.

При тому варто підкреслити, що
перевірити той факт, чи дійсно заявник
належить до племені фур є майже
неможливим через відсутність будь-яких
документів у заявника. Крім того
заявник не володіє писемністю мови фур,
що виключає можливість перевірки
належності заявника до даної етнічної
групи завдяки проведенню тесту на
знання мови, більш того заявник
зазначив, що дана мова взагалі не має
писемності та алфавіту. Однак,
відповідно до інформації по країні
походження можна зробити висновок, що
мова фур має писемність та алфавіт, а
враховуючи той факт, що заявник, який
має вищу освіту і при тому, не в курсі,
що його рідна мова має писемність та
алфавіт викликає сумніви у
приналежності заявника саме до племені
фур, а тому і загрозу його життю через
його етнічну приналежності.

Також важливо вказати те, що позивач
після того, як поселився в Гадаїф до
виїзду з країни не отримував жодних
погроз ні зі сторони озброєних
угрупувань, ні зі сторони урядових
військ. Тим більше, виїзд з країни
постійного проживання заявника,
враховуючи усі наявні документи та
обставини, можна розцінювати лише, як
спробу пошуку кращої долі в більш
економічно розвинених країнах,
оскільки після переїзду в сільську
місцевість прямих погроз заявник не
отримував та йому не потрібно було
переховуватися від переслідувань
озброєних угрупувань чи урядових
військ і це жодним чином не може бути
остаточним фактом для підтвердження чи
спростування наявності небезпеки в
країні його походження.

З огляду на викладене, суд погоджується
з висновком Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві про те, що позивач не надав
достовірних чи правдивих фактів його
особистого переслідування в країні
постійного проживання, а також не навів
фактів, які б свідчили про
переслідування з боку уряду Судану або
про загрозу його життю, безпеці чи
свободі в країні походження.

Також слід зазначити, що відповідно до
пункту 6 частини 1 статті 6 Закону №3671-VI
статус біженця або додатковий захист
не надається особі, яка до прибуття в
Україну з наміром набути статус
біженця перебувала в третій безпечній
країні.

Частина 22 статті 1 Закону №3671-VI дає
визначення цього терміну: «Третя
безпечна країна - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, за
винятком транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту».

Так, суд звертає увагу, що перед тим, як
потрапити до України, позивач протягом
45 днів перебував в Російській
Федерації, куди прибув з Судану літаком
легально, а лише потім приїхав за
допомогою контрабандистів нелегально
до України, в зв'язку з чим суд
погоджується з твердженнями
відповідача, що позивач перебуваючи у
названій країні мав можливість
звернутися до компетентних органів з
клопотанням про визнання біженцем чи
особою, яка потребує додаткового
захисту, але таким правом не
скористався, що також є підставою для
відмови в наданні статусу біженця в
силу положень статті 6 Закону №3671-VI.

Суд також вважає за доцільне зауважити,
що відповідно до частини 1 статті 5
Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Водночас, як вбачається з пояснень
позивача, наданих під час співбесід,
він прибув на територію України 20.02.2014
року, а звернувся з відповідною заявою
до компетентного органу лише 07.04.2014
року.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
відповідача від 04.09.2014 року №441-14 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, є
правомірним, обґрунтованим та таким, що
прийняте уповноваженим органом в
порядку та спосіб, визначений чинним
законодавством України.

Вимога позивача про визнання дій
відповідача щодо порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття ДМС України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
незаконними, на думку суду також не
підлягає задоволенню.

Як вбачається зі змісту
адміністративного позову,
обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
ОСОБА_1 посилається на положення
частини 13 статті 10 Закону №3671-VI, якою
передбачено, що у разі якщо центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Аналізуючи наведену правову норму, а
також вивчивши повідомлення від 15.09.2014
року за №91, направлене позивачу, суд
приходить до висновку про дотримання
суб'єктом владних повноважень вимог
законодавства щодо повідомлення
причин прийняття оскаржуваного
позивачем рішення та порядку його
оскарження.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Враховуючи всі наведені обставини в їх
сукупності та виходячи з того, що під
час розгляду справи доводи позивача не
знайшли свого підтвердження, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.69-71, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову громадянина Судану ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення від 04.09.2014 року
№441-14, зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Н.А. Добрівська

Судді:
О.В. Дегтярьова

В.П. Катющенко