Справа № 826/19150/13-а
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа №
Головуючий у 1-й інстанції: Соколова О.А.
Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді:
Старової Н.Е.,

суддів:
Літвіної Н.М., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної міграційної служби України
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва у
справі за адміністративним позовом
Громадянина Ірану ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ірану ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення №613-13 про відмову в
наданні статусу біженця від 10.10.2013
року, зобов'язання Державної
міграційної служби України
переглянути рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12.03.2014 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою, відповідачем було подано
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, неналежне з'ясування обставин,
що мають значення для справи, просить
скасувати спірне рішення та прийняти
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Справа розглянута відповідно до вимог
п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 є громадянином Ірану, звернувся
до органів міграційної служби із
заявою про надання статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, де зазначено, що позивач
приїхав в Україну у 2005 році та проживає
в цій країні останні 8 років, 17.02.2013 року
прийняв християнство, і в разі
повернення до країни його належності
його життю та свободі буде загрожувати
небезпека, а самого його можуть
піддавати тортурам і можливо вбити.

За результатами розгляду особової
справи позивача, на підставі
заяви-анкети, протоколів співбесід та
інформації по країні походження,
посадовою особою ГУ ДМС України в
Харківській області винесено висновок
від 06.09.2013 року по справі №2013КN0047 щодо
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
громадянина Ірану ОСОБА_3 у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених
пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
(а.с. 179-188).

Державною міграційною службою України
за результатами розгляду особової
справи позивача, надісланої ГУ ДМС
України в Харківській області для
прийняття остаточного рішення, було
прийнято рішення №613-13 від 10.10.2013 року
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 цього
Закону, відсутні (а.с. 189).

Суд першої інстанції, ухвалюючи
оскаржувану постанову, виходив з того,
що відповідач не дослідив належним
чином, який рівень небезпеки існував
станом на час прийняття рішення
стосовно позивача, та не проаналізував
належним чином інформацію, повідомлену
позивачем в заяві про надання статусу
біженця в анкеті особи, яка звернулася
про надання статусу біженця, та
протоколах співбесід, а також не
здійснив дій у межах своїх повноважень
щодо перевірки фактів, викладених
позивачем, з чим не погоджується
колегія суддів.

Постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України №3 від
16.03.2012 року передбачено, що згідно з
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

З інформації наданої позивачем, можна
зробити висновок, що причини, на які
посилається позивач, не відповідають
критеріям законодавства, згідно з
якими надається статус біженця, або
додатковий захист.

Як вбачається із матеріалів особової
справи, позивач за жодною з
конвенційних ознак на батьківщині не
переслідувався, побоювання стати
жертвою переслідувань достовірними
доводами не підтверджується, він вісім
років не був у Ірані. Надані ним
інформаційні матеріали носять
загальний характер та не містять подій
переслідування заявника.

Аналіз матеріалів особової справи, з
урахуванням інформації по країні
походження та індивідуальних обставин,
свідчать, що не існує реальної
можливості того, що позивачу буде
завдано шкоду або неприйнятні
страждання у разі його повернення в
країну громадянської належності.
Позивач не тікав від небезпеки, рятуючи
своє життя, а залишив територію Ірану
добровільно. Надана додатково
інформація про країну походження, що
міститься в матеріалах справи також не
містить об'єктивних даних про утиск
християн та їх переслідування на
релігійному підґрунті.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», визначено, що
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», встановлено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту - це особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Частиною 7 ст.7 Закону «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», передбачено, що
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво), особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п.195 Керівництва, у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність доводів
заявника.

Натомість інформація про можливе
переслідування, що була надана
позивачем, ґрунтується виключно на
його особистих твердженнях, і не має
ніякого документального
підтвердження.

Виходячи зі змісту ст.10 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у ст.6
Закону «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до абз.4 ст.6 вказаного
Закону, не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону -
відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не погоджується з висновком суду
першої інстанції, та зазначає, що
оскаржуване рішення Державної
міграційної служби України №613-13 від
10.10.2013 року, прийняте відповідачем на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
чинним законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, згідно положень ч.2 ст.71 КАС
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, яким доведено в порядку,
передбаченому вказаною нормою
правомірність та обгрунтованість
свого рішення.

А отже, на думку суду апеляційної
інстанції оскаржувана постанова
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої
інстанції, а тому вбачаються підстави
для скасування постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12.03.2014 року, та ухвалення нового
рішення, яким слід відмовити у
задоволенні позову Громадянина Ірану
ОСОБА_3 до Державної міграційної
служби України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
скасовує її та приймає нову постанову
суду.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12.03.2014 року -
скасувати, та прийняти нову, якою
відмовити у задоволенні позову
Громадянина Ірану ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку і строки,
визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Старова Н.Е.

Судді:

Літвіна Н. М.

Мєзєнцев Є.І.