Справа № 806/4560/14
Суддя: Літвин Олексій Терентійович
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року
м.
Житомир

справа №
806/4560/14

категорія 10.3.4

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Літвин О. Т.,

за участі секретаря
Шкорботун Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Житомирського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Полікарснаб" про
стягнення 11409,58 грн.,

встановив:

У жовтня 2014 року Житомирське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось до суду з
позовом, в якому просило стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Полікарснаб" 11409,58
грн. адміністративно-господарської
санкції за недодержання нормативу
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів та
нарахованої пені. Вимоги мотивує тим,
що відповідач не виконав норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів-штатних працівників за 2013
рік, передбачений ст. 19 Законом України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" від 21.03.1991, № 875-XII,
у кількості 1 робоче місце. Сума
заборгованості по сплаті
адміністративно-господарської санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів у 2013 році, термін сплати яких
минув 15 квітня 2014 року, та нарахованої
за порушення термінів її сплати пені,
складає 11409,58 грн.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, з підстав викладених в
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні просив відмовити в
задоволенні позовних вимог, з підстав
викладених в письмовому запереченні.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд вважає, що позов не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Судом встановлено, що товариство з
обмеженою відповідальністю
"Полікарснаб" є юридичною особою і
використовує найману працю. Відповідно
до поданого ним звіту про зайнятість
та працевлаштування інвалідів за 2013
рік середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу
відповідача становить 9 осіб; кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на підприємстві - 1,
підприємством самостійно визначено
суму адміністративно-господарської
санкції за невиконання нормативу для
працевлаштування інвалідів у розмірі
10655,56 грн. (а.с.5).

Позивач надіслав відповідачу
претензію №04-158/1489 від 26.08.2014 року за
невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів на суму
10655,56грн. (а.с. 8).

Оскільки суму заборгованості
відповідач не сплатив, позивач
звернувся до суду і до позовної заяви
додав розрахунок пені за прострочення
сплати заборгованості зі сплати
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів, згідно
з яким сума нарахованої пені станом
складає 754,02 грн. (а.с.6). Отже, загальна
сума заборгованості з урахуванням пені
складає 11409,58 грн.

Суд вважає такі дії позивача
необґрунтованими, виходячи з
наступного.

Спірні правовідносини регулюються
Законом України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в України" № 875-XII
від 21.03.1991 року, з відповідними змінами
та доповненнями.

У відповідності до ч.1 ст. 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в України" (далі -
Закону) для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 20 Закону
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Крім того, згідно положень ч.ч. 1, 3 ст. 18
Закону забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Підбір
робочого місця здійснюється переважно
на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Разом з тим, положеннями ч.3 ст. 18-1
Закону визначено, що державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань, а
відповідно до ч. 3 ст. 19 вказаного Закону
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Отже, з аналізу вищевикладених норм
Закону випливає, що підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, а також працевлаштовувати
інвалідів у разі їх звернення до
зазначених роботодавців, або у разі
направлення їх на роботу центром
зайнятості; працевлаштуванню
інвалідів передує їх звернення
безпосередньо до підприємств, установ,
організації чи до державної служби
зайнятості, на яку власне і покладено
обов'язок реєстрації бажаючих
працювати інвалідів та здійснювати
пошук підходящої роботи для них.

Крім того, вимогами пункту 4 частини 3
статті 50 Закону України "Про зайнятість
населення" № 5067-VI від 05.07.2012 року
передбачено, що роботодавець
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі у порядку, затвердженому
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
зайнятості населення та трудової
міграції, за погодженням з центральним
органом виконавчої влади із
забезпечення реалізації державної
політики у галузі статистики, подавати
територіальним органам центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції,
інформацію про попит на робочу силу
(вакансії).

В той час, роботодавці мають право,
зокрема: 1) проводити добір працівників
безпосередньо або через територіальні
органи центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері зайнятості населення та трудової
міграції, чи суб'єкта господарювання,
який надає послуги з посередництва у
працевлаштуванні; 2) брати участь через
представницькі органи роботодавців в
управлінні загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням; 3)
взаємодіяти з центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, у створенні банку
даних про вільні робочі місця (посади),
сприянні працевлаштуванню безробітних
та визначенні перспективної потреби у
кадрах; 4) застосовувати працю (послуги)
іноземців та осіб без громадянства в
порядку, визначеному законом; 5)
одержувати від центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, безоплатно
інформацію про пропонування робочої
сили, послуги з добору і направлення на
працевлаштування незайнятого
населення, у тому числі осіб,
зазначених у частині першій статті 14
цього Закону, а також інших осіб, які
шукають роботу (ч. 4 ст. 50 Закону № 5067-VI).

Аналізуючи вказані норми, вбачається,
що роботодавці зобов'язані лише
подавати інформацію про попит на
робочу силу (вакансії). При цьому
законодавством не передбачено
обов'язку для роботодавця проводити
добір працівників через територіальні
органи служби зайнятості України.

Суд вважає, що обов'язок підприємства
зі створення робочих місць для
інвалідів не супроводжується його
обов'язком займатися пошуком інвалідів
для працевлаштування.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського
кодексу України передбачено, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання,
а згідно частини другої цієї ж статті,
учасник господарських відносин
відповідає за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Таким чином, адміністративно -
господарські санкції можуть бути
застосовані до учасника господарських
відносин за порушення ним правил,
встановлених законодавчими актами, при
наявності в діях суб'єкту
господарювання вини у вчиненні такого
порушення та якщо ним не приймались
заходи, спрямовані на недопущення
господарського правопорушення.

Як видно з матеріалів справи, протягом
2013 року в ТОВ "Полікарснаб" стажувалось
2 інваліда: ОСОБА_1 (інвалід 3 групи)
прийнятий на стажування відповідно до
наказу №24/к від 14.01.2013 року (а.с. 23), який
відмовився від роботи, що
підтверджується заявою від 21.01.2013 року
(а.с. 28); ОСОБА_2 (інвалід 3 групи) був
прийнятий на стажування згідно наказу
№29/к від 25.07.2013 року (а.с. 16), який
відмовився від роботи, що
підтверджується заявою від 02.08.2013 року
(а.с. 18). Тобто, це свідчить про те, що
відповідачем було створено робоче
місце для працевлаштування інвалідів і
ним вживалися заходи до
працевлаштування інваліда.

За таких обставин, суд вважає, що
відповідачем вжито усіх залежних від
нього заходів щодо створення робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
тому на нього не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, а тому позовні
вимоги позивача є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 159-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

постановив:

В задоволенні позову Житомирського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Полікарснаб" про
стягнення 11409,58 грн. відмовити за
безпідставністю.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Головуючий суддя
О.Т. Літвин