Справа № 2а/2370/4851/12
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/33010/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка
М.І.,розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
управління Пенсійного фонду
України в Звенигородському районі
Черкаської області на постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 11 січня 2013
року та постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 жовтня 2013 року у справі за позовом
управління Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Звенигородка
Черкаської області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом до відповідача.
Уточнивши позовні вимоги, просив
визнати неправомірними дії
відповідача щодо відмови у
відшкодуванні витрат на виплату і
доставку державної адресної допомоги
та пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві за
період з 1 листопада 2012 року по 30
листопада 2012 року; стягнути з
відповідача на користь позивача
витрати на виплату та доставку
державної адресної допомоги за період
з 1 листопада 2012 року по 30 листопада 2012
року в розмірі 29438 грн. 22 коп.; стягнути з
відповідача на користь позивача
витрати на виплату та доставку пенсій
по інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві ОСОБА_4 в
розмірі 805 грн. 76 коп. та ОСОБА_5 в
розмірі 869 грн. 35 коп. за період з 1
листопада 2012 року по 30 листопада 2012
року.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 11 січня 2013
року позов задоволено частково.
Визнано неправомірними дії
відповідача щодо відмови у
відшкодуванні витрат на виплату та
доставку пенсій по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві ОСОБА_4 в розмірі 805 грн. 76
коп. та ОСОБА_5 в розмірі 869 грн. 35 коп. за
період з 1 листопада 2012 року по 30
листопада 2012 року та стягнуто з
відповідача на користь позивача
вказані витрати. В решті позову
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 жовтня
2013 року скасовано постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 11 січня 2013
року та прийнято нову постанову про
відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування постанови суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову та постанови
апеляційної інстанції повністю з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права та ухвалення
нового судового рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах касаційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідач не прийняв
до заліку та не відшкодував позивачу
витрати на виплату і доставку
державної адресної допомоги за період
з 1 листопада 2012 року по 30 листопада 2012
року в розмірі 29438 грн. 22 коп. та витрати
на виплату і доставку пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві ОСОБА_4, який
отримав каліцтво у 1984 році в с. Радужний
Тюменської області Російської
Федерації в розмірі 805 грн. 76 коп. та
ОСОБА_5, яка отримала каліцтво в 1974 році
у м. Владивосток Російської Федерації в
розмірі 869 грн. 35 коп., за період з 1
листопада 2012 року по 30 листопада 2012
року.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
страховиком, який має виплачувати
пенсію по інвалідності особі, яка стала
інвалідом від нещасного випадку на
виробництві на території колишніх
республік СРСР, а в разі виплати такої
органами Пенсійного фонду України -
відшкодувати останньому витрати, є
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України. А
державна адресна допомога не може
стягуватися з відповідача, оскільки її
виплата здійснюється за рахунок
коштів, з яких виплачується пенсія або
державна соціальна допомога, тобто
обов'язок по виплаті адресної допомоги
лежить лише на органах Пенсійного
фонду України.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та приймаючи нову постанову
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що відповідно до Порядку відшкодування
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
Пенсійному фонду України витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженого
постановою Пенсійного фонду України №
5-4/4 від 4 березня 2003 року, вимоги про
стягнення коштів мають вирішуватися у
судовому порядку на централізованому
рівні, а не шляхом пред'явлення позову
територіальним управлінням
Пенсійного фонду України до
територіального відділення Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України.

Проте погодитися з такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення
повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону
висновки суду апеляційної інстанції не
ґрунтуються на законі.

За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України ««Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» особи, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше
було встановлено згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

При цьому право на таке забезпечення,
яке встановлено в Україні, не залежить
від того, у якій з колишніх республік
СРСР стався нещасний випадок на
виробництві із застрахованою особою
або виникло професійне захворювання,
пов'язане з виконанням нею трудових
обов'язків.

Підпунктом «а» ст. 27 Закону України
«Про пенсійне забезпечення»
встановлено, що громадянам України -
переселенцям з інших держав, які не
працювали в Україні, пенсії по
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання призначаються незалежно
від стажу роботи.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» відшкодування шкоди,
медична, професійна та соціальна
реабілітація провадяться Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України також зазначеним у
ст. 8 цього Закону особам, які потерпіли
до набрання ним чинності та мали право
на зазначені страхові виплати і
соціальні послуги. Уся заборгованість
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, яким до набрання чинності цим
Законом підприємства, установи та
організації не відшкодували
матеріальної шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я, виплачується
цими підприємствами, установами і
організаціями, а в разі їх ліквідації
без правонаступника - Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків.

Отже, за змістом наведеної норми
обов'язок Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відшкодувати
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей матеріальну і моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну
ушкодженням здоров'я, не залежить від
того, чи сплачували цьому Фонду
страхові платежі підприємства, що
ліквідувалися та на яких було
ушкоджено здоров'я потерпілого.

Як вбачається з абз. 7 п. 3 Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України є
правонаступником державного,
галузевих та регіональних фондів
охорони праці, передбачених ст. 21
Закону України «Про охорону праці», які
ліквідуються.

Таким чином, страховиком, який має
виплачувати пенсію по інвалідності
особі, яка стала інвалідом від
нещасного випадку на виробництві на
території колишніх республік СРСР, а в
разі виплати такої органами Пенсійного
фонду України - відшкодувати
останньому витрати, є Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України.

Що стосується вимог позивача про
стягнення виплаченої адресної
допомоги, слід зазначити наступне.

Відповідно до Законів України «Про
пенсійне забезпечення», «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» та інших
нормативно-правових актів Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України не зобов'язаний
здійснювати виплату державної
адресної допомоги, яка встановлена
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 березня 2008 року № 265 «Деякі
питання пенсійного забезпечення
громадян».

Пунктом 4 вказаної Постанови
встановлено, що виплата щомісячної
державної адресної допомоги
здійснюється за рахунок коштів, з яких
виплачується пенсія або державна
соціальна допомога. Тобто, обов'язок по
виплаті адресної допомоги лежить лише
на органах Пенсійного фонду України.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною в постанові від 21
листопада 2011 року (справа № 21-361а11).

Отже, висновки суду першої інстанції
про обов'язок відповідача відшкодувати
витрати на виплату і доставку пенсії
по інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві особам, які
стали інвалідами від нещасних випадків
на виробництві на території колишніх
республік СРСР, та про відмову у
відшкодуванні витрат на виплату та
доставку державної адресної допомоги
ґрунтуються на правильному
застосуванні норм матеріального права.

Не можна також погодитися з висновком
суду апеляційної інстанції щодо
вирішення питання про відшкодування
витрат на виплату та доставку пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві на
централізованому рівні, а не шляхом
пред'явлення позову територіальним
управлінням Пенсійного фонду України
до територіального відділення Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, оскільки
відповідно до ст. 16 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» безпосереднє
управління Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
здійснюють його правління та виконавча
дирекція.

За змістом ст. 18 цього ж Закону
виконавча дирекція Фонду соціального
страхування від нещасних випадків є
постійно діючим виконавчим органом
правління Фонду, проводить свою
діяльність від імені Фонду у межах та в
порядку, що визначаються його статутом
і Положенням про виконавчу дирекцію
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків, організовує та
забезпечує виконання рішень правління
Фонду, робочими органами виконавчої
дирекції Фонду є, зокрема, її
відділення в районах і містах
обласного значення. Робочі органи
виконавчої дирекції Фонду є юридичними
особами, мають самостійні кошториси,
печатку із зображенням Державного
Герба України та своїм найменуванням.

Згідно п. 7 Положення про Пенсійний фонд
України, затвердженого Указом
Президента України від 6 квітня 2011 року
№ 384/2011 Пенсійний фонд України здійснює
свої повноваження безпосередньо та
через утворені в установленому порядку
територіальні органи.

Отже, вимоги управління Пенсійного
фонду України в Звенигородському
районі Черкаської області про
відшкодування відділенням виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Звенигородка
Черкаської області витрат, пов'язаних
із виплатою та доставкою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві, відповідають
змісту його прав як робочого органу
Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області щодо відшкодування понесених
ним витрат та узгоджуються із
компетенцією та основними завданнями
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Звенигородка
Черкаської області, визначеними
розділами 2, 3 Положення про виконавчу
дирекцію Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, затвердженого
постановою правління Фонду від 20
квітня 2001 року № 15.

Вказаний висновок узгоджується з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною в постанові від 17
червня 2014 року (справа № 21-193а14).

Виходячи з викладеного, суд
апеляційної інстанції дійшов
помилкових висновків про відмову у
задоволенні позову, а відтак помилково
скасував законне рішення суду першої
інстанції.

Відповідно до статті 226 КАС суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

Оскільки суд апеляційної інстанції
помилково скасував постанову суду
першої інстанції, яка
ухвалена відповідно до закону, то
колегія суддів на підставі ст. 226 КАС
України скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі постанову
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 жовтня 2013
року скасувати, а постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 11 січня
2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк