Справа № 1507/451/12
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/49127/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Червоноармійської
сільської ради Болградського району
Одеської області про визнання дій
протиправними та скасування рішення,
що переглядається за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 26 березня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до Червоноармійської
сільської ради Болградського району
Одеської області (Рада) про визнання
дій протиправними та скасування
рішення.

Зазначала, що є спадкоємицею свого
батька - ОСОБА_7, якому належав жилий
будинок у с. Червоноармійську. Тому
вважає, що має право користування
земельною ділянкою, на якій він
знаходиться.

Посилаючись на те, що Рада незаконно
передала вказану ділянку іншій особі,
просила скасувати рішення Ради від 23
жовтня 2007 року № 109 «Про надання
дозволу на передачу у власність ОСОБА_5
земельної ділянки для обслуговування
жилого будинку та господарських
споруд», а дії Ради щодо винесення
цього рішення - визнати протиправними.

Постановою Болградського районного
суду Одеської області від 12 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26 березня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано, а позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржуване рішення скасувати, а
рішення суду першої інстанції залишити
в силі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що у жовтні 1990 року
померла ОСОБА_8 - власниця будинку
АДРЕСА_1

Син ОСОБА_8 - ОСОБА_7 звернувся за
оформленням спадщини, проте
відповідного свідоцтва не отримував.

У липні 2007 року ОСОБА_7 помер. У 2009 році
його донька - ОСОБА_4 неодноразово
зверталася до Ради із заявами про
виділення їй земельної ділянки за
відповідною адресою, на які отримувала
відмови.

Рішенням Ради від 23 жовтня 2007 року № 109
ОСОБА_5 надано дозвіл на передачу у
власність земельної ділянки для
обслуговування жилого будинку та
господарських споруд за адресою:
АДРЕСА_1

Також встановлено, що на момент
ухвалення оскаржуваного рішення
будинок ОСОБА_8 фізично не існував, а
його залишки розібрані родичами на
будівельні матеріали. Земельна
ділянка, на якій знаходився будинок
використовувалась мешканцями села як
смітник.

Відмовивши у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що на
момент ухвалення оскаржуваного
рішення Ради позивач своє право
спадкування не реалізувала, земельна
ділянка не була приватизована, а
будинок на ній не зберігся.

Скасувавши рішення суду першої
інстанції та задовольнивши позов,
апеляційний суд послався на те, що
рішення Ради ухвалено до спливу
шестимісячного строку прийняття
спадщини ОСОБА_7 Також суд зазначив, що
відсутність будинку не підтверджена
доказами.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України з
висновками апеляційного суду не
погоджується.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_4
посилається на порушення Радою свого
права землекористування.

Між тим, матеріалами справи такі доводи
позивача не підтверджуються.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
(КАС) України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною першою статті 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За правилами частини третьої статті 72
КАС України обставини, які визнаються
сторонами, можуть не доказуватися
перед судом, якщо проти цього не
заперечують сторони і в суду не виникає
сумніву щодо достовірності цих
обставин та добровільності їх
визнання.

Колегія суддів звертає увагу на
беззаперечність факту повного
знищення будинку ОСОБА_8 станом на
момент винесення оскаржуваного
рішення Ради.

Згідно з поясненнями Ради, з 1990 року -
моменту смерті ОСОБА_8, у будинку ніхто
постійно не проживав, а земельною
ділянкою - не опікувався, плату за землю
не сплачував.

Останнім зареєстрованим місцем
проживання ОСОБА_7 є с. Випасне Білгород
- Дністровського району Одеської
області.

У заяві до Ради про виділення земельної
ділянки позивач вказувала, що її батько
- ОСОБА_7 не успадкував за ОСОБА_8 прав на
відповідний будинок, тому вона вважає
себе безпосередньою спадкоємицею
останньої.

В той же час, у позові ОСОБА_4 зазначає,
що має право на будинок та земельну
ділянку як спадкоємиця свого батька -
ОСОБА_7 При цьому як доказ своїх прав
додає лише рішення суду про
продовження строку прийняття спадщини
батька.

Таким чином, підстави виникнення прав,
за захистом яких позивач звернулася до
суду є суперечливими та не
підтверджені належними доказами.

Відповідно до частини п'ятої статті 116
Земельного кодексу України земельні
ділянки, які перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних
осіб, передаються у власність чи
користування за рішенням органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування лише після припинення
права власності чи користування ними в
порядку, визначеному законом.

Колегія суддів погоджується з доводами
позивача про те, що передача земельної
ділянки у власність має здійснюватись
після припинення права користування
нею інших осіб.

Проте, враховуючи невизначеність з 1990
року правового титулу будинку та
земельної ділянки, в тому числі у
зв'язку зі змінами у правовому
регулюванні права постійного
землекористування; беручи до уваги
захаращення та невикористання ділянки
протягом тривалого періоду, а також
відсутність належних доказів на
підтвердження права позивача на спірне
майно, висновок суду першої інстанції
про безпідставність цього позову
вбачається правильним.

За правилами частини першої статті 226
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26 березня
2014 року скасувати, а постанову
Болградського районного суду Одеської
області від 12 грудня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов