Справа № 826/12776/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 грудня 2014 року 08 год. 12 хв.
№ 826/12776/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі: Головуючого -
судді Дегтярьової О.В., суддів:
Добрівської Н.А., Катющенка В.П.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справуза
позовом ОСОБА_1до Кабінету Міністрів
України про визнання незаконною
постанови №102 від 16 квітня 2014 року
«Деякі питання виплати у 2014 році
разової грошової допомоги,
передбаченої Законами України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» і «Про жертви
нацистських переслідувань» в частині, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року до Окружного
адміністративного суду м. Києва
звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач, ОСОБА_1) з позовом до Кабінету
Міністрів України (далі по тексту -
відповідач, КМУ) про визнання
незаконною постанови № 102 від 16 квітня
2014 року «Деякі питання виплати у 2014
році разової грошової допомоги,
передбаченої Законами України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» і «Про жертви
нацистських переслідувань» в частині
встановлення в підпункті 1 пункту 1 цієї
постановою виплати разової грошової
допомоги інвалідам війни І групи у
розмірі 2575 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що
оскаржуваними положеннями постанови
КМУ №102 від 16 квітня 2014 року
встановлено менший розмір одноразової
грошової допомоги інвалідам війни 1
групи, ніж передбачено частиною 5
статті 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», що призвело до
порушення законних прав та інтересів
позивача.

Відповідач позовні вимоги не визнав
просив у задоволенні позову відмовити
повністю, оскільки Кабінет Міністрів
України при прийнятті оскаржуваних
положень постанови КМУ № 102 від 16
квітня 2014 року діяв у межах та у спосіб,
передбачені чинним законодавством
України.

В судове засідання позивач не
з'явилась, про день, час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, надіслала клопотання про
розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти позовних
вимог та просив відмовити в їх
задоволенні.

19 листопада 2014 року в судовому
засіданні судом було ухвалено перейти
до письмового провадження на підставі
ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з огляду на
таке.

В ході судового розгляду було
встановлено, що відповідно до
посвідчення серії Є №069820, виданого 23
червня 2005 року, ОСОБА_1 є інвалідом
війни І групи.

16 квітня 2014 року Кабінетом Міністрів
України прийнято постанову «Деякі
питання виплати у 2014 році разової
грошової допомоги, передбаченої
Законами України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» і «Про жертви нацистських
переслідувань» №102 (далі по тексту -
Постанова №102), якою з метою
забезпечення виплати разової грошової
допомоги ветеранам війни та особам, на
яких поширюється дія Законів України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» і «Про жертви
нацистських переслідувань» Кабінет
Міністрів України постановлено,
зокрема, установити, що у 2014 році
виплату разової грошової допомоги до 5
травня, передбаченої Законами України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» і «Про жертви
нацистських переслідувань», здійснює
Міністерство соціальної політики
шляхом перерахування коштів на
зазначені цілі структурним
підрозділам з питань соціального
захисту населення обласних, Київської
міської державної адміністрації, які
через відділення зв'язку або установи
банків перераховують їх на особові
рахунки громадян за місцем отримання
пенсії (особам, що не є пенсіонерами, -
за місцем їх проживання), у таких
розмірах: інвалідам війни та колишнім
малолітнім (яким на момент ув'язнення
не виповнилося 14 років) в'язням
концентраційних таборів, гетто та
інших місць примусового тримання,
визнаним інвалідами від загального
захворювання, трудового каліцтва та з
інших причин I групи - 2575 гривень.

Вважаючи зазначені вище положення
Постанови №102 протиправними та такими,
що порушують законні права та інтереси,
ОСОБА_1 звернулась за їх захистом до
суду з відповідним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 171 КАС
України право оскаржити
нормативно-правовий акт мають особи,
щодо яких його застосовано, а також
особи, які є суб'єктом правовідносин, у
яких буде застосовано цей акт.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що позивач має
право на оскарження Постанови № 102,
зокрема підпункту 1 пункту 1, оскільки
вказаним пунктом постанови
встановлено розмір разової грошової
допомоги до 5 травня, передбаченої
Законами України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» і «Про жертви нацистських
переслідувань», отриманої позивачем у
період дії оскаржуваної постанови.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Крім того, обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є порушення у
зв'язку з його прийняттям прав та
законних інтересів особи.

Розгляд спорів щодо законності (крім
конституційності) постанов та
розпоряджень Кабінету Міністрів
України, постанов Верховної Ради
Автономної Республіки Крим, законності
та відповідності правовим актам вищої
юридичної сили нормативно-правових
актів міністерств, інших центральних
органів виконавчої влади, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
органів місцевого самоврядування,
інших суб'єктів владних повноважень
віднесено до юрисдикції
адміністративних судів. Особливості
провадження у таких справах визначені
статтею 171 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 названої
статті суд може оцінювати акти
Кабінету Міністрів України виключно на
предмет законності. Оцінка зазначених
актів на предмет відповідності
Конституції України відноситься до
компетенції Конституційного Суду
України згідно статті 150 Конституції
України, статті 13 Закону України «Про
Конституційний Суд України».

Отже, у цій справі висновок суду
повинен ґрунтуватися на тому, чи
відповідає оскаржуваний акт Кабінету
Міністрів України законам України, чи
прийнятий він на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
цими законами, і чи не звужує існуючі
гарантії соціального та матеріального
забезпечення військовослужбовців.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з
наступного.

Стаття 6 Конституції України,
закріплюючи одну з найважливіших засад
правової держави - принцип поділу
влади, одночасно визначає, що органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених Конституцією України
межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною другою статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 113 Конституції України
встановлено, що Кабінет Міністрів
України є вищим органом у системі
органів виконавчої влади.

Відповідно до положень пунктів 1-3, 6, 10
статті 116 Конституції України, Кабінет
Міністрів України: забезпечує
державний суверенітет і економічну
самостійність України, здійснення
внутрішньої і зовнішньої політики
держави, виконання Конституції і
законів України, актів Президента
України; вживає заходів щодо
забезпечення прав і свобод людини і
громадянина; забезпечує проведення
фінансової, цінової, інвестиційної та
податкової політики; політики у сферах
праці й зайнятості населення,
соціального захисту, освіти, науки і
культури, охорони природи, екологічної
безпеки і природокористування;
розробляє проект закону про Державний
бюджет України і забезпечує виконання
затвердженого Верховною Радою України
Державного бюджету України, подає
Верховній Раді України звіт про його
виконання; здійснює інші повноваження,
визначені Конституцією та законами
України.

Згідно положень статті 117 Основного
закону, Кабінет Міністрів України в
межах своєї компетенції видає
постанови і розпорядження, які є
обов'язковими до виконання.

Аналогічні положення передбачені
Законом України «Про Кабінет Міністрів
України» (в редакції, чинній на час
прийняття оскаржуваної постанови).

Щодо порушення оскаржуваною
постановою КМУ №102 положень Законів
України суд зазначає наступне.

Правовий статус ветеранів війни,
створення належних умов для їх
життєзабезпечення визначені Законом
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» від 22
жовтня 1993 року № 3551-ХІІ.

У відповідності до статті 1 вказаного
Закону він спрямований на захист
ветеранів війни шляхом:

- створення належних умов для
підтримання здоров'я й активного
довголіття;

- організації соціального та інших
видів обслуговування, зміцнення
матеріально-технічної бази створених
для цієї мети закладів і служб та
підготовки відповідних спеціалістів;

- виконання цільових програм
соціального і правового захисту
ветеранів війни;

- надання пільг, переваг та соціальних
гарантій у процесі трудової діяльності
відповідно до професійної підготовки і
з урахуванням стану здоров'я.

Статтею 13 названого Закону закріплено
перелік пільг для інвалідів війни.

Законом України від 25 грудня 1998 року
№367-XIV внесено зміни до Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», зокрема,
статтю 13 доповнено частиною четвертою
такого змісту: «Щорічно до 5 травня
інвалідам війни виплачується разова
грошова допомога у розмірах: інвалідам
I групи - десять мінімальних пенсій за
віком; II групи - вісім мінімальних
пенсій за віком; III групи - сім
мінімальних пенсій за віком».

Законом України від 28 грудня 2007 року
№107-VI внесено зміни до Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», зокрема, у
статті 13 частину п'яту викладено в
такій редакції: «Щорічно до 5 травня
інвалідам війни виплачується разова
грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів
України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний
бюджет України».

Судом встановлено, що зазначені вище
зміни, внесені Законом України від 28
грудня 2007 року №107-VI, Рішенням
Конституційного суду України у справі
№1-28/2008 за конституційними поданнями
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) окремих положень
статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66
розділу II, пункту 3 розділу III Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» і 101
народного депутата України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень статті 67
розділу I, пунктів 1 - 4, 6 - 22, 24 - 100 розділу
II Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
(справа щодо предмета та змісту закону
про Державний бюджет України) від 22
травня 2008 року №10-рп/2008, - визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними).

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»
визначено, що фінансування витрат,
пов'язаних з введенням в дію цього
Закону, здійснюється за рахунок коштів
державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до частини 2 статті 95
Конституції України, виключно законом
про Державний бюджет України
визначаються будь-які видатки держави
на загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків.

Пунктом 24 частини першої статті 2
Бюджетного кодексу України визначено,
що закон про Державний бюджет України -
закон, який затверджує Державний
бюджет України та містить положення
щодо забезпечення його виконання
протягом бюджетного періоду.

Бюджетне законодавство, крім
Конституції, Бюджетного кодексу та
закону про Держбюджет України також
складається з нормативно-правових
актів Кабінету Міністрів України,
прийнятих на підставі і на виконання
цього Кодексу та інших законів України,
передбачених пунктами 3 та 4 цієї
частини статті (пункт 5 частини першої
статті 4 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до положень статті 23
Бюджетного кодексу України
встановлено, що будь-які бюджетні
зобов'язання та платежі з бюджету
здійснюються лише за наявності
відповідного бюджетного призначення,
якщо інше не передбачено законом про
Державний бюджет України (частина
перша).

Бюджетні призначення встановлюються
законом про Державний бюджет України
(рішенням про місцевий бюджет) у
порядку, визначеному цим Кодексом
(частина друга).

З наведеного вбачається, що саме
законом про Держбюджет затверджуються
будь-які видатки на загальносуспільні
потреби, в тому числі видатки на
виплату щорічної разової грошової
допомоги ветеранам війни, що прямо
передбачено частиною першою статті 17
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

У Рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 у
справі за конституційним поданням
правління Пенсійного фонду України
щодо офіційного тлумачення положень
Конституції України, Бюджетного
кодексу України, Кодексу
адміністративного судочинства України
в системному зв'язку з окремими
положеннями Конституції України,
Конституційний Суд України, вирішуючи
питання, чи є обов'язковими для
застосування судами України
нормативно-правові акти Кабінету
Міністрів України з питань соціального
захисту громадян, видані на виконання
вимог Бюджетного кодексу України,
закону про Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України зазначив, що:

«...державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії можуть
бути визначені як законами України, так
і іншими нормативно-правовими актами,
зокрема актами Кабінету Міністрів
України»;

«...Кабінет Міністрів України регулює
порядок та розміри соціальних виплат
та допомоги, які фінансуються за
рахунок коштів Державного бюджету
України, відповідно до Конституції та
законів України»;

«...в аспекті конституційного подання
положення частини другої статті 96,
пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції
України треба розуміти так, що
повноваження Кабінету Міністрів
України щодо розробки проекту закону
про Державний бюджет України та
забезпечення виконання відповідного
закону пов'язані з його функціями, в
тому числі щодо реалізації політики у
сфері соціального захисту та в інших
сферах. Кабінет Міністрів України
регулює порядок та розміри соціальних
виплат та допомоги, які фінансуються за
рахунок коштів Державного бюджету
України, відповідно до Конституції та
законів України».

Таким чином, видання Кабінетом
Міністрів України постанови, якою
визначені розміри разової грошової
допомоги ветеранам війни, в тому числі
інвалідам війни першої групи, вчинено
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Посилання позивача на частину 1 статті
28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та на статтю 7 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2014 рік», згідно з якою в 2014 році
прожитковий мінімум для осіб, які
втратили працездатність, складає 949
гривень, а тому грошова допомогу мала
бути виплачена у розмірі 9490 гривень, а
не у розмірі 2575 гривень, як це визначено
Постановою № 102, суд вважає помилковим,
оскільки при реалізації частини 5
статті 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» не може братись
до уваги розмір мінімальної пенсії за
віком для здійснення виплати грошової
допомоги з огляду на наступне.

Згідно з положеннями статті 1 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
мінімальна пенсія є державною
соціальною гарантією, розмір якої
визначається цим Законом.

Абзацом 1 частини 1 статті 28 цього ж
Закону встановлено, що мінімальний
розмір пенсії за віком за наявності у
чоловіків 35 років, а у жінок 30 років
страхового стажу встановлюється в
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Проте частиною 3 названої статті
визначено, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом
першим частини першої цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом.

Аналіз наведеної правової норми
свідчить, що в ній закладено однозначну
вимогу щодо застосування мінімального
розміру пенсії за віком, встановленого
у абзаці першому частини першої цієї
статті, тобто виключно для визначення
розмірів пенсій, призначених згідно з
цим Законом.

Виходячи з викладеного, суд приходить
до висновку, що розмір мінімальної
пенсії за віком для виплати разової
грошової допомоги згідно з частиною 5
статті 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» не визначений.

Наведене узгоджується з висновками
Конституційного Суду України,
викладеними в ухвалі Конституційного
Суду України від 19.05.2009 №27-у «Про
відмову у відкритті конституційного
провадження у справі за конституційним
поданням Пенсійного фонду України щодо
офіційного тлумачення терміна
(словосполучення) «мінімальна пенсія
за віком», що міститься у статті 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», тлумачення терміна
(словосполучення) «мінімальний розмір
пенсії за віком», використаного в
частині першій статті 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», статті 19 Закону
України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії».

У вказаній ухвалі Конституційний Суд
України відзначив, що непоширення
мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого у абзаці першому частини
1 статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» на правовідносини, що
виникають на підставі інших законів.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, колегія суддів
дійшла висновку про безпідставність
позовних вимог, у зв'язку з чим
адміністративний позов не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. 11, ст. ст. 69 - 71,
ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 171, ст. 186, ст.
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст. ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Головуючий суддя О.В.
Дегтярьова Судді:
Н.А. Добрівська В.П. Катющенко