Справа № 823/3539/14
Суддя: В.А. Гайдаш
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
справа № 823/3539/14

16 год. 10 хв.
м.
Черкаси

Черкаський окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого судді - Гайдаш В.А.,

при секретарі - Шоколенко Т.М.

за участю позивача - ОСОБА_1 (особисто),
представника позивача - ОСОБА_2 (за
довіреністю), розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Черкаси
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої
служби Ватутінського міського
управління юстиції Черкаської області
про визнання протиправною та
скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до відділу
державної виконавчої служби
Ватутінського міського управління
юстиції Черкаської області про
визнання протиправною та скасування
постанови.

В адміністративному позові позивач
просить суд визнати постанову відділу
державної виконавчої служби
Ватутінського міського управління
юстиції Черкаської області від 11.09.2014
про оголошення в розшук майна боржника
протиправною та скасувати її.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні наполягали на
задоволенні адміністративного позову
в повному обсязі з підстав, викладених
в матеріалах адміністративного позову
та додаткових поясненнях по справі.

Представник відповідача не прибув в
судове засідання, однак надіслав на
адресу суду заперечення на
адміністративний позов та просив суд
розглянути справу за відсутності
представника відділу державної
виконавчої служби Ватутінського
міського управління юстиції
Черкаської області.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, розглянувши надані
сторонами документи та матеріали,
повно, всебічно, об'єктивно дослідивши
надані у справі докази, надавши їм
юридичну оцінку, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що постановою ВДАІ
Черкаського району по справі про
адміністративне правопорушення серії
АН1 №203703 від 22.05.2014, на ОСОБА_1 за перетин
суцільної лінії дорожньої розмітки
накладено штраф у розмірі 255 гривень,
чим порушив вимоги ч. 1 ст. 122 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення.

Пунктом 2 вказаної постанови серії АН1
№203703 передбачено, що на підставі
частини другої статті 308 КУпАП у разі
несплати гр. ОСОБА_1 штрафу протягом 15
днів з метою примусового виконання
даної постанови органами державної
виконавчої служби стягнути з
правопорушника подвійний розмір
штрафу в розмірі 510 грн.

Головним державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Ватутінського міського управління
юстиції Черкаської області Луганською
О.О. 04.07.2014 постановою ВП №43960773 відкрито
виконавче провадження про примусове
виконання постанови ВДАІ Черкаського
району по справі про адміністративне
правопорушення серії АН1 №203703 від
22.05.2014 про стягнення 510 гривень з ОСОБА_1
Боржнику встановлено семиденний строк
для добровільного виконання рішення
постанови, до 11.07.2014.

При примусовому виконання вказаної
постанови про адміністративне
правопорушення серії АН1 №203703 від
22.05.2014 старшим головним державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Ватутінського
міського управління юстиції
Черкаської області Луганською О.О. 09
вересня 2014 року винесено постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, якою
накладено арешт на все рухоме майно, що
належить боржнику ОСОБА_4

В подальшому, при примусовому
виконанні постанови про
адміністративне правопорушення
старшим головним державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Ватутінського міського управління
юстиції Черкаської області Луганською
О.О. 11 вересня 2014 року винесено
оскаржувану постанову про оголошення в
розшук майна боржника, а саме:
автомобіль АЗЛК 2141201 д/н НОМЕР_6; ПФ 01
ФЕРМАР д/н НОМЕР_2; DAEWOO Е13110 д/н НОМЕР_3;
CHERY AMULET DA11, д/н НОМЕР_4, що належать
ОСОБА_1

Позивач, вважаючи постанову про
оголошення в розшук майна боржника від
11.09.2014 незаконною, звернувся до
Черкаського окружного
адміністративного суду за захистом
своїх прав, свобод та інтересів.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Спеціальним законом, що визначає умови
і порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, є Закон України «Про виконавче
провадження» №606-XIV від 21.04.1999 (далі -
Закон № 606).

У відповідності до вимог частини 1
статті 7 Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права у точній відповідності із
законом і не допускати у своїй
діяльності порушення прав та законних
інтересів громадян і юридичних осіб.

Згідно абзацу 2 частини 2 статті 11
Закону України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999 року №
606-XIV, державний виконавець здійснює
заходи, необхідні для своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення (далі - виконавчий
документ), у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, суд зважає, що згідно ч. 1 ст. 22
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови судів у справах
про адміністративні правопорушення та
постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення можуть
бути пред'явлені до виконання протягом
трьох місяців.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про
державну виконавчу службу», завданням
державної виконавчої служби є
своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Статтею 17 Закону № 202/98-ВР передбачено,
що примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Державний виконавець приймає
постанову про розшук транспортних
засобів боржника у разі необхідності,
яка є обов'язковою для виконання
органами внутрішніх справ, що
передбачено частинами 1, 2 ст. 40 Закону №
606. Розшук транспортних засобів
боржника здійснюють органи внутрішніх
справ. Розшук оголошується відповідно
за місцем виконання рішення або за
останнім відомим місцем проживання,
перебування, місцезнаходженням
боржника чи місцезнаходженням його
майна, або за місцем проживання
(місцезнаходженням) стягувача.

Відповідно до п. 4.13.3 Інструкції про
проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 № 74/5, у
разі відсутності відомостей про
місцезнаходження майна боржника за
виконавчими документами, зазначеними в
пункті 4.13.2 цієї Інструкції, державний
виконавець виносить постанову про
розшук майна, яка затверджується
начальником відповідного органу
державної виконавчої служби.

Отже, діючим законодавством
передбачено право, а не обов'язок,
державного виконавця прийняти рішення
про оголошення в розшук майна боржника,
при чому реалізація такого права
повинна бути обумовлена обставинами
необхідності розшуку, як наприклад,
відсутність даних про
місцезнаходження цього майна.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, як боржник у виконавчому
провадженні №43960773, в добровільному
порядку не виконав зобов'язання щодо
сплати коштів у сумі 510 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону № 606
стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах, у депозитаріях цінних
паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення. Звернення
стягнення на майно боржника не зупиняє
звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно в першу чергу звернути
стягнення. Черговість стягнення на
кошти та інше майно боржника остаточно
визначається державним виконавцем (ч. 5
ст. 52 Закону № 606).

Таким чином, Законом №606-XIV передбачено,
що в першу чергу примусове погашення
боргу здійснюється за рахунок коштів
боржника, а в разі їх недостатності або
відсутності - на належне йому майно.

Як вбачається із письмових заперечень
відповідача, державний виконавець
звертався до органів ВДАІ щодо
наявності зареєстрованих транспортних
засобів за позивачем. Водночас
відповідач не надав до суду жодних
доказів здійснення будь-яких дій щодо
з'ясування місцезнаходження
транспортних засобів, що зареєстровані
за позивачем (звернення до позивача,
виїзд за місцем реєстрації, запити до
органів ВДАІ про місцезнаходження
транспортних засобів, тощо).

Таким чином, суд дійшов висновку, що
відповідач не обґрунтував
необхідності оголошення в розшук
транспортних засобів, зареєстрованих
за позивачем, тому оскаржуване рішення
прийняв передчасно.

Крім того, суд звернув увагу, що
відповідач не вчинив всіх передбачених
законом заходів щодо першочерговості
стягнення боргу саме за рахунок коштів
позивача.

Суд зазначає, що обов'язок доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень покладається на
відповідача, що передбачено ч. 2 ст. 71
КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо,
неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Таким чином, суд приходить до висновку
про задоволення адміністративного
позову шляхом визнання постанови
відділу державної виконавчої служби
Ватутінського міського управління
юстиції Черкаської області від 11.09.2014
про оголошення в розшук майна боржника
протиправною (тобто з моменту її
прийняття) та скасувати її.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Щодо відшкодування судових витрат в
частині витрат на правову допомогу в
сумі 1000 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України,
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги, передбачених законом.

До складу витрат, пов'язаних із оплатою
правової допомоги, включаються витрати
на оплату праці адвоката або іншого
фахівця у галузі права (гонорар), а
також відшкодування витрат, зумовлених
наданням правової допомоги (наприклад,
витрати у зв'язку із відрядженнями,
нотаріальним посвідченням документів,
перекладом; витрати, пов'язані із
виконанням процесуальних дій по справі
(наприклад, збір доказів, копіювання
документів). Усі ці витрати повинні
перебувати у безпосередньому
причинному зв'язку із наданням
правової допомоги у конкретній справі,
а їх розмір повинен бути розумним.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 КАС України
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом. Вказівка законодавця на
обмеження розміру компенсації витрат
на правову допомогу законом свідчить,
що ці витрати не будуть
відшкодовуватися у повному розмірі,
якщо вони перевищуватимуть певну суму.

Законом України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» встановлено, що розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

При визначенні розміру компенсації суд
враховує розумність витрат, тобто
відповідність понесених стороною
витрат складності, обсягу та характеру
наданої адвокатом допомоги,
співмірність витрат на правову
допомогу з ціною позову.

За таких обставин, з урахуванням
максимальної відсоткової ставки у
відношенні до мінімальної заробітної
плати - 40% (1218 грн. х 40% = 487 грн. 20 коп. за
годину участі особи, яка надає правову
допомогу) та з урахуванням понесених
витрат позивачем, складності, обсягу і
кваліфікації представника позивача
ОСОБА_2 по даній справі, суд приходить
до висновку про необхідність
відшкодувати ОСОБА_1 судові витрати в
частині витрат на правову допомогу в
розмірі 487 грн. 20 коп.

Відповідно до статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст. ст. 17, 86, 94, 159, 162, 163, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправною та скасувати
постанову відділу державної
виконавчої служби Ватутінського
міського управління юстиції
Черкаської області від 11.09.2014 про
оголошення в розшук майна боржника.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (20250, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_5)
сплачений судовий збір в розмірі 73
(сімдесят три) грн. 08 коп., відповідно до
квитанції № 265 від 20.11.2014 та оплату на
правову допомогу в розмірі 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, яка може бути подана до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення постанови, а в разі
проголошення судом вступної та
резолютивної частини постанови
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя
В.А. Гайдаш

Повний текст постанови
виготовлено та підписано 01 грудня 2014
року