Справа № 2а-484/12/0970
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року

Справа № 106728/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання
Нефедової А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в м.
Яремче Івано-Франківської області на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 18
квітня 2012 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Парктур» до
Державної податкової інспекції в м.
Яремче Івано-Франківської області, за
участю прокуратури Івано-Франківської
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2012 року позивач - Товариство з
обмеженою відповідальністю «Парктур»
звернулося з позовом до Державної
податкової інспекції в м. Яремче
Івано-Франківської області, в якому
просить скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача
№ від 07.12.2011 року, яким зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі
27010,00 грн. та застосовано штрафну
санкцію в сумі 1 грн.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 18
квітня 2012 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в м.
Яремче Івано-Франківської області
№ від 7 грудня 2011 року.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що у відповідності до
укладеного між ТзОВ «Парктур» та його
контрагентом - ТзОВ «Ресурсна
компанія» договору на обслуговування
№01/26-К від 26 березня 2009 року та додатку
№6 до вказаного договору від 04 січня 2011
року ТзОВ «Ресурсна компанія» надала
послуги щодо обслуговування об'єктів
ТзОВ «Парктур». Виконання вказаних
робіт підтверджується: актом
здачі-приймання наданих послуг,
складеними представниками сторін по
договору, копією податкової накладної
по операціях з ТзОВ «Ресурсна
компанія», яка оформлена відповідно до
вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу
України та, яка підтверджує факт
правомірності формування позивачем
податкового кредиту по податку на
додану вартість. Згідно умов договорів
між сторонами здійснювались
розрахунки за виконані послуги, що
підтверджується відомостями про рух
коштів по рахунках позивача.

Таким чином, відповідачем при
прийнятті оскаржуваного
повідомлення-рішення не прийнято до
уваги факти надання послуг від ТзОВ
«Ресурсна компанія» до ТзОВ «Парктур».

Суд першої інстанції вказує на те, що
посилання відповідача на можливі
порушення допущені третьою особою, яка
не є контрагентом позивача, не
позбавляють останнього права на
вчинення дій щодо формування
від'ємного значення податку на додану
вартість за операціями, які вчинені між
ТзОВ «Парктур» та ТзОВ «Ресурсна
компанія», а наявність таких порушень з
боку ТзОВ «Сталевий дім» тягне за собою
негативні наслідки виключно для особи,
яка їх допустила.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
обставини, встановлені податковим
органом на підтвердження того, що
укладаючи спірний договір, учасники
договірних відносин діяли з метою, яка
є завідомо суперечною інтересам
держави та суспільства.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною, прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, Державна податкова інспекція в
м. Івано-Франківську оскаржила її,
подавши апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року та прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт стверджує, що договір на
обслуговування №01/26-К від 26 березня 2009
року, укладений між ТзОВ «Парктур» та
ТзОВ «Ресурсна компанія», укладений з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
водночас є таким, що порушує публічний
порядок, а тому, згідно ч.1 ст. 203, ч.2 ст. 215
Цивільного кодексу України його слід
вважати нікчемними.

Апелянт вказує на те, що відповідно до
отриманих матеріалів перевірки від ДПІ
в Надвірнянському районі від 20.09.2011
року за №503/7/23-010, встановлено, що
правочини які виконувались за червень
2011 року ТзОВ «Ресурсна компанія» з ТзОВ
«Сталевий дім» не спричиняють
реального настання правових наслідків,
а тому є нікчемними. В ході перевірки не
підтверджено наявність поставок
товарів (послуг) від ТзОВ «Сталевий
дім» підприємствам покупцям, що
свідчить про те, що правочини між ТзОВ
«Сталевий дім» та покупцями здійснені
без мети настання реальних наслідків.
Отже, зазначені правочини відповідно
до п.п. 1, 2 ст.215, п.п. 5 ст.203 Цивільного
кодексу України є нікчемним, і в силу
ст.216 Цивільного кодексу України не
створюють юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Виходячи з вищенаведеного, ТзОВ
«Сталевий дім» здійснювало діяльність,
спрямовану на здійснення операцій
пов'язаних з наданням податкової
вигоди третіх осіб.

Перевіркою встановлено відсутність
об'єктів оподаткування по операціях з
придбання товарів (послуг) у
підприємств-постачальників та по
операціях з продажу цих товарів
(послуг) підприємствам-покупцям за
період з 01.06.2011 року по 30.06.2011 року.

Враховуючи вищевикладене, правочини,
що виконувались за період з 01.06.2011 року
по 30.06.2011 року ТзОВ «Ресурсна компанія»
з ТзОВ «Сталевий дім» не спричиняють
реального настання правових наслідків.

Наслідком діяльності ТзОВ «Ресурсна
компанія» по взаєморозрахунках з ТзОВ
«Сталевий дім» в частині придбання
товарів, робіт (послуг) є отримання
податкової накладної для податкового
кредиту.

Таким чином, усі операції
купівлі-продажу ТзОВ «Ресурсна
компанія» не спричиняють реального
настання правових наслідків, а отже - є
нікчемними по ланцюгу до
«вигодонабувача».

Отже, правочини укладені від імені ТзОВ
«Парктур» не спричиняють реального
настання правових наслідків та
суперечать інтересам держави та
суспільства.

Апелянт зазначає, що ТзОВ «Парктур»
(отримав статус «вигодонабувача»)
здійснював діяльність спрямовану на
здійснення операцій пов'язаних з
отриманням податкової вигоди від ТзОВ
««Ресурсна компанія», а тому дані,
наведені в декларації з податку на
додану вартість за червень 2011 року про
обсяги податкового кредиту в загальній
сумі ПДВ - 27099,66 грн., отриманого від ТзОВ
«Ресурсна компанія» - не є дійсними та
підлягають коригуванню показника
податкової декларації з податку на
додану вартість за операціями, що
проведені на підставі нікчемних
правочинів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної
інстанції вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що у період з 08.11.2011
року по 14.11.2011 року Державною
податковою інспекцією в м. Яремче
Івано-Франківської області проведено
позапланову виїзну документальну
перевірку ТзОВ «Парктур» за період
червень 2011 року з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
відносин з ТОВ «Ресурсна компанія».

За результатами перевірки складено акт
№ 550/23-32145510 від 21.11.2011 року, з якого
видно, що перевіркою встановлено
порушення позивачем вимог: ст. ст. 203, 215,
216, 228 ЦК України, в частині недодержання
в момент вчинення правочину вимог, які
не спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
по правочинах, здійснених за період
червень 2011 року по ланцюгу з
контрагентом постачальником - ТОВ
«Ресурсна компанія»; пункту 198.1 ст. 198
Податкового кодексу України, а саме
завищення підприємством суми
податкового кредиту отриманого від ТОВ
«Ресурсна компанія» по декларації за
червень 2011 року на загальну суму 27 009,66
грн.

На підставі вказаного акта перевірки
Державною податковою інспекцією в м.
Яремче Івано-Франківської області
прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 07.12.2011
року, яким зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 27010,00 грн. та
застосовано штрафну санкцію в сумі 1
грн.

Встановлено, що між ТзОВ «Парктур» та
ТзОВ «Ресурсна компанія» укладено
договір на обслуговування №01/26-К від 26
березня 2009 року (з додатками до
договору №3 04.01.2010 року; від 01.11.2010 року;
№5 від 01.12.2010 року; №6 від 4 січня 2011
року). У відповідності до умов
вказаного договору та додатку до
договору, який набрав чинності з
моменту його підписання і діяв до 31
грудня 2011 року, ТзОВ «Ресурсна
компанія» зобов'язувалось надавати
послуги (виконувати роботи) щодо
обслуговування об'єктів (майна)
позивача.

Як слідує із матеріалів справи,
виконання вказаних робіт
підтверджується: актом здачі-приймання
наданих послуг, складеними
представниками сторін по договору,
копією податкової накладної по
операціях з ТзОВ «Ресурсна компанія»,
яка оформлена відповідно до вимог п.201.1
ст.201 Податкового кодексу України.
Згідно умов договорів між сторонами
здійснювались розрахунки за виконані
послуги, що підтверджується
відомостями про рух коштів по рахунках
позивача.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) податковий кредит визначено
як суму, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності; в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 ПК України
встановлює, що податковий кредит
звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг .

Згідно з п. 201.6 ст. 201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (п. 201.6 ПК України).

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
чинне податкове законодавство не
пов'язує право платника на податковий
кредит з повнотою відображення
постачальником у своїй податковій
звітності відповідних господарських
операцій, з фактичною сплатою
постачальником ПДВ до бюджету. Платник
не несе відповідальності за дії своїх
контрагентів, що беруть участь у сплаті
податків до бюджету. Податкові органи
не вправі тлумачити поняття
добросовісності платника як таке, що
породжує у останнього додаткові
обов'язки, не передбачені чинним
законодавством.

Крім того, факт надання послуг
позивачеві підтверджується наявними у
справі первинними документами.
Договірні правовідносини між
позивачем та його контрагентом
оформлено належним чином, первинні
документи податкової та
бухгалтерської звітності відповідають
вимогам законодавства, що
пред'являються до первинних
документів.

Що стосується висновків апелянта щодо
недійсності та нікчемності правочину,
укладеного між ТзОВ «Парктур» з його
контрагентом - ТзОВ «Ресурсна
компанія» суд апеляційної інстанції
зазаначає:

Статтею 204 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 228 Цивільного кодексу
України передбачено, що правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

На думку суду апеляційної інстанції,
визначенню правочину як такого, що
порушує публічний порядок або
визначенню правочину як такого, що є
нікчемний, повинен передувати вирок
суду про притягнення учасника
(учасників) такого правочину до
кримінальної відповідальності, який би
набрав законної сили або рішення суду
про визнання правочину недійсним.
Однак, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідачем таких доказів
надано не було.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, а доводи апелянта на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в м. Яремче
Івано-Франківської області залишити
без задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року у справі №2а-484/12/0970 за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Парктур» до
Державної податкової інспекції в м.
Яремче Івано-Франківської області, за
участю прокуратури Івано-Франківської
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів з дня
складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник

Повний текст ухвали виготовлено та
підписано 25.11.2014 року.