Справа № 802/3819/14-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 листопада 2014 р.
Справа № 802/3819/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Томчука А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Медяної Н.А.

позивача: ОСОБА_1

відповідача:
Коваленко Я.А.

третя особа І: не
з'явився

третя особа ІІ: не
з'явився

третя особа ІІІ: не
з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_3, третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
позову на стороні позивача - ОСОБА_4
(третя особі І), ОСОБА_5 (третя особа ІІ),
ОСОБА_6 (третя особа ІІІ)

до: Вінницької районної державної
адміністрації

про: визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 та треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет позову на стороні позивача -
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись в
суд з адміністративним позовом до
Вінницької районної державної
адміністрації (далі - Вінницька РДА) про
визнання протиправними дій, які
полягають у відмові Вінницькою РДА у
затвердженні проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок цільове
призначення яких змінюється з «для
ведення фермерського господарства» на
«для індивідуального садівництва»
громадянам на території
Луко-Мелешківської сільської ради
Вінницького району Вінницької області,
викладену у листі від 20.10.2014 року за
№01-19/2272, а також про зобов'язання
повторно розглянути колективну заяву
ОСОБА_3 від 14.10.2014 року про затвердження
такого проекту.

Зазначали, що відмова відповідача у
задоволенні їх клопотання щодо
затвердження проекту землеустрою про
відведення земельних ділянок на
території Луко-Мелешківської
сільської ради Вінницького району та
зміну цільового призначення з
посиланням на п.15 Перехідних положень
Земельного кодексу України, являється
протиправною, безпідставною та
необґрунтованою.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю та просив суд задовольнити
адміністративний позов. Окремо
зазначав, що проект землеустрою щодо
відведення земельних ділянок цільове
призначення яких змінюється з «для
ведення фермерського господарства» на
«для індивідуального садівництва»
громадянам (позивачу та третім особам)
на території Луко-Мелешківської
сільської ради Вінницького району
Вінницької області пройшов державну
експертизу землевпорядної
документації на відповідність вимогам
законодавства України, встановленим
нормам і правилам. За наслідками такої
експертизи ГУ Держкомзему у Вінницькій
області було надано позитивний
висновок від 30.10.2012 року за №1353, а
зауваження по висновку були повністю
зняті управлінням Держкомзему у
Вінницькому районі 19.12.2012 року. Крім
того, ТОВ «КВАНТ» на замовлення
позивача було розроблено
обґрунтування зміни цільового
призначення земельних ділянок для
ведення фермерського господарства під
садівництво на території
Луко-Мелешківської сільської ради
Вінницького району.

Треті особи в судове засідання не
з'явилися, в матеріалах справи
містяться заяви про розгляд справи за
їх відсутності, позовні вимоги
підтримали у повному обсязі (а.с.49,51,53).

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення адміністративного.
Письмові заперечення містяться в
матеріалах справи (а.с.64-66).

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, повно і
всебічно з'ясувавши всі обставини
адміністративної справи в їх
сукупності на підставі чинного
законодавства, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню, з огляду
на наступне.

Судом встановлено, що 14.10.2014 року
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
керуючись ч.3 ст.20 Земельного кодексу
України, звернулись із письмовою
заявою до голови Вінницької РДА про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок цільове
призначення яких змінюється на
території Лука-Мелешківської
сільської ради Вінницького району
Вінницької області та яка належить їм
на правах приватної власності, з
ведення фермерського господарства на
ведення індивідуального садівництва.
Відповідно із даною заявою було додано
пакет документів необхідних для такого
затвердження (а.с.11).

20.10.2014 року листом №01-19/2272 Вінницька РДА
відмовила у задоволенні вище вказаного
клопотання посилаючись на п.15
Перехідних положень Земельного
кодексу України (а.с.12-13).

Вирішуючи спір по суті суд виходив з
наступного.

Згідно ст. 19 Земельного кодексу України
(далі - ЗК України), землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на категорії, серед яких -
землі сільськогосподарського
призначення.

Відповідно до ч.3 ст. 22 ЗК України, землі
сільськогосподарського призначення
передаються у власність та надаються у
користування громадянам для ведення
особистого селянського господарства,
садівництва, городництва, сінокосіння
та випасання худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Згідно ч.ч.2, 3 ст. 20 ЗК України, зміна
цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земельних
ділянок приватної власності
провадиться:

щодо земельних ділянок, розташованих у
межах населеного пункту, - сільською,
селищною, міською радою;

щодо земельних ділянок, розташованих
за межами населених пунктів, - районною
державною адміністрацією, а щодо
земельних ділянок, розташованих за
межами населених пунктів, що не входять
до території району, або в разі якщо
районна державна адміністрація не
утворена, - Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, обласною державною
адміністрацією.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки приватної власності,
цільове призначення якої змінюється,
розробляється на замовлення власника
земельної ділянки без надання дозволу
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, органу виконавчої влади, органу
місцевого самоврядування на його
розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється в
порядку, встановленому законом.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується в
порядку, встановленому статтею 186-1
цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки
Крим, орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування у місячний
строк з дня отримання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, погодженого в порядку,
встановленому статтею 186-1 цього
Кодексу, приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та зміну
її цільового призначення.

Крім того, частинами 1, 2 ст. 186-1 ЗК
України встановлено, що проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок усіх категорій та форм
власності підлягає обов'язковому
погодженню з територіальним органом
центрального органу виконавчої влади,
що здійснює реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин.
Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у межах населеного
пункту або земельної ділянки за межами
населеного пункту, на якій розташовано
об'єкт будівництва або планується
розташування такого об'єкта, подається
також на погодження до структурних
підрозділів районних, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій у сфері містобудування
та архітектури, а якщо місто не входить
до території певного району, - до
виконавчого органу міської ради у
сфері містобудування та архітектури, а
в разі, якщо такий орган не утворений, -
до органу виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань
містобудування та архітектури чи
структурного підрозділу обласної
державної адміністрації з питань
містобудування та архітектури.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 186-1 ЗК України
вище вказані органи зобов'язані
протягом десяти робочих днів з дня
одержання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або копії
такого проекту безоплатно надати або
надіслати рекомендованим листом з
повідомленням розробнику свої
висновки про його погодження або про
відмову в такому погодженні з
обов'язковим посиланням на закони та
прийняті відповідно до них
нормативно-правові акти, що регулюють
відносини у відповідній сфері.
Підставою для відмови у погодженні
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки може бути лише
невідповідність його положень вимогам
законів та прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів,
документації із землеустрою або
містобудівній документації.

Відповідно до п.п. б) п. 15 Перехідних
положень ЗК України, до набрання
чинності законами України про
державний земельний кадастр та про
ринок земель не допускається купівля -
продаж або іншим способом відчуження
земельних ділянок і зміна цільового
призначення (використання) земельних
ділянок, які перебувають у власності
громадян та юридичних осіб для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, земельних ділянок,
виділених у натурі (на місцевості)
власникам земельних часток (паїв) для
ведення особистого селянського
господарства, а також земельних часток
(паїв), крім передачі їх у спадщину,
обміну земельної ділянки на іншу
земельну ділянку відповідно до закону
та вилучення (викупу) земельних ділянок
для суспільних потреб.

Таким чином, п.п. б) п. 15 Перехідних
положень ЗК України заборонена зміна
функціонального використання
земельних ділянок з товарного
сільськогосподарського призначення та
ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва.

Матеріалами справи підтверджується, що
спірна земельна ділянка знаходилась у
володінні Селянського (фермерського)
господарства «Весна». Згідно рішення
голови ОСОБА_3 про ліквідацію
господарства від 27.12.2005 року було
проведено заходи по ліквідації даного
господарства, про що складено акт
ліквідації від 26.01.2006 року (а.с.79). Як
свідчить довідка з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців станом на 11.11.2014 року
СФГ «Весна» перебуває в процесі
припинення (а.с.80).

Як вже зазначалось вище, позивач та
треті особи звернулись до відповідача
із колективним клопотанням (заявою) про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки площею
9,9125 га на території Луко-Мелешківської
сільської ради Вінницького району щодо
зміни її цільового призначення.

Приймаючи до уваги вказану колективну
заяву, судом надано оцінку наявним в
матеріалах справи державним актам на
право власності на земельну ділянку
позивачу та третім особам. Судом
встановлено, що згідно даних державний
актів ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є
власниками земельних ділянок площею по
1,9825 га на території Луко-Мелешківської
сільської ради Вінницького району
Вінницької області, цільове
призначення яких - для відведення
фермерського господарства (а.с.26-29). В
той же час, в матеріалах справи
міститься державний акт (який
надавався до Вінницької РДА), згідно
якого вбачається, що у володінні ОСОБА_3
є ще одна земельна ділянки площею 1,9825
га, цільове призначення якої - для
ведення селянського (фермерського)
господарства, яка підпадає під пряму
дію мораторію передбачену п.15
Прикінцевих положень ЗК України (а.с.25).

Тобто, зазначене свідчить про те, що
дані державні акти за своєю суттю
виданні на земельні ділянки, цільове
призначення яких відрізняється одне
від одного.

В силу статті 18 ЗК України визначено, що
до земель України належать усі землі в
межах її території, в тому числі
острови та землі, зайняті водними
об'єктами, які за основним цільовим
призначенням поділяються на категорії.
Кожна категорія земель має узагальнене
цільове призначення, що визначає
специфіку її особливого правового
режиму.

Згідно зі статтею 19 ЗК України землі
сільськогосподарського призначення
визначені як окрема категорія земель.

В свою чергу, як зазначалось вище норма
статті 22 ЗК України чітко визначає
поняття земель сільськогосподарського
призначення та порядок їх
використання. Зазначене свідчить про
те, що визначення поняття «землі
сільськогосподарського призначення»
насамперед пов'язано з використанням
їх для такої цілі, як виробництво
сільськогосподарської продукції, що
зумовлено їх природними властивостями.

Також, даною статтею визначено види
використання сільськогосподарських
земель, які відповідають їх цільовому
призначенню, та осіб, які мають право на
отримання таких земель у власність та у
користування. Згідно з положеннями
зазначеної норми окрему групу
суб'єктів сільськогосподарського
землевикористання становлять
громадяни, яким землі
сільськогосподарського призначення
передаються у власність та надаються у
користування для ведення особистого
селянського господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння та випасання
худоби, ведення товарного
сільськогосподарського
товаровиробництва.

Суб'єктами такого виду
землекористування можуть бути
громадяни України, які отримали
земельні ділянки у власність
безоплатно в результаті приватизації
земель колективних
сільськогосподарських підприємств
(селяни, колишні члени цих підприємств)
(с.25 ЗК України).

Серед товарних форм ведення
сільськогосподарського виробництва
земельне законодавство визначає
фермерські господарства та
сільськогосподарські кооперативи.
Правовий режим використання земельних
ділянок за такими формами товарного
сільськогосподарського виробництва
окрім ЗК визначається спеціальними
законами - Законом України «Про
фермерські господарства» та Законом
України «Про сільськогосподарську
кооперацію».

Різний правовий режим земель
сільськогосподарського призначення за
видами використання підтверджується
положеннями статті 121 ЗК України, якою
встановлено норми безоплатної
передачі у власність земельних ділянок
громадянам. Розмір земельної ділянки
для ведення садівництва, яку модна
приватизувати безоплатно, становить не
більше 0,12 га, у той час як розмір
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства згідно з
нормами безоплатної передачі
земельних ділянок громадянам України
визначається розміром земельної
частки (паю), встановленим для членів
сільськогосподарських підприємств,
розташованих на території сільської,
селищної, міської ради, де знаходиться
фермерське господарство. Розмір
земельних ділянок, що передаються
безоплатно громадянину для ведення
особистого селянського господарства,
становить не більше 2,0 га. Наведена
норма передбачає можливість
збільшення цього розміру у разі
отримання в натурі (на місцевості)
земельної частки (паю) та її
успадкування членами господарства. Це
насамперед свідчить про
раціональність використання земель.

Об'єктом права власності на землю є
земельна ділянка. Згідно зі статтею 79
ЗК України земельна ділянка - це
частина земної поверхні з
установленими межами, певним місцем
розташування з визначеними щодо неї
правами.

Здійснення прав власника землі
передбачає дотримання ним обов'язків,
пов'язаних з володінням земельною
ділянкою, першочерговим з яких згідно з
пунктом «а» частини першої статті 90 ЗК
України визначено обов'язок
забезпечення її використання за
цільовим призначенням.

Стаття 1 Закону України «Про
землеустрій» містить визначення
поняття «цільове призначення
земельної ділянки», згідно з яким це є
її використання за призначенням,
визначеним на підставі документації із
землеустрою в установленому
законодавством порядку.

У зв'язку з чим, із врахуванням вище
наведених норм наведене свідчить, що
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення,
які надаються у власність або
передаються у користування, за
конкретними цілями використання
поділяються на види. Віднесення
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення до
того чи іншого виду починається на їх
правовому режимі (порядку
використання), який відповідає їх
цільовому призначенню (використанню).

Відповідно до положень статей 13, 14
Конституції України земля є об'єктом
права власності України земля є
об'єктом права власності Українського
народу і є національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави, у зв'язку з чим гарантоване
Конституцією право власності на землю
має набуватися і реалізуватися
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
Закону.

На виконання зазначених
конституційних положень та створення
необхідної законодавчої бази для
запровадження повноцінного ринку
земель, а також з метою збереження
стратегічно важливого для аграрного
сектору економіки держави виду
сільськогосподарських земель
законодавець згідно з підпунктом «б»
пункту 15 Перехідних положень ЗК
України запровадив мораторій на
купівлю-продаж та інші способи
відчуження земельних ділянок, які
перебувають у власності юридичних осіб
та громадян для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
виділених в натурі (на місцевості)
власникам земельних часток (паїв) для
ведення особистого селянського
господарства та власникам земельних
часток (паїв), крім обміну земельної
ділянки на іншу відповідно до закону
(стаття 14 Закону №899-IV), передачі їх у
спадщину та вилучення земель для
суспільних потреб.

Саме тому наведеною вище нормою ЗК з
метою забезпечення виконання веденого
мораторію заборонив також зміну
цільового призначення та виду
використання зазначених вище
сільськогосподарських земельних
ділянок.

Таким чином, саме з вище наведених
підстав 20.10.2014 року Вінницькою РДА і
було відмовлено позивачу та третім
особам у затвердженні проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок загальною площею 9,9125 га на
території Лука-Мелешківської
сільської ради Вінницького районну за
межами населеного пункту, цільове
призначення яких змінюється із
веденням фермерського господарства на
ведення індивідуального садівництва.

Враховуючи вище викладене, суд не
вбачає законних підстав визнання
протиправною вище вказану відмову у
затвердженні проекту.

Відповідно до ч. 1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу, а
суд згідно з ст. 86 цього Кодексу, оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Натомість, твердження представника
позивача про протиправність
оскарженої відмови, на думку суду, не
ґрунтуються на положеннях
законодавства та не підтверджується
належними та допустимими доказами, а
відтак враховуючи наведене,
проаналізувавши норми законодавства
та надавши оцінку наявним доказам у
справі, суд приходить до висновку, про
необґрунтованість позовних вимог та
відсутність підстав для їх
задоволення.

З приводу розподілу судових витрат, то
суд враховує положення статті 94 КАС
України та вважає, що судові витрати
компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Томчук Андрій Валерійович