Справа № 815/3972/14
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 р. Справа № 815/3972/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Стеценко О. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.при
секретаріПолянській А.М.

за участю сторін: ДМСУВащіліна Н.С.
(довіреність)Представник
позивачаОСОБА_6 (довіреність)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Одеського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної міграційної служби
України на Постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 03
жовтня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_7 до Державної міграційної служби
України про скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 03 жовтня 2014
року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано рішення Державної
міграційної служби України № 280-14 від 05
червня 2014 про відмову ОСОБА_7 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Зобов'язано
Державну міграційну службу прийняти
рішення про визнання ОСОБА_7 особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 03 жовтня 2014
року та прийняти нове рішення, яким
відмовити позивачу в задоволення
позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
постанова суду першої інстанції є
необґрунтованою, незаконною та
прийнятою з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційних скарг, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню, з огляду
на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що
Позивач - ОСОБА_7, є громадянином Сирії,
уродженцем м. Медіна (Саудівська
Аравія), за національністю - араб, за
віросповіданням - мусульманин-суніт.

21.09.2010 року Позивач прибув до України
літаком рейсу м. Алепо (Сирія) - м. Одеса
(України) на підставі студентської
візи, національного паспорту та
запрошення Одеського державного
аграрного університету.

03.09.2012 року Позивач звернувся до ГУ ДМС
України в Одеській області із заявою
про визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту. При
зверненні до органу міграції Позивач
зазначив, що є громадянином Сирії, але
більше часу проживав у Саудівській
Аравії. В 2010 році Позивач приїхав на
територію України з метою отримання
вищої освіти. На даний час у зв'язку із
складною соціально-політичною
ситуацією в країні походження, Позивач
не може повернутися до Сирії (а.с. 49 )

За результатами розгляду документів,
щодо надання Позивачу статусу біженця
в Україні, ГУ ДМС України в Одеській
області був складений висновок від
03.02.2014 року № ODS 12/330 щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
обґрунтовуючи його тим, що аналіз
особової справи заявника вказує на те,
що йому в країні громадського
походження нічого не погрожувало та не
погрожує, будь-які катування його не
очікують, крім того, особисто
заявникові ніхто не погрожував та не
переслідував. За результатами
розгляду особової справи працівниками
ГУ ДМС України в Одеській області
встановлено, що виїзд заявника
обумовлений здобуттям вищої освіти на
території України та встановлено
відсутність підстав, за якими особа
може бути визнана біженцем та заявник
не може довести існування загроз життю,
безпеці чи свободи, передбачених п. 13
ст. 1 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», для надання
додаткової форми захисту (а.с. 86-96).

05.06.2014 року ДМС України своїми
рішеннями № 280-14 підтримала висновок ГУ
ДМС України в Одеській області та
відмовила громадянину Сирії ОСОБА_7
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с. 97).

03.07.2014 року Позивач отримав
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 8).

Відповідно до положень ст. 1
Міжнародної конвенції про статус
біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» під цією особою
визначають особу, яка не є громадянином
країни прибуття, внаслідок ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не
маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення
Державної міграційної служби України
про відмову у визнанні Позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, суд вважає
правомірним Висновок по справі № ODS 12/330
в частині, щодо відсутності об'єктивних
підстав вважати Позивача особою, що
покинула країну походження з причин
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Позивач не надав
переконливих доказів щодо його
особистого переслідування з вказаних
причин у разі повернення на
батьківщину.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до
України, Відповідач надав перевагу
фактам його офіційного перетину
кордону, деякого часу перебування в
Україні без відповідного звернення за
захистом, відсутності доказів
переслідувань позивача у Сирії,
проживання його родичів у Сирії,
Саудівській Аравії тощо. При цьому,
Відповідачем досліджено ситуацію по
країні походження позивача - Арабській
Сирійській Республіці та достовірно
встановлено нестабільну ситуацію в
країні. Однак суд вважає висновок, який
покладений в основу оскаржуваного
рішення, здійсненим без урахування
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення.

Так, Відповідач, який є суб'єктом
владних повноважень, не довів суду
відсутність підстав для визнання
позивача особою, яка потребує
додаткового захисту. При цьому суд
виходить із наступного.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця особою, яка
потребує додаткового захисту є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до роз'яснень пункту 10
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року N 1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", суди
можуть використовувати інформацію про
країни походження, розміщену на
офіційних сайтах Державної
міграційної служби України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, а також на інформаційних
носіях, які розповсюджуються
Регіональним представництвом
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців у Білорусі, Молдові,
Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

Станом на час прийняття Відповідачем
рішення № 280-14 від 05.06.2014 року щодо
відмови Позивачу у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, офіційною
позицією УВКБ ООН державам-членам ООН
рекомендовано в зв'язку з проведенням
постійних бойових дій у Сирії з березня
2011 року ввести тимчасовий мораторій на
всі повернення до Сирії до моменту,
коли ситуація в країні дозволятиме
безпечне та гідне повернення
(http://unhcr.org.ua/).

Крім того, у липні 2012 року Міжнародний
Комітет Червоного Хресту визнав
конфлікт у Сирії збройним конфліктом
неміжнародного характеру. Кількість
осіб, які постраждали під час конфлікту
на даний момент дуже висока та
продовжує зростати. ООН постійно
інформує про акти насилля та вбивствах
у Сирії. З початку березня 2011 року
постійно надходять відомості щодо
порушення права людини та основних
свобод, у тому числі страти без суду,
тортури, арешти, застосування тяжкої
зброї проти мирного населення.

Отже, існують загальновизнані офіційні
документи, які підтверджують
обґрунтованість побоювань Позивача
щодо можливості стати жертвою
переслідувань в разі повернення до
Сирії, ситуація в якій в корні
змінилась під час його перебування в
Україні.

З огляду на зазначене, на теперішній
момент в країні громадянського
походження позивача та, зокрема, у
області його рідного міста склалася
небезпечна для життя ситуація, яка
цілком обґрунтовано викликає
побоювання за життя та можливі
переслідування. Зазначені факти також
встановлено і Відповідачем під час
здійснення перевірки заяви позивача.

Європейський суд з прав людини у справі
«Суфі і Елмі проти Сполученого
Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що
повернення особи у ситуацію
громадянської війни може складати
загрозу тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що
критеріями для оцінки
інтенсивності/напруженості загального
насилля в країні з військовим
конфліктом є: чи сторони конфлікту
використовують методи або тактики
війни, які збільшують ризик втрат серед
цивільного населення або які були
безпосередньо спрямовані проти
цивільного населення; чи використання
таких методів та/або тактик
застосовувались усіма сторонами
конфлікту; чи конфлікт був
локалізованим чи всеохоплюючим;
кількість осіб, яких було вбито,
поранено або які буди переміщені в
результаті боротьби.

Отже, ситуації в Сирії за інтенсивністю
та напруженістю становить ризик для
людини, яку висилають в цю країну. Так,
сторони конфлікту використовують
методи та тактики війни, які збільшують
ризик втрат серед цивільного
населення.

Суд зазначає, що ситуація виникнення
цілком обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у
постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року № 3.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців згідно Конвенції 1951
року і протоколу 1976 року, що стосуються
статусу біженця (п.43) побоювання стати
жертвою переслідувань не повинні
обов'язкового ґрунтуватися на
особистому досвіді заявника. Те, що,
наприклад, сталося з його друзями,
родичами та іншими членами тієї ж
расової або соціальної групи, може бути
свідченням того, що його побоювання
стати рано чи пізно жертвою
переслідувань цілком обґрунтовані.

УВКБ ООН у Рекомендаціях з питання
міжнародного захисту осіб, що покинули
Сирійську Арабську Республіку
(редакція ІІ від 22.10.2013 року) зважає, що
більшість громадян Сирії, які
звертаються за міжнародним захистом,
відповідатимуть критеріям терміну
«біженець», наведеного в Конвенції 1951
року про статус біженців, оскільки у
більшості випадків їх обґрунтовані
побоювання переслідувань пов'язані з
однією із конвенційних причин.

Проаналізувавши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що зазначені
позивачем факти не дають підстав
вважати, що він переслідувався в Сирії,
як конвенційний біженець. Позивач не
був причетний до подій, через які б мав
обґрунтований страх утисків,
переслідувань, погроз, нелюдського
поводження, чи дискримінації. Разом з
тим, в оскаржуваному рішенні відсутні
доводи, які б спростували можливість
стати жертвою переслідувань в разі
повернення позивача до Сирії. При
цьому, ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

Відмовляючи Позивачу у визнанні
особою, яка потребує додаткового
захисту, Відповідачем не були
враховані, всебічно розглянуті та
об'єктивно оцінені відомості по
ситуації в Сирії. Висновок ГУ ДМС
України в Одеській області № ODS 12/330 від
03.02.2014 року не містить належного
аналізу ситуації, що склалася в Сирії,
не спростована можливість загрози
життю Позивача, його безпеці чи свободі
в країні походження в разі
повернення,що не відповідає вимогам ст.
3 Європейської конвенції про права
людини, яка забороняє вислання осіб у
країну, де вони можуть зазнати
переслідувань, тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
ВАСУ від 25.06.2009 року № 1 суд під час
вирішення справи щодо оскарження
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, не
повноважний визнавати особу біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, а може лише визнати рішення
відповідного органу протиправним,
скасувати його та за наявності
достатніх підстав зобов'язати
відповідача визнати особу біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а у разі їх відсутності -
зобов'язати повторно розглянути заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
без порушень принципу розподілу влади.

Таким чином, позовні вимоги позивача
передбачають втручання в діяльність
суб'єкта владних повноважень, який
уповноважений приймати відповідні
рішення.

Отже, позовні вимоги позивача про
зобов'язання Державну міграційну
службу прийняти рішення про визнання
ОСОБА_7 особою, яка потребує
додаткового захисту не можуть бути
задоволені також із тих підстав, що суд
не може підміняти собою суб'єкта
владних повноважень щодо реалізації
ним власних повноважень, наданих
законодавством, оскільки суди не
вправі втручатись в повноваження та
діяльність суб'єктів владних
повноважень, або ж підміняти їх.

Така позиція суду щодо неможливості
суду підміняти собою органи владних
повноважень, повністю узгоджується із
позицією Верховного суду України,
викладеною в постанові Пленуму № 13 від
24.10.2008 року, згідно якої, суд не може
підміняти державний орган, приймаючи
замість нього рішення, яке визнається
протиправним, інше рішення, яке б
відповідало закону, та давати вказівки,
які б свідчили про вирішення питань,
які належать до компетенції такого
суб'єкта владних повноважень та з
позицією Європейського суду з прав
людини, який неодноразово зазначав, що
завдання суду при здійсненні його
контрольної функції полягає не в тому,
щоб підміняти органи влади держави, і
суд не повинен підміняти думку
національних органів будь-якою своєю
думкою.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7
підлягають частковому задоволенню в
частині визнання протиправним та
скасування рішення Державної
міграційної служби України № 280-14 від 05
червня 2014 про відмову ОСОБА_7 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
скасовує її та ухвалює нове рішення,
якщо визнає, що судом першої інстанції
порушено норми матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України, -
задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 03 жовтня 2014
року по справі № 815/3972/14, - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги ОСОБА_7, - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної
міграційної служби України № 280-14 від 05
червня 2014 про відмову ОСОБА_7 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_7 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Постанову складено у повному обсязі - 26
листопада 2014 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль