Справа № 826/15742/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 11/406
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в порядку письмового провадження)

м. Київ

14 листопада 2014 року 09:00
№ 826/15742/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Бридж Плюс" до 1)
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві 2)
Головне управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправною
бездіяльність та визнання
протиправним і скасування
податкового повідомлення-рішення, В С Т
А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "БРИДЖ-ПЛЮС" (далі -
позивач) звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві державної (далі - відповідач-1),
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі - відповідач-2) з наступними
позовними вимогами:

- визнання протиправною бездіяльності
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (залишення Головного управління
Міндоходів у м. Києві скарги товариства
"БРИДЖ-ПЛЮС" на податкове
повідомлення-рішення державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві № від 27
серпня 2014 року - лист Головного
управління Міндоходів у м. Києві №
9355/10/26-15-10-06-15 від 23.09.2014);

- визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення
рішення-рішення державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві від 27.08. 2014 № .

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15.10.2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі № 826/15742/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15.10.2014 закінчено
підготовче провадження в
адміністративній справі та призначено
справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 13.11.2014 представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві,
та просив задовольнити позов у повному
обсязі.

Представник відповідача-1 заперечував
проти задоволення позовних вимог та
просив відмовити у задоволенні позову
повністю.

Представник відповідача-2 у судове
засідання не з'явився, хоча був
повідомлений про дату, час та місце
судового засідання по справі.

Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, беручи до уваги відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта, в
судовому засіданні 13.11.2014 суд ухвалив
перейти до розгляду справи в
письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, встановив.

На підставі наказу відповідача № 992 від
15.04.2014, згідно пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.2
п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78, п. 79.1, 79.2 ст.
79 Податкового кодексу України (далі - ПК
України) була проведена документальна
позапланова невиїзна перевірка ТОВ
"БРИДЖ-ПЛЮС" () з питань
повноти нарахування та достовірності
сплати ПДВ та податку на прибуток з ТОВ
"Агросервіс інвест плюс" () за період з 01.01.2013 по 31.03.2013, за
результатом якої складено акт
перевірки від 25.04.2014 № 149/1-22-03-35570641 (т. 1,
а.с. 24-34).

Відповідачем за результатами
перевірки встановлені наступні
порушення податкового законодавства
(т. 1, а.с. 33):

- п. 138.2 ст. 138, п. 141.1 ст. 141 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 105 010,33 грн.

На підставі складеного акту перевірки
від 25.04.2014 № 149/1-22-03-35570641 податковим
органом винесене податкове
повідомлення-рішення від 16.05.2014:

- № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання в розмірі 157 515,00
грн., з якої: за основним платежем - 105
010,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 52 505,00 грн. за платежем:
податок на прибуток (т. 1, а.с. 43).

Не погоджуючись з вищевказаними
висновками податкового органу, позивач
оскаржив їх в адміністративному
порядку.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 14.07.2014 скаргу
ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС" залишено без
задоволення, податкове
повідомлення-рішення від 16.05.2014 №
- скасовано в частині основного платежу
у розмірі 7619,00 грн. та в частині
штрафних санкцій в розмірі 3810,00 грн. (т.
1, а.с. 45-48).

У зв'язку з чим, ДПІ у Голосіївському
районі Головного управління у м. Києві
винесла податкове
повідомлення-рішення від 27.08.2014 №
, яким збільшено суму грошового
зобов'язання в розмірі 146 587,00 грн., з
якої: за основним платежем - 97 391,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями - 48
696,00 грн. за платежем: податок на
прибуток (т. 1, а.с. 53) та яке позивач
оскаржив в адміністративному порядку.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 23.09.2014 скаргу
ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС" залишено без розгляду
(т. 1, а.с. 55-57).

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для прийняття відповідачем
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення стали:

- акт ДПІ у Шевченківському районі
Головного управління у м. Києві від
23.10.2013 № 1518/22-04/38726756 про неможливість
проведення зустрічної звірки з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по ПДВ ТОВ "Агросервіс
інвест плюс" () за період
з 01.06.2013 по 30.09.2013;

- інформація згідно АІС «Податковий
блок» контрагент-постачальник
позивача - ТОВ "Агросервіс інвест плюс"
() має стан платника « 7» -
в ЄДР внесено запис про відсутність
підтвердження місцезнаходження.

- Крім цього, співробітниками
оперативного управління ДПІ в
Оболонському районі Головного
управління у м. Києві в ході здійснення
аналізу матеріалів кримінального
провадження внесено до Єдиного реєстру
досудових розслідувань під № 000148
за ознаками складу злочину
передбаченого ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 212
Кримінального кодексу України,
встановлено, що невстановлені
слідством особи, організовували на
території м. Києва та України
діяльність ряду суб'єктів
підприємницької діяльності з ознаками
«фіктивності» об'єднаних в єдину
злочинну фінансову схему з метою
використання їх реквізитів для
проведення безтоварних операцій з
підприємствами реального сектору
економіки та ухилення від сплати
податків.

Крім того, в ході розслідування
кримінального провадження № 000148
було встановлено місцезнаходження та
допитано директора, головного
бухгалтера та засновника ТОВ
"Агросервіс інвест плюс" () гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
повідомив, що ніякого відношення до
реєстрації та ведення
фінансово-господарської діяльності
вищезазначеного підприємства не має,
статутний фонд не формував, рахунків у
банківських установах не відкривав,
довіреностей від власного імені ніколи
та нікому не давав, підписання
первинної бухгалтерської та
податкової документації не здійснював,
контрактів, договорів, угод, актів
прийому-передачі виконаних робіт від
імені підприємства ніколи не укладав
та не підписував, будь-якої звітності
ніколи не готував, не підписував та не
подавав до контролюючих органів.

Таким чином, враховуючи, що ТОВ
"БРИДЖ-ПЛЮС" ()
задекларувало «витрати, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування» за придбаний товар у
ТОВ "Агросервіс інвест плюс" () на загальну суму 512 583,33 грн.,
податковий орган дійшов висновку, що
операції купівлі-продажу ТОВ
"Агросервіс інвест плюс" не спричиняють
реального настання правових наслідків,
а тому позивачем було занижено податок
на прибуток.

Однак, ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС" не погоджується
з висновками перевірки, прийнятим
податковим повідомленням - рішенням
від 27.08.2014 № та рішенням
Головного управління Міндоходів у м.
Києві від 23.09.2014, а тому звернулося з
відповідним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд прийшов до переконання про відмову
у задоволенні позовних вимог виходячи
з наступних міркувань.

Згідно пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України,
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України,
доходи, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, включаються до
доходів звітного періоду за датою,
визначеною відповідно до статті 137, на
підставі документів, зазначених у
пункті 135.2 цієї статті, та складаються
з:

доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються
відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.3 цієї статті та у статті 136 цього
Кодексу.

Згідно п. 135.2 ст. 135 ПК України, доходи
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують отримання
платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 135.5.15 п. 135.5 ст. 135, інші
доходи включають: інші доходи платника
податку за звітний податковий період.

В розумінні пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК
України витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Крім того, відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1
ст. 14 ПК України, господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п 138.1 ст. 138 цього Кодексу
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Одночасно нормою абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК
України встановлено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно п. 141.1 ст. 141 ПК України, до складу
витрат включаються будь-які витрати,
пов'язані з нарахуванням процентів за
борговими зобов'язаннями (в тому числі
за будь-якими кредитами, позиками,
депозитами, крім фінансових витрат,
включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

При цьому пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
визначено, що не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

У листі від 02.06.2011р. № 742/11/13-11 Вищий
адміністративний суд України
одночасно зазначає, що за відсутності
факту придбання товарів чи послуг або в
разі якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції (про що також
було зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011р. № 1936/11/13-11).

Засади регулювання, організації,
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності в
Україні врегульовані Законом України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV
(далі - Закон № 996-XIV). Відповідно до
статті 9 розділу 3 Закону № 996-XIV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в пункті 5 статті 9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до статті 11 Закону, на
основі даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Згідно частини 1 статті 3 Закону № 996-ХІV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-ХІV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Визначення терміну "первинний
документ" наведено у статті 1 Закону №
996-ХІV: первинний документ - документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Частиною 2 статті 9 даного Закону
встановлено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, між ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС"
та ТОВ "Агросервіс інвест плюс"
(постачальник), в особі директора
ОСОБА_1 було укладено договір поставки
запчастин від 01.12.2012 (т. 1, а.с. 58-59).

Згідно до умов даного договору,
постачальник зобов'язується
виготовити, поставити та передати у
власність замовника товар, відповідно
до еталонів-зразків, затверджених
замовником, а замовник зобов'язується
прийняти цей товар та оплатити його на
умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору, ціна,
кількість, асортимент, терміни
виготовлення й поставки товару
обумовлюються в додатках до даного
договору, які погоджуються сторонами
попередньо, додаються до цього
договору та є його невід'ємною
частиною.

На підтвердження реальності
господарської операції за вище
зазначеним договором позивачем надано
до суду: податкові накладні за підписом
ОСОБА_1; видаткові накладні за підписом
ОСОБА_1, проте, відсутні відомості про
особу, яка отримала товар за
довіреністю, оскільки, наявний лише
підпис невстановленої особи;
рахунки-фактури за підписом
невстановленої особи (без ПІБ); виписки
з банку, акти списання (т. 1, а.с. 60-105).

Крім цього, позивач надав суду докази
на підтвердження використання наданих
ТОВ "Агросервіс інвест плюс" товарів у
власній господарській діяльності (т. 1,
а.с. 106-120).

Однак, позивачем не було надано суду
додатків до договору, які є його
невід'ємною частиною, та в яких було
саме визначено ціну, кількість,
асортимент, терміни виготовлення й
поставки товару.

Крім того, як вбачається із матеріалів
справи, договір, видаткові та податкові
накладні від імені ТОВ "Агросервіс
інвест плюс" підписані ОСОБА_1, в той час
як, згідно його пояснень, дана особа
зазначила, що не має жодного відношення
до даного товариства, жодних угод від
імені ТОВ "Агросервіс інвест плюс" не
укладав та не підписував, а тому
відсутні підстави вважати, що дані
документи підписані уповноваженою
особою.

Таким чином, позивачем не надано
жодного доказу на підтвердження
наявності повноважень у ОСОБА_1
підписувати договори та первинні
документи від імені ТОВ "Агросервіс
інвест плюс", оскільки, дана особа
спростовує твердження свого
відношення до фінансово-господарської
діяльності ТОВ "Агросервіс інвест
плюс".

Здійснюючи правовий аналіз
обґрунтованості висновків податкового
органу щодо нікчемності правочинів,
укладених між позивачем та
контрагентом, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Згідно Інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 № 1936/11/13-11 вбачається, що сама
собою наявність окремих документів не
є підставою для висновків про
реальність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю не мали
місце. Наявність формально складених,
але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оскаржуваний правочин). До
оскаржуваних правочинів належить
зокрема фіктивний правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК
України).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставши можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Статтею 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

При цьому, згідно з позицією Верховного
Суду України (справа № 21-421а11), первинні
документи, підписані невстановленими
особами, не можуть бути підставою для
формування податкового кредиту.

Таким чином, надані позивачем
документи не дають можливості
встановити реальність здійснених
операцій та факт використання в
господарській діяльності позивача, а
лише фіксують господарські операцій з
вищезазначеним контрагентом, оскільки,
договори, видаткові та податкові
накладні від імені ТОВ "Агросервіс
інвест плюс" підписані ОСОБА_1, який у
власних поясненнях, спростовував свою
причетність до
фінансово-господарської діяльності
даного товариства та стверджував, що не
має жодного відношення до даного
товариства.

З огляду на зазначене, податковий орган
дійшов вірного висновку про те, що
взаємовідносини між ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС" та
ТОВ "Агросервіс інвест плюс" не
спричиняють реального настання
правових наслідків, укладений
позивачем з ТОВ "Агросервіс інвест
плюс" договір та інші первинні
документи не мають юридичної сили
первинних документів, оскільки, не
відповідають вимогам Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та Положенню "Про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку", затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, що унеможливлює їх
відображення в регістрах
бухгалтерського та податкового обліку,
у податковій звітності.

Крім того, за змістом пункту 1 "Порядку
заповнення податкової накладної",
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 № 1379,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 22 листопада 2011 р. за N 1333/20071,
який діяв з 16.12.2011 по 01.03.2014 (далі -
Порядок № 1379), податкову накладну
заповнює особа, яка зареєстрована як
платник податку в податковому органі
та якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість.

Відповідно до п. 16 Порядку № 1379, усі
примірники податкової накладної
підписуються особою, уповноваженою
платником податку здійснювати
постачання товарів/послуг, та
скріплюються печаткою такого платника
податку - продавця. Податкова накладна
не підписується покупцем
товарів/послуг і не скріплюється його
печаткою.

Згідно п. 6.3 Порядку № 1379, не дає права
покупцю на віднесення сум податку на
додану вартість до податкового
кредиту:

відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних;

порушення порядку заповнення
податкової накладної;

податкова накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду.

У ході розгляду справи встановлено, що
видаткові та податкові накладні від
імені директора ТОВ "Агросервіс інвест
плюс" виписані ОСОБА_1, які стали
підставою для формування ТОВ
"БРИДЖ-ПЛЮС" «витрат, що враховуються
при визначенні об'єкта оподаткування»,
не можна вважати належно оформленими
та підписаними повноважними особами
звітними документами, які посвідчують
факт придбання товарів, робіт чи
послуг, а тому віднесення відображених
у них сум до даних витрат є
безпідставним.

Таким чином, суд погоджується з
висновком державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві, що операції, згідно договору
поставки запчастин від 01.12.2012
укладеного між ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС" та ТОВ
"Агросервіс інвест плюс" (постачальник),
в особі директора ОСОБА_1 не
підтверджують факт придбання
позивачем товарів для використання у
власній господарській діяльності,
оскільки ОСОБА_1 спростовує свою
причетність до діяльності ТОВ
"Агросервіс інвест плюс".

Таким чином, ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС" було
позбавлене права включати до складу
«витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування»
декларації з податку на прибуток
підприємств суми понесених витрат за
договором поставки запчастин від 01.12.2012
укладеного з ТОВ "Агросервіс інвест
плюс".

Ураховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що господарські операції між
позивачем та його контрагентом не мали
товарного характеру, не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені договором, а оформлені
лише документально, що, в свою чергу,
призвело до встановлення податковим
органом порушень норм податкового
законодавства.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про необґрунтованість
позовної вимоги про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
27.08. 2014 №, оскільки, відсутні
підстави для її задоволення.

Щодо позовної вимоги про визнання
протиправною бездіяльності Головного
управління Міндоходів у м. Києві
(залишення Головного управління
Міндоходів у м. Києві скарги товариства
"БРИДЖ-ПЛЮС" на податкове
повідомлення-рішення державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві № від 27
серпня 2014 року - лист Головного
управління Міндоходів у м. Києві №
9355/10/26-15-10-06-15 від 23.09.2014) суд зазначає
наступне.

Згідно п. 56.1 ст. 56 ПК України, рішення,
прийняті контролюючим органом, можуть
бути оскаржені в адміністративному або
судовому порядку.

Відповідно до п.56.2 ст. 56 ПК України, у
разі коли платник податків вважає, що
контролюючий орган неправильно
визначив суму грошового зобов'язання
або прийняв будь-яке інше рішення, що
суперечить законодавству або виходить
за межі повноважень контролюючого
органу, встановлених цим Кодексом або
іншими законами України, він має право
звернутися до контролюючого органу
вищого рівня із скаргою про перегляд
цього рішення.

Пунктом 56.3 ст. 56 ПК України
встановлено, що скарга подається до
контролюючого органу вищого рівня у
письмовій формі (та у разі потреби - з
належним чином засвідченими копіями
документів, розрахунками та доказами,
які платник податків вважає за
потрібне надати з урахуванням вимог
пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу)
протягом 10 календарних днів, що
настають за днем отримання платником
податків податкового
повідомлення-рішення або іншого
рішення контролюючого органу, що
оскаржується.

Згідно п. 56.8 ст. 56 ПК України,
контролюючий орган, який розглядає
скаргу платника податків, зобов'язаний
прийняти вмотивоване рішення та
надіслати його протягом 20 календарних
днів, наступних за днем отримання
скарги, на адресу платника податків
поштою з повідомленням про вручення
або надати йому під розписку.

Відповідно до п. 56.6 ст. 56 ПК України, у
разі коли контролюючий орган приймає
рішення про повне або часткове
незадоволення скарги платника
податків, такий платник податків має
право звернутися протягом 10
календарних днів, наступних за днем
отримання рішення про результати
розгляду скарги, зі скаргою до
контролюючого органу вищого рівня.

Згідно п. 56.7 ст. 56 ПК України, у разі
порушення платником податків вимог
пунктів 56.3 і 56.6 подані ним скарги не
розглядаються та повертаються йому із
зазначенням причин повернення.

Відповідно до п. 8.5 Порядку оформлення і
подання скарг платниками податків та
їх розгляду органами доходів і зборів,
затвердженого наказом Міністерства
доходів і зборів України від 25.12.2013 № 848,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 17 січня 2014 р. за № 99/24876, не
розглядаються повторні звернення до
одного і того самого органу доходів і
зборів від однієї і тієї самої особи з
одного і того самого питання, якщо
перше було вирішено по суті.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач оскаржив в адміністративному
порядку податкове
повідомлення-рішення від 16.05.2014 №
, винесене за результатами акту
перевірки від 25.04.2014 № 149/1-22-03-35570641, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
в розмірі 157 515,00 грн., з якої: за основним
платежем - 105 010,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 52 505,00 грн. за
платежем: податок на прибуток.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 14.07.2014 скаргу
ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС" залишено без
задоволення, податкове
повідомлення-рішення від 16.05.2014 №
- скасовано в частині основного платежу
у розмірі 7619,00 грн. та в частині
штрафних санкцій в розмірі 3810,00 грн. (т.
1, а.с. 45-48).

Згідно пп. 60.1.3 п. 60.1 ст. 60 ПК України,
податкове повідомлення-рішення
вважаються відкликаними, якщо:
контролюючий орган зменшує нараховану
суму грошового зобов'язання раніше
прийнятого податкового
повідомлення-рішення.

У зв'язку з чим, враховуючи рішення
Головного управління Міндоходів у м.
Києві від 14.07.2014, ДПІ у Голосіївському
районі Головного управління у м. Києві
винесла податкове
повідомлення-рішення від 27.08.2014 №
, яким збільшено суму грошового
зобов'язання в розмірі 146 587,00 грн., з
якої: за основним платежем - 97 391,00 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями - 48
696,00 грн. за платежем: податок на
прибуток (т. 1, а.с. 53).

Крім цього, як вбачається з матеріалів
справи, позивач 08.09.2014 оскаржив до
Головного управління Міндоходів у м.
Києві податкове повідомлення-рішення
від 27.08.2014 № , прийняте за
результатами акту перевірки від 25.04.2014
№ 149/1-22-03-35570641 та рішення Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
14.07.2014.

У зв'язку з чим, рішенням Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
23.09.2014 скаргу ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС" залишено
без розгляду на підставі п. 8.5 Порядку
оформлення і подання скарг платниками
податків та їх розгляду органами
доходів і зборів (т. 1, а.с. 55-57).

Як вбачається з матеріалів справи,
Головним управління Міндоходів у м.
Києві рішенням від 14.07.2014 вже були
дослідженні обставини, викладені в
акті перевірки від 25.04.2014 № 149/1-22-03-35570641,
які стали підставою для донарахування
ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС" податкових зобов'язань.

Відтак, суд дійшов висновку, що
Головним управління Міндоходів у м.
Києві правомірно було залишено без
розгляду скаргу ТОВ "БРИДЖ-ПЛЮС",
враховуючи приписи п. 8.5 Порядку
оформлення і подання скарг платниками
податків та їх розгляду органами
доходів і зборів, а тому позовна вимога
в даній частині не підлягає
задоволенню.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог та відсутності підстав
для їх задоволення.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно ч. 2 ст. 72 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яке
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими, а, відтак, такими, що
не підлягають задоволенню.

Згідно частини 2 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз.

В даному випадку відсутнє
документальне підтвердження судових
витрат відповідача, а тому вони
стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Відмовити у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю "БРИДЖ-ПЛЮС" повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "БРИДЖ-ПЛЮС" () решту суми судового збору
у розмірі 2639,56 грн. (дві тисячі шістсот
тридцять дев'ять грн. 56 коп.) на
розрахунковий рахунок № 4007 у ГУ
ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова