Справа № 806/2898/14
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року
Житомир справа № 806/2898/14

категорія 12.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Липи В.А.,

суддів Токаревої М.С., Сичової О.П.,

за участі секретаря Костарчука О.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Житомирській області про визнання
незаконним та скасування наказу від 29
травня 2014 року № 148 о/с, поновлення на
посаді, стягнення грошового
забезпечення,

встановив:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
адміністративного суду з позовом, у
якому, з урахуванням уточнених
позовних вимог, просить скасувати
наказ Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області від 29 травня 2014
року № 148 о/с в частині звільнення його
з посади начальника управління по
боротьбі з організованою злочинністю
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Житомирській області;
поновити його на посаді начальника
управління по боротьбі з організованою
злочинністю Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області з 29 травня 2014 року
та зобов'язати Управління Міністерства
внутрішніх справи України в
Житомирській області нарахувати та
виплатити йому різницю грошового
забезпечення за час вимушеного прогулу
в період з 29 травня 2014 року по день
поновлення на посаді.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач зазначив, що наказами
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Житомирській області
від 16.04.2014 № 104 о/с йому було надано
додаткову оплачувану відпустку для
підготовки і захисту дипломного
проекту в період з 25.04.2014 по 17.05.2014 та від
10.05.2014 № 126 о/с надано невикористану
частину чергової відпустки за 2014 рік у
період з 18.05.2014 по 17.06.2014. У подальшому
наказом Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області від 29.05.2014 № 148 о/с
його було відкликано з чергової
відпустки зі службовою необхідністю та
звільнено з посади начальника
управління по боротьбі з організованою
злочинністю з 29 травня 2014 року із
зарахуванням в розпорядження УМВС
України в Житомирській області. Вказав,
що пункт 21 Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ,
затвердженого Постановою КМ
Української РСР від 29.07.1991 № 114, на який
посилається відповідач, не містить
жодних підстав для звільнення осіб
начальницького складу з посад. Також
зазначив, що даним Положенням
заборонено відкликання осіб рядового і
начальницького складу з чергової
відпустки, тільки в разі крайньої
необхідності. Крім того, позивач
наголосив, що в період з 20.05.2014 по 30.05.2014
перебував на амбулаторному лікуванні.
Таким чином, відповідачем не дотримано
законної процедури щодо винесення
оскаржуваного наказу.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити в повному обсязі, з
підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
надав письмові заперечення,
посилаючись на які, просив відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку про задоволення позовних
вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори, зокрема: спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби.

Пункт 15 частини 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначає, що під публічною службою
розуміється діяльність на державних
політичних посадах, професійна
діяльність суддів, прокурорів,
військова служба, альтернативна
(невійськова) служба, дипломатична
служба, інша державна служба, служба в
органах влади Автономної Республіки
Крим, органах місцевого
самоврядування.

Віднесення служби до державної, тобто
публічної, можливе, якщо це: професійна
діяльність осіб, які її обіймають,
здійснюється на основі Конституції,
законів та інших нормативно-правових
актів, за змістом полягає у виконання
завдань та функцій держави,
оплачується з державних коштів.

У відповідності до роз'яснення
Верховного Суду України від 23.03.1998 №
1-4/83, проходження служби рядового і
начальницького складу органів
Міністерства внутрішніх справ України
регулюється не Кодексом законів про
працю України, а законодавством про ці
органи, в тому числі Законом України
"Про міліцію", Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 29.07.1991 № 114, тобто спеціальними
нормами права.

Виходячи з викладеного, вказані спірні
правовідносини регулюються Законом
України "Про міліцію" від 20.12.1990 565-XII та
Положенням про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ України,
затвердженого Постановою КМ
Української РСР від 29.07.1991 № 114.

Разом з тим, аналізуючи правову позицію
Верховного Суду України викладену в
справі за позовом гр. Ж до Президента
України про скасування Указу
Президента України стосовно
звільнення та поновлення на посаді -
під час вирішення спорів що виникають
з відносин публічної служби
пріоритетними є норми спеціальних
законів, а норми трудового
законодавства підлягають застосуванню
лише у випадках, якщо нормами
спеціальних законів не врегульовано
спірні відносини, та коли про
можливість такого застосування прямо
зазначено у спеціальному законі.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про
міліцію", міліція є єдиною системою
органів, яка входить до структури
Міністерства внутрішніх справ України,
виконує адміністративну,
профілактичну, оперативно-розшукову,
кримінально-процесуальну, виконавчу та
охоронну (на договірних засадах)
функції.

Статтею 20 Закону України "Про міліцію"
визначено, що працівник міліції є
представником державного органу
виконавчої влади.

Таким чином, враховуючи те, що органи
Міністерства внутрішніх справ України
є державними органами виконавчої влади
- служба в УМВС України в Житомирській
області відноситься до публічної
служби.

Згідно зі ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Судом встановлено, що наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 04.07.2011 № 847 о/с підполковника
міліції ОСОБА_1 призначено начальником
управління по боротьбі з організованою
злочинністю Управління МВС України в
Житомирській області.

Наказом Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області від 16.04.2014 № 104 о/с
позивачу надано додаткову оплачувану
відпустку для підготовки і захисту
дипломного проекту (роботи) в період з
25.04.2014 по 17.05.2014.

Наказом Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області від 10.05.2014 № 126 о/с
ОСОБА_1 було надано невикористану
частину чергової відпустки за 2014 рік у
період з 18.05.2014 по 17.06.2014.

У подальшому наказом в.о. начальника
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Житомирській області
Ю.В. Демяненка від 29.05.2014 № 148 о/с ОСОБА_1
було відкликано з чергової відпустки
зі службовою необхідністю та звільнено
з посади начальника управління по
боротьбі з організованою злочинністю з
29 травня 2014 року із зарахуванням в
розпорядження УМВС України в
Житомирській області за пунктом 21
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ.

У той же час, судом встановлено та не
заперечувалося представниками сторін,
що в період з 20.05.2014 по 30.05.2014 позивач
перебував на амбулаторному лікуванні.
Даний факт підтверджується довідкою
Центральної міської лікарні № 1 від
30.05.2014 № 105.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, суд зважає на
наступне.

Щодо відкликання ОСОБА_1 з чергової
відпустки в зв'язку із службовою
необхідністю слід зазначити таке.

Відповідно до пункту 55 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України,
затвердженого Постановою КМ
Української РСР від 29.07.1991 № 114,
відкликання осіб рядового і
начальницького складу із чергової
відпустки, як правило, забороняється. У
разі крайньої необхідності
відкликання із чергової відпустки може
бути дозволено прямим начальником (від
начальників головних управлінь,
управлінь МВС в Автономній Республіці
Крим, областях, мм. Києві та
Севастополі, на транспорті та
науково-дослідних установ, ректорів
вищих навчальних закладів МВС,
прирівняних до них і вище).

Представник відповідача в судовому
засіданні не зміг пояснити та надати
будь-яких обґрунтованих доказів щодо
наявності крайньої необхідності
відкликання позивача з чергової
відпустки, наданої наказом Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Житомирській області від 10.05.2014 № 126
о/с.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що наказ Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Житомирській області від 29.05.2014 № 148
о/с в частині відкликання ОСОБА_1 з
чергової відпустки є протиправним.

Стосовно посилання відповідача на
пункт 21 Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ України,
затвердженого Постановою КМ
Української РСР від 29.07.1991 № 114, слід
зазначити.

Згідно зі пункту 21 даного Положення,
особи рядового і начальницького складу
зобов'язані проходити службу там, де це
викликано інтересами служби і
обумовлено наказами прямих
начальників. Направлення для
проходження служби за межами
республіки здійснюється за згодою
працівника в порядку, встановленому
законодавством.

Аналізуючи дану норму, суд дійшов
висновку, що пункт 21 Положення, на який
послався в наказі від 29.05.2014 № 148 о/с
відповідач, не передбачає звільнення
або зарахування в розпорядження.
Відтак, Управлінням Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області невірно
застосовано Положення та не
обґрунтовано підстав звільнення
ОСОБА_1 із займаної посади.

Разом з цим, суд відмічає, що відповідно
до пункту 40 "г" Положення, переміщення
по службі осіб середнього, старшого і
вищого начальницького складу має
здійснюватися, як правило, без
зарахування їх у розпорядження
відповідного органу внутрішніх справ;
призначення на посади осіб, які
перебувають у розпорядженні
відповідного органу, провадиться в
найкоротший строк, але не пізніше двох
місяців із дня звільнення їх з посади.

Отже, зарахування особи в
розпорядження органу внутрішніх справ
можливе лише у разі переміщення по
службі (здійснення
організаційно-штатних заходів) та не
може застосовуватися для звільнення
особи із займаної посади.

Також слід зазначити, що згідно із
приписами частини 6 статті 9 Закону
України "Про організаційно-правові
основи боротьби з організованою
злочинністю", начальники управлінь по
боротьбі з організованою злочинністю в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі
призначаються на посаду і звільняються
з посад Міністром внутрішніх справ
України за поданням начальника
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю.

Аналізуючи оскаржуваний наказ, суд
констатує той факт, що наказ підписаний
в.о. начальника Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Житомирській області Ю.В. Демяненком
без відповідного подання Головного
управління по боротьбі з організованою
злочинністю до Міністра внутрішніх
справ України.

З досліджених матеріалів справи
вбачається, що з 29.05.2014 по теперішній
час офіційні службові документи, які
стосуються полковника міліції ОСОБА_1 з
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю МВС України
до Міністерства внутрішніх справ
України не направлялись.

Зазначене дає підстави стверджувати
про порушення посадовими особами
відповідача вимог щодо порядку і
додержання компетенції під час
звільнення позивача.

У відповідності до п. 10 Положення особи
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ користуються
всіма соціально-економічними,
політичними та особистими правами і
свободами, виконують усі обов'язки
громадян, передбачені Конституцією
України та іншими законодавчими
актами, а їх права, обов'язки і
відповідальність, що випливають з умов
служби, визначаються законодавством,
Присягою, статутами органів внутрішніх
справ і цим Положенням.

Частиною 6 ст. 43 Конституції України
встановлено, що громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення.

З'ясовано, що ОСОБА_1 у період з 20.05.2014 по
30.05.2014 перебував на амбулаторному
лікуванні, тобто оспорюваний наказ в.о.
начальника УМВС України в Житомирській
області від 29.05.2014 № 148 о/с, яким
позивача звільнено із займаної посади -
винесено в період перебування
останнього у відпустці в зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю.

Твердження представника відповідача
щодо відповідності таких дій з боку
УМВС України в Житомирській області
нормам спеціального законодавства, суд
вважає необґрунтованими, оскільки
питання щодо можливості звільнення
особи з займаної ним посади в період
тимчасової непрацездатності
Положенням не врегульовано.

Посилання представника відповідача на
відсутність прямої заборони закону на
звільнення особи із займаної посади в
період тимчасової непрацездатності, як
обґрунтування своєї позиції, є
безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
суду України № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів", не
допускається звільнення працівника в
період тимчасової непрацездатності
коли розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Відповідно до правової позиції Вищого
адміністративного суду викладеної в
інформаційному листі № 753/11/13-10 від
26.05.2010 та підготовленої на підставі
аналізу, вивчення та узагальнення
практики Верховного Суду України, у
разі, якщо при вирішенні спору щодо
звільнення публічних службовців,
спірні правовідносини не врегульовано
нормами спеціальних законів -
застосуванню підлягають норми
трудового законодавства.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що незважаючи на наявність
спеціального законодавства, що регулює
порядок звільнення з посади в органах
внутрішніх справ, враховуючи наведені
вище обставини, на вказані
правовідносини поширюються трудові
гарантії визначені КЗпП України щодо
недопустимості звільнення особи в
період тимчасової непрацездатності з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Враховуючи наведені вище обставини,
суд дійшов висновку, що оскаржуваний
наказ в.о. начальника Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Житомирській області від 29.05.2014 № 148
о/с про відкликання з чергової
відпустки в зв'язку із службовою
необхідністю та звільнення його з
займаної посади є протиправним,
порушує права позивача, а тому підлягає
скасуванню.

Разом з тим, відповідно до п. 24
Положення, у разі незаконного
звільнення або переведення на іншу
роботу особи рядового, начальницького
складу органів внутрішніх справ
підлягають поновленню на попередній
роботі (посаді).

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач проходив службу на посаді
начальника управління по боротьбі з
організованою злочинністю Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Житомирській області, з якої його
незаконно звільнили.

На підставі вищевикладеного та
керуючись положеннями пункту 24
Положення, суд вважає за необхідне
поновити ОСОБА_1 на посаді з якої його
незаконно звільнили з 29 травня 2014 року.

Така позиція суду узгоджується із
правовою позицією Вищого
адміністративного суду України, яка
викладена ним в Аналітичній довідці
про вивчення та узагальнення практики
розгляду адміністративними судами
спорів з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби від
01.02.2009.

Відповідно до Інструкції про
впорядкування структури та умов
грошового забезпечення осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, затвердженої наказом
Міністерства внутрішніх справ України
№ 499 від 31.12.2007, грошове забезпечення
осіб рядового і начальницького складу
складається з посадового окладу,
окладу за спеціальним званням,
щомісячних (підвищення посадового
окладу, надбавки, доплати, винагороди,
які мають постійних характер, премії)
та одноразових додаткових видів
грошового забезпечення.

Згідно зі п. 1.12 Інструкції, грошове
забезпечення, виплачене особі рядового
чи начальницького складу несвоєчасно
або виплачене їй у меншому розмірі, ніж
належало, виплачується за весь період,
що передував моменту звернення за
одержанням недоотриманого грошового
забезпечення, протягом якого особа
мала на нього право.

У п. 3.5.2 цієї ж Інструкції визначено, що
особам рядового і начальницького
складу, звільненим з органів
внутрішніх справ, а потім поновленим на
службі у зв'язку з визнанням звільнення
незаконним, грошове забезпечення за
час вимушеного прогулу з дня
звільнення виплачується за посадою, з
якої вони були звільнені.

Зважаючи на наведене, а також з метою
повного захисту прав позивача, суд
зобов'язує Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 різницю грошового
забезпеченні за час вимушеного прогулу
в період з 29 травня 2014 року по день
поновлення на посаді.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Під час
судового розгляду справи відповідач,
як суб'єкт владних повноважень, не
довів належними засобами доказування
правомірність прийнятого рішення про
звільнення позивача, а також ту
обставину, що позивач несумлінно
виконував свої посадові обов'язки, чим
порушив Конституцію України та закони
України.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 слід
задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1
статті 256 Кодексу адміністративного
судочинства України, негайно
виконуються постанови суду про
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби, а також щодо
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби - у межах
суми стягнення за один місяць.

Згідно зі частини 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Однак, відповідно до частини 1 пункту 1
Закону України "Про судовий збір",
позивачі - за подання позовів про
стягнення заробітної плати, поновлення
на роботі та за іншими вимогами, що
випливають із трудових правовідносин -
від сплати судового збору звільнені.

Враховуючи те, що позивач звільнений
від сплати судового збору, відповідно,
останній не сплачено, а тому питання
щодо його повернення при вирішені
даної справи не вирішується.

Керуючись статтями 69, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати наказ Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Житомирській області від 29 травня 2014
року № 148 о/с в частині звільнення
ОСОБА_1 з посади начальника управління
по боротьбі з організованою
злочинністю Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника
управління по боротьбі з організованою
злочинністю Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області, з 29 травня 2014
року.

Зобов'язати Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Житомирській області нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 різницю грошового
забезпеченні за час вимушеного прогулу
в період з 29 травня 2014 року по день
поновлення на посаді.

Постанова в частині поновлення на
посаді допускається до негайного
виконання.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Головуючий суддя
В.А.
Липа

Судді
М.С.
Токарева

О.П.
Сичова

Повний текст постанови виготовлено: 20
листопада 2014 р.