Справа № 760/18719/14-а
Суддя: Бобровник О. В.
Дата ухвалення: 2014-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№ 2-а-754-14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21. 11. 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді
Бобровник О. В.

при секретарі: Мурга
Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Солом'янському районі м. Києва - про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Солом'янському районі м. Києва - про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач мотивувала свої вимоги тим, що
вона перебуває на обліку в Управлінні
Пенсійного фонду України в
Солом'янському районі м. Києва та
отримує пенсію по інвалідності
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

23.06.2014 року позивач звернулась до
управління Пенсійного фонду України в
Солом'янському районі м. Києва із
заявою про призначення пенсії вх.№К-761,
однак позивачу було відмовлено в
призначенні пенсії.

В зв'язку із зазначеним позивач
вважаючи свої права порушеними просила
суд визнати неправомірними дії УПФ
України в Солом'янському районі м.
Києва щодо відмови в призначені ОСОБА_1
дострокову пенсії за віком, як матері
дитини-інваліда з дитинства;
зобов'язати УПФ України в
Солом'янському районі м. Києва
призначити і виплатити ОСОБА_1
дострокову пенсію за віком, як матері
дитини-інваліда з дитинства.

Позивач в судовому засіданні позовну
заяву підтримала в повному обсязі,
просила суд про задоволення позову.

Представник УПФ України в
Солом'янському районі м. Києва в
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечував в повному обсязі,
просив суд про відмову в задоволенні
позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, повно
та всебічно дослідивши матеріали
справи, оцінивши докази, які містяться
в справі, проаналізувавши норми
чинного законодавства, вважає, що позов
підлягає задоволенню виходячи з
такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, 1961 року
народження перебуває на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України в
Солом'янському районі м. Києва та
отримує пенсію по інвалідності
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Вбачається, що 23.06.2014 року ОСОБА_1
звернулась до Управління Пенсійного
фонду України в Солом'янському районі
м. Києва із заявою про призначення
дострокової пенсії за віком, як матері
дитини-інваліда з дитинства.

Встановлено, що дитина позивача,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 7 років була
визнана дитиною-інвалідом з дитинства,
що підтверджується копією медичного
висновку № 1391 від 07. 09. 2001 року (а.с. 12).

Згідно листа №9193/09/К-761 від 04. 07. 2014 року,
ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні
пенсії на підставі того, що позивач не
має права на призначення дострокової
пенсії через те, що нею не було надано
відповідачу медичного висновку про
призначення дитини інвалідом з
дитинства до шести річного віку.

Позивач вважає вказану відмову не
обгрунтованою та такою, що порушує її
права в зв'язку з чим просила суд про
задоволення позову, на що слід
зазначити наступне.

Так, відповідно до п. 3 розділу 15 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
тимчасово, до прийняття відповідного
закону жінки, які народили п'ятеро або
більше дітей і виховали їх до
шестирічного віку, і матері інвалідів з
дитинства, які виховали їх до цього
віку, мають право на призначення
дострокової пенсії за віком, але не
раніше ніж за 5 років до досягнення
пенсійного віку, передбаченого ст.. 26
цього Закону, за наявності не менше 15
років страхового стажу. При цьому до
числа інвалідів з дитинства належать
також діти-інваліди віком до 16 років.

Згідно ст.. 17 ЗУ «Про пенсійне
забезпечення», жінки, які народили
п'ятеро або більше дітей і виховали їх
до восьмирічного віку, і матері
інвалідів з дитинства, які виховали їх
до цього віку, мають право на пенсію за
віком після досягнення 50 років і при
стажі роботи не менше 15 років із
зарахуванням до стажу часу догляду за
дітьми. При цьому до числа інвалідів з
дитинства належать також діти-інваліди
віком до 16 років, які мають право на
одержання соціальної пенсії.

З урахуванням наведеного вище
вбачається, що дії відповідача щодо
відмови в призначенні пенсії позивачу
є протиправними, оскільки наведені
правові норми не містять в якості
обов'язкової умови для призначення
такого виду пенсії встановлення дитині
інвалідності до досягнення нею
6-річного віку.

Судом встановлено, що позивач має
доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка у віці 7
років була визнана дитиною-інвалідом з
дитинства.

Крім того встановлено, що позивач
досягла віку та має необхідний стаж для
призначення дострокової пенсії за
віком.

Статтею 64 Конституції України
гарантується, що конституційні права і
свободи людини і громадянина не можуть
бути обмежені, крім випадків,
передбачених Конституцією України.

Відповідно до статті 6 Конституції
України, органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом 12 статті 92 основного закону
України встановлено, що виключно
законами України визначаються
організація і діяльність органів
виконавчої влади, основи державної
служби, організації державної
статистики та інформатики.

Конституція України не передбачає
право органів виконавчої влади
застосовувати аналогію права або
закону при вирішенні будь-яких питань,
що належать до їх компетенції, а
вимагає діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
рішень суб'єкта владних повноважень з
огляду на чіткі критерії, які зазначені
у частині 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
з урахуванням закріпленого статтею 9
Кодексу адміністративного судочинства
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності

Згідно з ч.3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів суду
правомірності прийнятого ним рішення
від 04.07.2014 року про відмову в
призначенні пенсії позивачу.

Натомість позивач надала суду
обґрунтовані пояснення, що
підтверджуються допустимими доказами
щодо протиправності дій відповідача.

Таким чином, враховуючи наведене та
виходячи з аналізу вищевказаних норм
чинного законодавства, оцінивши
докази, які є в матеріалах справи за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги
ґрунтуються на вимогах закону, тому
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.. ст.. 6, 64, 92 Конституції
України, п. 3 розділу 15 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", ст.. 17 ЗУ «Про
пенсійне забезпечення», ст.. ст.. 9, 11, 69-71,
86, 94, 97, 158-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії
Управління Пенсійного фонду України в
Солом'янському районі м.Києва про
відмову в призначенні ОСОБА_1
дострокової пенсії за віком, як матері
дитини-інваліда з дитинства.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Солом'янському районі
м.Києва призначити та виплатити ОСОБА_1
дострокову пенсію за віком, як матері
дитини-інваліда з дитинства.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: