Справа № 2-а/487/48/13
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

11 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
2-а/487/48/13

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції:
Притуляк І.О.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів
Головуючого - судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

за участю секретаря Авраменка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову Заводського
районного суду м. Миколаєва від 13
березня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до виконавчого комітету
Миколаївської міської ради,
Миколаївської міської ради, за участю
третіх осіб - ОСОБА_2, Миколаївського
міжміського бюро технічної
інвентаризації про скасування рішень
та свідоцтва про право власності, -

В С Т А Н О В И В:

08.12.2011 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4
звернулась до суду першої інстанції з
адміністративним позовом до
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради, Миколаївської міської
ради, за участю третіх осіб - ОСОБА_2,
Миколаївського міжміського бюро
технічної інвентаризації про:

- скасування рішень сільської ради с.
Мала Корениха:

№ 9/7 від 26.06.1996 року про вилучення
земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1
та її зарахування до земельного фонду
територіальної громади;

№ 11/7 та № 13/7 від 26.06.1996 року про
передачу земельної ділянки за адресою
АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2;

- скасування рішення виконкому
Миколаївської міської Ради № 327 від
22.02.2005 року в частині оформлення права
власності ОСОБА_2 на житловий будинок
за літ. «А» житловою площею 53,9 кв.м.
загальною площею 98.5 кв.м. з
господарськими будівлями та спорудами,
що розташовані по АДРЕСА_1;

- визнання недійсним та скасування
Свідоцтва про право власності на ім'я
ОСОБА_2 на житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
що розташовані по АДРЕСА_1.

Постановою Заводського районного суду
м. Миколаєва від 13.03.2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено.

13.06.2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на вказану постанову
Заводського районного суду м.
Миколаєва.

В своїй апеляційній скарзі, апелянт
посилається на те, що судом першої
інстанції не було встановлено факту
того, чи проживав в отриманому у 1992 році
у спадок будинку ОСОБА_6, чи мав намір
забудовувати і використовувати
земельну ділянку, яка, як зазначено
судом першої інстанції, була в його
користуванні. ОСОБА_2 також посилалась
на те, що судом першої інстанції не було
прийнято до уваги те, що у 2005 році на
будинок АДРЕСА_1 була заведена нова
будинкова книга, в якій прописана лише
її сім'я, що спростовує факт проживання
ОСОБА_6 у вказаному будинку.

Апелянт також посилалась на те, що
після пожежі будинок був зруйнований, а
право користування земельною ділянкою
не є правом власності і у спадок не
переходить. Оскільки на момент смерті
ОСОБА_6 вказаний у заповіті від 1981 року
житловий будинок був знищений, тому в
спадкову масу він не входить. При
цьому, апелянт зазначає, що вказаний
житловий будинок було збудовано саме
нею, а тому скасування рішень виконкому
Миколаївської міської ради порушує її
права та інтереси.

На підставі викладеного, апелянтом
ставиться питання про скасування
постанови Заводського районного суду
м. Миколаєва від 13.03.2013 року та
постановлення нової, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів суду апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно дублікату Свідоцтва про право
на спадщину за законом від 13.11.1979 року,
який має силу оригіналу, ОСОБА_7 на
праві власності належав жилий будинок
з надвірними спорудами по АДРЕСА_1
(а.с.29).

Згідно Свідоцтва про право власності
від 30.11.1979 року посвідчено право
власності ОСОБА_7 на цілий житловий
будинок, розташований за адресою: м.
Миколаїв, вул. Гагаріна, 2 (а.с. 28).

Судом першої інстанції також
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що за життя ОСОБА_7
26.10.1981 року склала заповіт, за яким
заповіла своєму синові - ОСОБА_6
належний їй жилий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 30).

Відповідно до довідки Державного
архіву Миколаївської області від 09.03.2011
року № 01.1-21/174 рішенням виконкому
Миколаївської міської Ради народних
депутатів від 22.03.1985 року № 208 АДРЕСА_1
була перейменована у АДРЕСА_1 (а.с. 31).

28.02.1990 року ОСОБА_7 на підставі рішення
Виконкому Великокорениської селищної
ради народних депутатів № 23 від 20.02.1990
року було видано Свідоцтво про право
власності на житловий будинку АДРЕСА_1
(а.с. 106).

Рішенням Малокорениської сільської
ради народних депутатів від 26.06.1996 року
№ 9/7, після смерті ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1),
було списано з обліку ОСОБА_7 як
власницю будинку по АДРЕСА_1 та
зараховану земельну ділянку у
земельний фонд М. Корениської
сільської ради. Також було зобов'язано
БТІ прийняти до реєстрації вказане
рішення.

З вказаного рішення Малокорениської
сільської ради народних депутатів від
26.06.1996 року № 9/7 вбачається, що
підставою для його прийняття було те,
що житловий будинок по АДРЕСА_1, після
смерті власника - ОСОБА_7, в результаті
пожежі прийшов у негідність та
знесений, претендентів на перевід
спадщини не виявилось, у зв'язку з чим
сільська рада народних депутатів
вирішила зарахувати земельну ділянку
за вказаною адресою до земельного
фонду сільської ради (а.с. 32).

Крім того, рішенням від 26.06.1996 року № 11/7
Малокорениська сільська рада народних
депутатів вирішила наділити та
передати у власність ОСОБА_2 земельну
ділянку площею 1035 м2 для будівництва
індивідуального житлового будинку та
привласнити вказаній земельній
ділянці АДРЕСА_1 (а.с. 33).

Рішенням від 26.06.1996 року № 13/7
Малокорениської сільської ради
народних депутатів було вирішено
відвести ОСОБА_2 земельну ділянку під
будівництво індивідуального житлового
будинку (а.с. 34).

В подальшому, на виділеній
Малокорениською сільською радою
народних депутатів земельній ділянці
ОСОБА_2 було збудовано житловий
будинок, господарські будівлі та
споруди.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 15.11.2004 року було
задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за
нею право власності на самовільно
збудовані споруди: літня кухня літ «В»
(2,96 х 3,47); сарай літ. «Г» (3,30 х 4,80), сарай
літ. «Ж» (2,60 х 2,37), шия погребу літ «З» (1,20
х 3,80), погріб літ «З пд.» (5,0 х 2,0), жилий
будинок літ «А» (15,15 х 4,87), жила
прибудова літ «А1» (3,00 х 11,40), сіни літ
«а» (3,07 х 5,90), гараж літ «Б» (4,15 х 4,57),
сарай літ. «Б1» (4,15 х 4,57), літня кухня літ.
«В» (2,96 х 3,47), навіс літ. «Д» (0,63 х 2,35),
сарай літ. «Е» (1,53 х 1,24), вбиральня літ.
«К» (1,45 х 1,45), душ літ. «Л» (1,0 х 1,0).

На підставі цього рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 15.11.2004
року, виконавчим комітетом
Миколаївської міської ради 22.02.2005 року
прийнято рішення № 327 «Про оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна за фізичними особами», яким
вирішено оформити за ОСОБА_2 право
власності на житловий будинок за літ. А
житловою площею 53,9 кв.м, загальною
площею 98,5 кв.м. з господарськими
будівлями та спорудами, що розташовані
по АДРЕСА_1 (а.с. 85).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
Малокорениської сільської ради
народних депутатів та виконавчого
комітету Миколаївської міської ради,
ОСОБА_3, в особі законного представника
- ОСОБА_4, звернулась до суду першої
інстанції з позовом про їх скасування,
як таких, що є незаконними та
прийнятими з грубим порушенням норм
чинного законодавства.

Заперечуючи проти позову, виконавчий
комітет Миколаївської міської ради
посилався на пропуск позивачем строку
звернення до суду та просив залишити
вказаний позов без розгляду.

Ухвалою Заводського районного суду м.
Миколаєва від 13.03.2013 року у задоволенні
клопотання виконавчого комітету
Миколаївської міської ради про
залишення позову без розгляду
відмовлено.

Судом першої інстанції зазначено про
відсутність підстав для залишення
позову без розгляду. Суд вказав, що
відповідно до ст. 99 КАС України строк
звернення до суду обчислюється з
моменту, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
своїх прав, свобод чи інтересів. В свою
чергу, судом першої інстанції
встановлено, що позивач дізналась про
порушення своїх прав лише 11.02.2011 року.
При цьому, 25.02.2011 року ОСОБА_4, яка діяла
в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3,
зверталась з аналогічним позовом до
суду, однак, ухвалою від 20.07.2011 року
провадження по вказаній справі було
закрито.

В свою чергу, чинними положеннями
частини першої статті 100 КАС
передбачено, що адміністративний
позов, поданий після закінчення
строків, установлених законом,
залишається без розгляду, якщо суд за
заявою особи, яка його подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок суду першої інстанції про
відсутність підстав для залишення
поданого позову без розгляду та
необхідність розгляду справи по суті
позовних вимог.

В поданому адміністративному позові
ОСОБА_4, яка діяла в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, посилалась на
те, що про порушення прав її доньки -
ОСОБА_3 їй та позивачці стало відомо
лише після відкриття спадкової справи
у нотаріуса у 2011 році, після смерті
батька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме, стало
відомо, що її спадкове майно перебуває
у власності ОСОБА_2 Зазначені обставини
матеріалами справи не спростовані.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що в даному випадку відсутні
підстави для застосування наслідків
попуску строку звернення до суду з
адміністративним позовом, строк на
звернення до суду пропущений з
поважних причин, а зазначена
адміністративна справа підлягає
розгляду по суті позовних вимог.

Колегія суддів суду апеляційної
інстанції також погоджується з
висновком суду першої інстанції
стосовно задоволення поданого
адміністративного позову, зважаючи на
наступне:

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, підставою прийняття рішення
від 26.06.1996 року № 9/7 про зарахування
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1
до земельного фонду Малокорениської
сільської ради народних депутатів став
факт руйнування внаслідок пожежі
житлового будинку після смерті ОСОБА_7
та відсутність спадкоємців.

В свою чергу, в матеріалах справи
наявне рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 31.10.2012 року
по цивільній справі (№ 22ц/1490/2778/12) за
позовом ОСОБА_4 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3 до Виконкому
Миколаївської міської ради та ОСОБА_2,
яким було встановлено факт прийняття
ОСОБА_6 (батьком позивачки) спадщини
після смерті матері ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У вказаному рішенні встановлено, що
згідно відомостей будинкової книги, а
також адресно-довідкового сектора
ВГІРФО від 27.10.2010 року ОСОБА_6 був
прописаний у будинку за адресою:
АДРЕСА_1 та знятий з реєстрації у
вказаному житловому будинку з 26.01.2011
року у зв'язку із смертю. Також
встановлено, що відповідно до
письмової інформації Миколаївського
міжрегіонального інституту розвитку
людини ВНЗ «Відкритий міжнародний
університет розвитку людини «Україна»
від 24.10.12012 року № 223, в якому гідно
записів трудової книжки з вересня 2004
року працював ОСОБА_6, своїм місцем
реєстрації та проживання він вказував
будинок АДРЕСА_1.

Апеляційний суд Миколаївської області
дійшов висновку про те, що в період
шести місяців після смерті ОСОБА_7 в
житловому будинку АДРЕСА_1 був
зареєстрований та фактично проживав її
син - ОСОБА_6, на ім'я якого вона оформила
заповіт. ОСОБА_6 у встановленому
законом порядку не визнавався таким, що
втратив право користування вказаним
житловим будинком.

Зважаючи на зазначене, апеляційний суд
Миколаївської області встановив факт
прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті
матері ОСОБА_7

Вказане рішення у встановленому
законом порядку набрало законної сили.

Згідно ст. 72 КАС України обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів зазначає, що згідно
ст.ст. 80, 81 Земельного кодексу України
від 18.12.1990 року, в редакції чинній на час
прийняття оскаржуваних рішень, землями
запасу визнаються всі землі не
передані у власність або не надані у
постійне користування. Землі запасу
перебувають у віданні сільських,
селищних районних, міських, в
адміністративному підпорядкуванні
яких є район, Рад народних депутатів і
призначаються для передачі у власність
або надання у користування, в тому
числі в оренду, переважно для
сільськогосподарських потреб.

В свою чергу, згідно ст. 30 Земельного
кодексу України - при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Таким чином, враховуючи те, що судовим
рішенням, яке набрало законної сили
встановлено факт прийняття ОСОБА_6
спадщини після смерті матері ОСОБА_7, а
саме, будинку АДРЕСА_1, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що у Малокорениської сільської ради
народних депутатів були відсутні
підстави для зарахування земельної
ділянки за вказаною адресою до
земельного фонду сільської ради.

Рішеннями Малокорениської сільської
ради народних депутатів від 26.06.1996 року
№ 11/7 та № 13/7 було вирішено передати у
власність ОСОБА_2 земельну ділянку для
будівництва індивідуального житлового
будинку та привласнити вказаній
земельній ділянці АДРЕСА_1 (а.с. 33).

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що відповідно до ст. 9
Земельного Кодексу України N 562-ХІІ від
18.12.1990 року, в редакції чинній на час
прийняття оскаржуваних рішень, до
відання сільських, селищних і міських
районного підпорядкування Рад
народних депутатів, належала передача
земельних ділянок у власність, надання
їх у користування у порядку
встановленому статтями 17 і 19 цього
Кодексу.

Ст. 17 Земельного кодексу України
передача земельних ділянок у
колективну та приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі
їм у власність земельних ділянок із
земель запасу, подають заяву про це до
сільської, селищної, міської, а у разі
відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки. У заяві зазначаються бажані
розмір і місце розташування ділянки,
мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів
розглядає заяву і у разі згоди передати
земельну ділянку у власність
громадянину замовляє землевпорядній
організації розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
сільською (селищною) Радою народних
депутатів, з районними (міськими)
землевпорядним, природоохоронним і
санітарним органами, органом
архітектури і подається до районної
(міської) Ради народних депутатів для
прийняття рішення про передачу
громадянину земельної ділянки у
власність.

При цьому, ч. 7 ст. 17 Земельного кодексу
України визначено, що передача у
власність громадян земельних ділянок,
що перебувають у власності або
користуванні інших громадян чи
юридичних осіб, провадиться місцевими
Радами народних депутатів після
вилучення (викупу) їх у порядку,
встановленому статтями 31 і 32 цього
Кодексу.

Судом встановлено, що рішень про
вилучення (викупу) земельної ділянки
Малокорениською сільською радою
народних депутатів не приймалось.

Оскаржувані рішення прийнято за
результатом розгляду заяви ОСОБА_2 про
відвід земельної ділянки під
будівництво індивідуального житлового
будинку та передачу у приватну
власність.

Враховуючи встановлений факт
неправомірного зарахування земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1 до земель
Малокорениської сільської ради
народних депутатів, колегія суддів
суду апеляційної інстанції вважає, що
прийняті в подальшому рішення
Малокорениської сільської ради
народних депутатів від 26.06.1996 року № 11/7
та № 13/7 щодо передачі вказаної
земельної ділянки у власність ОСОБА_2
та її відведення для будівництва
індивідуального житлового будинку
також є протиправними та підлягають
скасуванню.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, на час прийняття оскаржуваних
рішень № 9/7, № 11/7 та № 13/7 від 26.06.1996 року,
повноваження Голови Малокорениської
сільської Ради Самохвалова А.П. згідно
рішення VІІ сесії ХХІІ скликання №7/7
від 26.06.1996 року було визнано недійсними,
а в.о. голови М. Корениської сільської
Ради народних депутатів призначено
Іващенко І.В.

Зазначене також підтверджує
протиправність прийнятих
Малокорениською сільською радою
народних депутатів рішень, оскаржених
ОСОБА_3 в особі законного представника
ОСОБА_4

Що стосується позовних вимог щодо
скасування рішення виконавчого
комітету Миколаївської міської ради
від 22.02.2005 року № 327 «Про оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна за фізичними особами», слід
зазначити наступне:

Як вже зазначалось вище, рішенням
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради від 22.02.2005 року № 327 (п. 8)
було вирішено оформити за ОСОБА_2 право
власності на житловий будинок за літ. А
житловою площею 53,9 кв.м, загальною
площею 98,5 кв.м. з господарськими
будівлями та спорудами, що розташовані
по АДРЕСА_1.

Вказане рішення було прийнято
виконавчим комітетом Миколаївської
міської ради на підставі рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 15.11.2004 року по справі №
2-7229 про визнання права власності на
самовільно збудовані споруди,
матеріалів, підготовлених КП
«Миколаївське міжміське бюро
технічної інвентаризації» та у
відповідності до вимог п. 6.1
Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 28.01.2003
року № 6/5.

В подальшому, 28.02.2005 року, на підставі
цього рішення виконавчого комітету
Миколаївської міської ради від 22.02.2005
року (п. 70-71), ОСОБА_2 отримала Свідоцтво
про право власності на житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 94).

В свою чергу, п. 6.1 Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 28.01.2003 року № 6/5
визначено, що оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна
провадиться з видачею свідоцтва про
право власності, зокрема місцевими
органами виконавчої влади, органами
місцевого самоврядування - фізичним та
юридичним особам на підставі
документів, установлених
законодавством, які підтверджують їх
право власності на об'єкти нерухомого
майна.

В даному випадку таким документом
слугувало рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 15.11.2004
року по справі № 2-7229 про визнання права
власності на самовільно збудовані
споруди.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, рішенням колегії суддів
судової палати у цивільних правах
апеляційного суду Миколаївської
області від 24.11.2011 року було скасовано
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 15.11.2004 року по справі №
2-7229, та відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до адміністрації
Заводського району м. Миколаєва, ОСОБА_8
про визнання права власності на
самочинні забудови.

Зважаючи на зазначене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що скасування рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 15.11.2004 року по справі №
2-7229 є правовою підставою для
скасування рішення виконавчого
комітету Миколаївської міської ради
від 22.02.2005 року № 327 в частині
оформлення ОСОБА_2 права власності на
самовільно збудовані споруди, а також
скасування Свідоцтва про право
власності на житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1 серії ЯЯЯ №015700,
виданого 28.02.2005 року на підставі
рішення виконкому Миколаївської
міської ради № 327 від 22.02.2005 року.

Оскільки судом першої інстанції
правильно встановлено обставини
справи, правильно по суті вирішено
справу, та постановлено судове рішення
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, відповідно до ст.
200 КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 196, 198, 200, 205, 206, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Заводського
районного суду м. Миколаєва від 13
березня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

О.В. Яковлєв