Справа № 825/649/14
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 грудня 2014 року
Чернігів Справа №
825/649/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого-судді
- Д'якова В.І.,

за участю секретаря
- Воєдило Л.П.,

позивача
- ОСОБА_1,

представників відповідачів
- Качанка О.М., Сенченко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
фіскальної служби у Чернігівській
області, Чернігівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області про визнання
неправомірним наказу, поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач)
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Головного управління
Державної фіскальної служби у
Чернігівській області (далі - ГУ ДФС у
Чернігівській області, відповідач-1),
Чернігівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області (далі - Чернігівська ОДПІ,
відповідач-2) у якому, з урахуванням
уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати, що Головне управління
Міндоходів у Чернігівській області
порушило процедуру звільнення ОСОБА_1
зі служби через скорочення штатів
23.12.2013;

- визнати неправомірним наказ
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області від 20.12.2013 за
№224-о про звільнення ОСОБА_1 зі служби
(через скорочення штатів), починаючи з
23.12.2013;

- зобов'язати Головне управління ДФС у
Чернігівській області поновити з 24.12.2013
ОСОБА_1 на попередній роботі (посаді),
зокрема, по 20.01.2014;

- стягнути з Чернігівської ОДПІ на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу, починаючи з
24.12.2013, зокрема, по 20.01.2014;

- відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України
допустити негайне виконання постанови
суду про присудження середнього
заробітку, у межах суми стягнення за
один місяць;

- відповідно до п.4 ч. 1 ст.163 КАС України
встановити Чернігівській ОДПІ строк
для подачі звіту про виконання
судового рішення щодо стягнення
середнього заробітку, що підлягає
негайному виконанню;

- відповідно до п.3 ч.1 ст.256 КАС України
допустити негайне виконання постанови
суду про поновлення на посаді;

- відповідно до п.4 ч.1 ст.163 КАС України
встановити ГУ ДФС у Чернігівській
області строк для подачі звіту про
виконання судового рішення щодо
поновлення на посаді, що підлягає
негайному виконанню.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що
відповідно до наказу від 20.12.2013 № 224-о
його було звільнено із займаної посади
та органів податкової міліції
починаючи з 23.12.2013, підстава -
попередження про наступне вивільнення
від 21.10.2013. В подальшому, наказ від 20.12.2013
№ 224-о було скасовано наказом ГУ
Міндоходів у Чернігівській області від
20.01.14 №6-о. Проте, позивач вважає
неправомірним наказ про його
звільнення від 20.12.2013 №224-о, посилаючись
на те, що відповідачем була порушена
процедура його звільнення, оскільки
йому не було запропоновано іншу роботу
в тій же установі, чим порушено вимоги
ст.ст.40. 42. 49-2 Кодексу законів про працю
України.

В судовому засіданні позивач підтримав
остаточні позовні вимоги та просив суд
їх задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник ГУ ДФС у Чернігівській
області в судовому засіданні позов не
визнав, посилаючись на те, що на
виконання постанови Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16.01.2014 по справі №825/2618/13-а, наказом
ГУ Міндоходів у Чернігівській області
від 20.01.2014 №6-о було скасовано наказ ГУ
Міндоходів у Чернігівській області
№151-о від 05.09.2013 «Про скасування наказу
ДПА в області від 22.05.08р. № 116-о» та
поновлення ОСОБА_1 на посаді
оперуповноваженого відділення
боротьби з суб'єктами господарювання,
що мають ознаки фіктивності, відділу
податкової міліції Чернігівської МДПІ
та наказ ГУ Міндоходів у Чернігівській
області №224-о від 20.12.2013 «Про звільнення
ОСОБА_1». Оскільки оскаржуваний
позивачем наказ від 20.12.2013 № 224-о вже
скасований, позовні вимоги про
визнання неправомірним та скасування
вже не чинного наказу є не коректними.
Повноваження відповідача в даному
випадку є дискреційними та відносяться
саме до повноважень державного органу
ГУ ДФС у Чернігівській області.
Посилання ж позивача на норми Кодексу
законів про працю України не
заслуговують на увагу, оскільки вони не
застосовуються до відносин про
проходження служби працівниками
міліції виходячи з позиції вищих
судових інстанцій.

Також представник вказав, що
звільнення позивача за скороченням вже
було предметом судового оскарження.
Так, 24.02.2014 ОСОБА_1 звернувся до
Чернігівського окружного
адміністративного суду з позовом про
визнання неправомірним та скасування
наказу ГУ Міндоходів у Чернігівській
області від 20.01.2014 №6-о в частині
скасування наказу №224-о від 20.12.14
(справа №825/696/14). Ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 08.10.2014 по вказаній справі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 07.04.2014, про
відмову в задоволенні позову, залишено
без задоволення, а постанову суду
першої інстанції без змін. Суд
апеляційної інстанції погодився з
висновком суду першої інстанції про
правомірність дій відповідача при
винесенні наказу №6-о від 20.01.2014. Також
постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 11.09.2014 по
справі №825/2712/14 (яка набрала законної
сили), визнано протиправним та
скасовано припис Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Чернігівській області, яким було
встановлено порушення ст.49-2 КЗпП
України, а саме: при попередженні про
звільнення у зв'язку з скороченням не
було запропоновано іншу роботу. З
урахуванням викладеного та
посилаючись на ч. 1 ст.72 КАС України
представник відповідача просив суд
відмовити задоволенні позову ОСОБА_1

Представник Чернігівської ОДПІ в
судовому засіданні позов не визнав,
просив відмовити в його задоволенні,
посилаючись на те, оскільки
апеляційною інстанцією скасовано
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 25.07.2013, якою
позивача було поновлено на посаді, на
даний час відсутні правові підстави
для задоволення позову.

Вислухавши пояснення позивача та
представників відповідачів,
розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом ДПА у
Чернігівській області № 116-о від 22.05.2008
згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 30.10.1998 № 1716 «Про
проходження служби особами
начальницького складу податкової
міліції та обчислення ї вислугу років,
призначення та виплати пенсій і
грошової допомоги» та Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29.07.1991 № 114, звільнено із займаної
посади та з податкової міліції
капітана податкової міліції ОСОБА_1,
оперуповноваженого відділення
боротьби з суб'єктами господарювання,
що мають ознаки фіктивності, відділу
податкової міліції Чернігівської МДПІ
на підставі пункту 64 «ж» (за власним
бажанням).

Наказ № 116-о від 22.05.2008 про звільнення
ОСОБА_1 оскаржено до суду.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 25.07.2013 по
справі № 825/2618/13-а позов ОСОБА_1 до
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області, Чернігівської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Чернігівській
області задоволено повністю. Визнано
протиправним і скасовано наказ ДПА у
Чернігівській області № 116-0 від 22.05.2008
«Про звільнення ОСОБА_1», поновлено
ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого
відділення боротьби з суб'єктами
господарювання, що мають ознаки
фіктивності ВПМ Чернігівської МДПІ з
23.05.2008 та постановлено стягнути з
Чернігівської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Чернігівській області на користь
ОСОБА_1 грошове забезпечення за час
вимушеного прогулу з 23.05.2008 по 25.07.2013 в
розмірі 104 446,77 грн. В частині поновлення
на посаді та стягнення суми грошового
забезпечення за один місяць в розмірі 1
682 грн. постанову суду допущено до
негайного виконання.

На виконання вказаного судового
рішення (з врахуванням допуску до
негайного виконання в частині
поновлення на посаді) наказом
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області від 05.09.13 № 151-о
«Про скасування наказу ДПА в області
від 22.05.2008 № 116-о» ОСОБА_1 поновлено на
посаді оперуповноваженого відділення
боротьби з суб'єктами господарювання,
що мають ознаки фіктивності, відділу
податкової міліції Чернігівської МДПІ
з 23.05.2008 (а.с.30).

Проте, через відсутність посад
начальницького складу податкової
міліції у штатному розписі
Чернігівської ОДПІ ОСОБА_1 21.10.2013
попереджено про наступне звільнення на
підставі пункту 64 «г» Положення про
проходження служби рядовим і
начальником складом органів
внутрішніх справ у зв'язку із
скороченням штату (а.с.31) та видано
наказ від 20.12.2013 № 224-о «Про звільнення
ОСОБА_1», яким 23.12.2013 позивача звільнено
з посади оперуповноваженого
відділення боротьби з суб'єктами
господарювання, що мають ознаки
фіктивності, відділу податкової
міліції Чернігівської МДПІ (а.с. 32).

Не погодившись з рішенням
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 25.07.2013 у
справі № 825/2618/13-а, Головним управлінням
Міндоходів у Чернігівській області
подано апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.01.2014
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 25.07.2013 у
справі № 825/2618/13-а скасовано та в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На виконання постанови Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16.01.2014, ГУ Міндоходів у
Чернігівській області 20.01.2014 видано
наказ № 6-о, яким скасовано наказ ГУ
Міндоходів у Чернігівській області
№151-о від 05.09.2013 «Про скасування наказу
ДПА в області від 22.05.08р. № 116-о» та
поновлення ОСОБА_1 на посаді
оперуповноваженого відділення
боротьби з суб'єктами господарювання,
що мають ознаки фіктивності, відділу
податкової міліції Чернігівської МДПІ
та наказ ГУ Міндоходів у Чернігівській
області №224-о від 20.12.2013 «Про звільнення
ОСОБА_1» (а.с.36).

ОСОБА_1 вважає, що наказ від 20.12.2013 №224-о
про його звільнення зі служби (через
скорочення штатів), є неправомірним,
оскільки йому не було запропоновано
іншу роботу, тому він звернувся до суду
за захистом своїх прав.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, суд зважає на
наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції
України судові рішення є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Обов'язкове виконання рішення суду, в
тому числі, суб'єктами наділеними
владними повноваженнями, покладається
також Конвенцією «Про захист прав і
свобод людини», яка ратифікована
Законом України від 17.07.1997 «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод». Отже,
її положення є обов'язковими для
виконання на всій території України.
Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує
неухильність виконання рішення суду
громадянами, юридичними особами та
всіма органами влади України, до яких
відноситься також і позивач.

Тобто, рішення суду, яке набрало
законної сили повинно бути виконане, а
інші обставини щодо його невиконання
суперечать основним принципам права. У
протилежному випадку буде мати місце
порушення принципу юридичної
визначеності, що є одним із базових
складових принципу верховенства права,
визнаного Україною як на рівні
Конституції, так і шляхом ратифікації
Європейської Конвенції з прав людини.

Частина перша статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини другої статті 255
Кодексу адміністративного судочинства
України преюдиційне мають значення
обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватись в іншій справі за
участю тих самих сторін.

Приписами пункту 8 частини 1 статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України встановлено, що позивачем є,
зокрема, особа, на захист прав, свобод
та інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду.

З вказаної правової норми вбачається,
що особа може звернутися до
адміністративного суду з позовом про
визнання протиправними дій, рішень
суб'єкта владних повноважень лише в
тому випадку, якщо такі дії, рішення
безпосередньо впливають на її права,
свободи та інтереси у сфері
публічно-правових відносин.

Тобто, особа наділена правом оскаржити
до суду не будь-які дії, рішення
суб'єкта владних повноважень, які, на її
думку, були вчинені з порушенням вимог
закону, а лише ті, що зумовлюють
виникнення, зміну або припинення
певних правовідносин, учасником яких є
особа, яка подала адміністративний
позов.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Задоволенню в адміністративному
судочинстві підлягають лише ті вимоги,
які відновлюють порушені права чи
інтереси особи в сфері
публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного
судочинства України захист прав,
свобод та інтересів осіб завжди є
наступним, тобто передбачає наявність
встановленого судом факту їх
порушення.

Отже, право на судовий захист має лише
та особа, яка є суб'єктом (носієм)
порушених прав, свобод чи інтересів.

Тож для того, щоб особі було надано
судовий захист, суд встановлює, чи
особа дійсно має порушене право,
свободу чи інтерес, і це право, свобода
чи інтерес порушені відповідачем.

Судом встановлено, що на виконання
постанови Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.01.2014
відповідачем було видано наказ від
20.01.2014 №6-о, яким, в тому числі, скасовано
наказ ГУ Міндоходів у Чернігівській
області №224-о від 20.12.2013 «Про звільнення
ОСОБА_1».

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що станом на день розгляду даної справи
в суді, позивач не має порушеного права,
свободи чи інтересу, яке б підлягало
судовому захисту, що є самостійною
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

При вирішенні даної справи судом були
враховані положення частини 3 статті 2,
частини 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з частин 1, 3 статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов
висновку, що відповідач діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, а тому в задоволенні
адміністративного позову необхідно
відмовити повністю.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
судові витрати з відповідача не
стягуються.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 9, 69-71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Чернігівський окружний
адміністративний суд , -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167, 186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
підпис В.І. Д'яков

З оригіналом згідно.

Суддя
В.І. Д'яков