Справа № К/9991/9424/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/9424/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-інженерний
центр випробовувань виробів та
матеріалів захисту» до Управління
Пенсійного фонду України у
Голосіївському районі м. Києва про
скасування вимоги, за касаційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-інженерний
центр випробовувань виробів та
матеріалів захисту» на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 17 листопада 2010 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2011
року,

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-інженерний
центр випробовувань виробів та
матеріалів захисту» (далі - Товариство)
звернулося з позовом до Управління
Пенсійного фонду України у
Голосіївському районі м. Києва (далі -
УПФ), у якому просило скасувати вимогу
про сплату боргу в розмірі 75747,16 грн., що
утворився внаслідок несплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

В обґрунтування позовних вимог
Товариство посилалось на те, що
вказана сума боргу є неузгодженою, а
сама вимога оформлена з порушенням
чинного законодавства. Тому
посилаючись на вимоги частини 3 статті
106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058-ІV (далі - Закон №
1058-ІV) та Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, затвердженою постановою
правління Пенсійного фонду України від
19 грудня 2003 року №21-1 (далі - Інструкція),
просив про задоволення позову.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
17 листопада 2010 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 25 січня 2011 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Судами встановлено, що Товариство
перебуває на обліку УПФ та у спірний
період мало сплачувати страхові внески
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування у відповідності
до Закону № 1058-ІV (в редакції спірних
правовідносин).

7 жовтня 2010 року УПФ сформовано вимогу
про сплату боргу № Ю-1987у в сумі 75747,16
грн. (далі - спірна вимога), з якою
Товариство не погодилось, про що
направило відповідну заяву. Рішенням
УПФ від 18 жовтня 2010 року № 19 зазначена
заява залишена без задоволення, а
спірна вимога без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суди на підстав наявних у справі
даних встановили і правильно виходили
з того, що спірна вимога винесена у
відповідності до чинного
законодавства і підстав для її
скасування немає.

Відповідно до пункту 6 частини статті 17
Закону №1058-IV страхувальники
зобов'язані нараховувати, обчислювати
і сплачувати в установлені строки та в
повному обсязі страхові внески.

За змістом частини 6 статті 20 Закону
№1058-IV страхувальники зобов'язані
сплачувати страхові внески, нараховані
за відповідний базовий звітний період,
не пізніше ніж через 20 календарних днів
із дня закінчення цього періоду.

Суми страхових внесків своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі
обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій (ч.2 ст.106 Закону
№1058-IV).

Частиною 3 статті 106 Закону №1058-IV
передбачено, що територіальні органи
Пенсійного фонду за формою і у строки,
визначені правлінням Пенсійного фонду,
надсилають страхувальникам які мають
недоїмку, вимогу про її сплату; вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом; протягом десяти робочих
днів із дня одержання вимоги про сплату
недоїмки страхувальник зобов'язаний
сплатити суми недоїмки та суми
фінансових санкцій; страхувальник у
разі незгоди з розрахунком суми
недоїмки, зазначеної у вимозі про
сплату недоїмки, узгоджує її з органами
Пенсійного фонду в порядку,
встановленому правлінням Пенсійного
фонду, а в разі неузгодження вимоги із
органами Пенсійного фонду має право
на оскарження вимоги в судовому
порядку; узгодження вимоги
територіального органу Пенсійного
фонду про сплату недоїмки здійснюється
на підставі заяви страхувальника, яка
розглядається територіальним органом
Пенсійного фонду протягом трьох
робочих днів після її отримання та
подання страхувальником документів,
що свідчать про неправильність
обчислення сум недоїмки зазначених у
вимозі; у разі узгодження
страхувальником вимоги про сплату
недоїмки з територіальним органом
Пенсійного фонду цей орган
зобов'язаний у строк, визначений для
розгляду заяві страхувальника про
узгодження вимоги, надіслати йому
узгоджену вимогу про сплату недоїмки а
страхувальник зобов'язаний сплатити
узгоджену суму недоїмки протягом
десяти робочих днів після отримання
узгодженої вимоги; у разі якщо
страхувальник, який одержав вимогу
територіального органу Пенсійного
фонду про сплату недоїмки і протягом
десяти робочих днів після її отримання
не сплатив зазначену у вимозі суму
недоїмки разом з застосованою до нього
фінансовою санкцією включеної до
вимоги, або не узгодив вимогу з
відповідним органом Пенсійного Фонду
або не сплатив узгоджену суму недоїмки
протягом десяти робочих днів після
отримання узгодженої вимоги,
відповідний орган Пенсійного фонду
звертається в установленому законом
порядку і подає вимогу про сплату
недоїмки до відповідного підрозділу
державної виконавчої служби. У
зазначених випадках орган Пенсійного
фонду також має право звернутися до
суду з позовом про стягнення недоїмки.

Пунктом 8.3 Інструкції встановлено, що
вимога формується на підставі актів
документальних перевірок та облікових
даних з карток особових рахунків
страхувальників за формою згідно з
додатком 9 цієї Інструкції (для
страхувальника - юридичної особи) або
за формою згідно з додатком 10 цієї
Інструкції (для страхувальника -
фізичної особи); при формуванні вимоги
їй присвоюється порядковий номер;
вимога формується під одним порядковим
номером до повного погашення сум боргу;
після формування вимоги та внесення
даних до відповідного реєстру в той
самий день вимога передається
працівникам, на яких покладено
обов'язки з ведення діловодства та
архівне зберігання документів для
вручення страхувальнику; працівник
зазначеного підрозділу в день
отримання вимоги надсилає (вручає) її
страхувальнику, при цьому корінець
вимоги залишається у органі Пенсійного
фонду.

Суди правильно виходили, що зазначена у
спірній вимозі недоїмка
підтверджується картками особового
рахунку Товариства, до того ж останнім
наявність такої не оспорюється.

Посилання позивача на порушення
порядку оформлення спірної вимоги
спростовується матеріалами справи, а
тому є безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає обґрунтованим висновок судів
попередніх інстанцій про те, що спірна
вимога винесена відповідачем на
підставі та у межах повноважень й у
спосіб, що передбачений чинним
законодавством України, а отже
підстави для задоволення позову
відсутні.

Таким чином, рішення судів
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-інженерний центр
випробовувань виробів та матеріалів
захисту» відхилити, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 17 листопада 2010 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало