Справа № 645/9176/14-а
Суддя: Алтухова О. Ю.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 645/9176/14
Провадження № 2а/645/158/14
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 листопада 2014 року Фрунзенський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого – судді Алтухової О.Ю.,

секретар судових засідань – ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові адміністративну
справу за позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в
Фрунзенському районі м. Харкова про
визнання неправомірними дій та
зобов’язання призначити пенсію, -

у с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2, в особі свого
представника ОСОБА_3, який діє на
підставі довіреності, звернувся до
суду із позовом про визнання
неправомірними дій Управління
Пенсійного фонду України в
Фрунзенському районі м. Харкова щодо
відмови у призначенні ОСОБА_2 пенсії та
зобов’язання призначити позивачу
пенсію з вересня 2014 року.

В обґрунтування позову зазначено, що 07
липня 2014 року Харківський апеляційний
адміністративний суд ухвалив
постанову про визнання неправомірними
дій УПФ України щодо відмови ОСОБА_2 в
призначенні пенсії за віком. 01 вересня
2014 року представник ОСОБА_2 звернувся
до УПФ з письмовою заявою про
призначення виплати пенсії. 01 жовтня 2014
року на адресу представника позивача
надійшло рішення відповідача від 21
серпня 2014 року № 100 про відсутність
підстав для призначення пенсії ОСОБА_2
в зв’язку із тим, що останній виїхав на
постійне місце проживання за кордон до
24 серпня 1991 року. Проте, на думку
представника позивача, відповідно до
вимог п. 4 ст. 8 Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування», ч. 2 с. 1 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»,
право на отримання пенсії в Україні
мають не лише громадяни України, а й
іноземці, крім того це право
поширюється на осіб, які проживають за
кордоном. Відповідно до практики
Європейського суду з прав людини кожна
особа має право мирно володіти своїм
майном.

Таким чином, позивач в особі свого
представника звернувся до суду із
позовом про визнання неправомірними
дій відповідача, виражених у відмові
призначити позивачу пенсію, та
зобов’язати призначити позивачу
пенсію починаючи з вересня 2014 року.

Представник позивача у судове
засідання не з’явився, позовна заява
містить у собі клопотання про розгляд
справи за його відсутності.

Представник відповідача – ОСОБА_4, у
судове засідання не з’явилася, подала
заяву про розгляд справи за її
відсутності. Із письмових заперечень
начальника УПФУ в Фрунзенському районі
ОСОБА_5 вбачається, що Управлінням було
розглянуто заяву від 07.02.2014 року про
призначення пенсії позивачу та
прийнято колегіальне рішення № 100 від
21.08.2014 року, яким було зазначено, що
призначити пенсію ОСОБА_2О не має
підстав. Тобто, Управлінням було
виконано рішення суду та розглянуто
заяву позивача видповідно до вимог
«Порядку подання та оформлення
документів для призначення (
перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 27 грудня 2005 року за №
1566/1846. Позов ОСОБА_2О відповідач вважає
його таким, що не підлягає задоволенню
з наступних підстав. На момент виїзду
на постійне місце проживання за кордон
ОСОБА_2 не мав статусу пенсіонера за
віком, на обліку в Управлінні
Пенсійного фонду України в
Фрунзенському районі м. Харкова як
пенсіонер за віком не перебував.
Відповідно до п.1 ч.1 та ч.4 ст. 8 Закону
України «Про загальнообов’язкове
державне пенсійне страхування» право
на отримання пенсії та соціальних
послуг із солідарної системи мають
громадяни України, які застраховані
згідно з цим Законом та досягли
встановленого цим Законом пенсійного
віку і мають необхідний для
призначення відповідного виду пенсії
страховий стаж. Іноземці та особи без
громадянства, які перебувають в
Україні на законних підставах, мають
право на отримання пенсійних виплат і
соціальних послуг із системи
загальнообов’язкового державного
пенсійного страхування нарівні з
громадянами України на умовах та в
порідку передбачених цим Законом, якщо
інше не передбачено міжнародними
договорами, згода на обов’язковість
яких надана Верховною Радою України.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про
громадянство України» від 18.01.2001р. № 2235
– III громадянами України є усі
громадяни колишнього СРСР, які на
момент проголошення незалежності
України (24 серпня 1991 року) постійно
проживали на території України. З
наданих копій документів зрозуміло, що
ОСОБА_2 виїхав на постійне місце
проживання за кордон у 1988 р., тобто до
моменту проголошення незалежності
України, тому вважати, що він належить
до громадянства України неможливо.
Виходячи з викладеного, на думку
представника відповідача, на позивача
не поширюється п.1 ч.1 ст. 8 Закону
України «Про загальнообов’язкове
державне пенсійне страхування». Також,
з наданих Управлінню документів
зрозуміло, що позивач є громадянином
США та станом на 2014 рік постійно
проживає у США, тобто він не підпадає
під норми ч.4 ст. 8 Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування». У зв’язку із
чим, права на отримання пенсії в
Україні ОСОБА_2 немає.

Суд, дослідивши надані сторонами
докази в їх сукупності, приходить до
наступного.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 липня 2014
року скасована постанова суду першої
інстанції по справі № 645/3216/14-а за
позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України у
Фрунзенському районі м. Харкова про
визнання неправомірними дій та
зобов’язання вчинити певні дії,
визнано неправомірними дії Управління
Пенсійного фонду України у
Фрунзенському районі м. Харкова щодо
відмови ОСОБА_2 в призначенні пенсії за
віком відповідно до положень Закону
України «Про загальнообов’язкове
державне пенсійне страхування» та
зобов’язано УПФУ у Фрунзенському
районі м. Харкова розглянути заяву
ОСОБА_2, подану його представником, щодо
призначення пенсії у відповідності до
вимог Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 27 грудня 2005 року за №
1566/11846.

21 серпня 2014 року Управлінням
Пенсійного фонду України у
Фрунзенському районі м. Харкова
прийнято рішення № 100 про відсутність
підстав для призначення пенсії ОСОБА_2
у зв’язку із тим, що заявник не є
громадянином України (а.с. 25).

Відповідно до ст. 92 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», громадянам,
які виїхали на постійне проживання за
кордон, пенсії не призначаються.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду
на постійне проживання за кордон,
виплачуються за 6 місяців наперед перед
від'їздом за кордон. За час перебування
цих громадян за кордоном виплачуються
тільки пенсії, призначені внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання. Порядок переведення
пенсій, призначених внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання, в інші країни
визначається Кабінетом Міністрів
України.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 49
якого, виплата пенсії припиняється на
весь час проживання пенсіонера за
кордоном, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року по справі № 1-32/2009
визнано такими, що не відповідають
Конституції України, положення пункту 2
частини 1 статті 49, другого речення
статті 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09 липня 2003 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції
України, закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

З огляду на зазначене, положення п. 2 ч. 1
ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
втратили чинність від дати прийняття
рішення Конституційним Судом України
№ 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року.

Конституційний Суд України у Рішенні
від 07.10.2009 року вказав, що закріплюючи
на конституційному рівні право на
соціальний захист кожного громадянина,
без будь-яких винятків, держава
реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками. Виходячи із правової,
соціальної природи пенсій право
громадян на одержання призначеної йому
пенсії не може пов'язуватись з такою
умовою, як постійне проживання в
Україні. Держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа.

Відповідно до ч. 2 ст.49 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» поновлення
виплати пенсії здійснюється за
рішенням територіального органу
Пенсійного фонду протягом 10 днів після
з'ясування обставин та наявності умов
для відновлення її виплати.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» право на отримання пенсій
та соціальних послуг із солідарної
системи мають: 1) громадяни України, які
застраховані згідно із цим Законом та
досягли встановленого цим Законом
пенсійного віку чи визнані інвалідами
в установленому законодавством
порядку і мають необхідний для
призначення відповідного виду пенсії
страховий стаж, а в разі смерті цих осіб
- члени їхніх сімей, зазначені у статті
36 цього Закону, та інші особи,
передбачені цим Законом; 2) особи, яким
до дня набрання чинності цим Законом
була призначена пенсія відповідно до
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» (крім соціальних пенсій)
або була призначена пенсія (щомісячне
довічне грошове утримання) за іншими
законодавчими актами, але вони мали
право на призначення пенсії за Законом
України «Про пенсійне забезпечення» -
за умови, якщо вони не отримують пенсію
(щомісячне довічне грошове утримання) з
інших джерел, а також у випадках,
передбачених цим Законом, - члени їхніх
сімей.

Особи, які не підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню, але
добровільно сплачували страхові
внески в порядку та розмірах,
встановлених законом, до солідарної
системи та/або накопичувальної системи
пенсійного страхування, мають право на
умовах, визначених цим Законом, на
отримання пенсії і соціальних послуг
за рахунок коштів Пенсійного фонду
та/або отримання довічної пенсії чи
одноразової виплати за рахунок коштів
накопичувальної системи пенсійного
страхування.

Іноземці та особи без громадянства, які
перебувають в Україні на законних
підставах, мають право на отримання
пенсійних виплат і соціальних послуг
із системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування
нарівні з громадянами України на
умовах та в порядку, передбачених цим
Законом, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

За приписами частин 1 і 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно
правових відносин від порушень з боку
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх
посадових або службових осіб, інших
суб'єктів при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи вчинені вони на
підставі в межах і у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
Законами України, з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
безсторонньо, добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом.

Згідно вимог пунктів 1, 2 частини 2
статті 162 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання не чинними рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення та про зобов'язання
відповідача вчинити певні дії.

При цьому, підставами для визнання дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень протиправною, а рішення
недійсним (не чинним) є невідповідність
його вимогам чинного законодавства
та/або визначеній законом компетенції
органу, який прийняв це рішення. При
цьому обов'язковою умовою є також
порушення у зв'язку з його прийняттям
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

Відповідно до положень статті 24
Конституції України громадяни мають
рівні конституційні права і свободи та
є рівними перед законом.

Згідно зі статтею 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника, а
також у старості та в інших випадках,
передбачених законом. Тобто, право на
отримання пенсії в Україні є
конституційним правом громадянина
України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про
громадянство України» від 18.01.2001р. № 2235
– III громадянами України є усі
громадяни колишнього СРСР, які на
момент проголошення незалежності
України (24 серпня 1991 року) постійно
проживали на території України.

Разом з тим, у матеріалах справи
відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 є
громадянином України, який
застрахований згідно із Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», а
згідно довіреності від 30 вересня 2013
року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
громадянином ОСОБА_6 Штатів Америки
(а.с. 15).

Враховуючи викладене позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 24, 46 Конституції
України, ст. 8, 49, 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. 92 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», ст.ст.2, 7, 159,160,163
КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

У задоволенні позовних вимог –
відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Фрунзенський районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної
сили у строки та порядку, встановленими
ст. 254 КАС України.

Суддя: