Справа № 479/693/14-а
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
479/693/14-а

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Кондрачук А.П. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого
судді - Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.

- Семенюка Г.В.,

при секретарі
- Курмановій І.І.,

за участі: позивач - ОСОБА_2,

представник відповідача -
Парсенюк К.Г. (на підставі наказу від
10.02.2014 р. № 295/03),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Відділу Державної виконавчої
служби Кривоозерського районного
управління юстиції Миколаївської
області на постанову Кривоозерського
районного суду Миколаївської області
від 07 липня 2014 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Відділу Державної виконавчої служби
Кривоозерського районного управління
юстиції Миколаївської області про
скасування постанов державного
виконавця,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 (далі - позивач, або ОСОБА_2)
звернулась до суду з адміністративним
позовом до Відділу Державної
виконавчої служби Кривоозерського
районного управління юстиції
Миколаївської області (далі -
відповідач, або ВДВС Кривоозерського
РУЮ Миколаївської області), в якому
позивач просила суд скасувати
постанову Відділу державної
виконавчої служби Кривоозерського
управління юстиції у Миколаївській
області про відкриття виконавчого
провадження або поновити строк для
добровільного виконання, скасувати
постанови Відділу державної
виконавчої служби Кривоозерського
управління юстиції у Миколаївській
області про стягнення виконавчого
збору та накладення на ОСОБА_2 штрафу за
невиконання рішення суду від 25 березня
2014 року та від 05 травня 2014 року.

Постановою Кривоозерського районного
суду Миколаївської області від 07 липня
2014 року вказаний адміністративний
позов задоволено частково, скасовано
постанови Відділу державної
виконавчої служби Кривоозерського
управління юстиції у Миколаївській
області про стягнення виконавчого
збору та накладення на ОСОБА_2 штрафу за
невиконання рішення суду від 25 березня
2014 року та від 05 травня 2014 року.
В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням суду першої інстанції
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
адміністративного позову, наголошуючи,
на порушені судом першої інстанції
норм процесуального права в частині
предметної підсудності розглядаємої
справи.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав вимоги поданої
апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення апеляційної скарги
відповідача та просив залишити останню
без задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС
України підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення,
зокрема, є порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом.

Колегія суддів вважає, що розгляд та
вирішення даної справи не належить до
компетенції Кривоозерського районного
суду Миколаївської області з огляду на
наступне.

Фактично предметом спору у справі, що
розглядається, є правомірність
винесення
відповідачем постанов про стягнення
виконавчого збору та накладення на
ОСОБА_2 штрафу за невиконання рішення
суду, винесених в рамках виконавчого
провадження ВП № 42541102.

У відповідності до ч. 1 ст. 181 КАС України
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

З наведеної норми закону вбачається, що
при визначенні юрисдикції слід
виходити з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною 2
статті 17 Закону України «Про виконавче
провадження», крім тих, відносно яких
законом установлено інший, виключний
порядок їх оскарження.

Постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до певних
видів відповідальності за невиконання
рішення у добровільному порядку та
порушення обов'язків, що покладаються
на осіб, які беруть участь у
виконавчому процесі.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами.

Якщо виконавче провадження закінчено,
а виконавчий збір або штраф не
стягнуто, відповідна постанова
виділяється в окреме провадження і
підлягає виконанню в загальному
порядку.

Таким чином, спори щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності державної
виконавчої служби під час виконання
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору або
накладення штрафу, прийнятої під час
виконання будь-яких виконавчих
документів, у тому числі рішень судів
загальної юрисдикції та господарських
судів, належать до адміністративної
юрисдикції.

Із частини 2 статті 18 КАС України
випливає, що справи, у яких однією зі
сторін є орган державної влади, інший
державний орган, їх посадова чи
службова особа, підсудні окружним
адміністративним судам.

Враховуючи наведене колегія суддів
вважає, що дана справа відноситься до
предметної підсудності окружного
адміністративного суду, а не
Кривоозерського районного суду
Миколаївської області.

На думку колегії суддів склад суду,
сформований судом першої інстанції, до
предметної підсудності якого не
відносить розгляд та вирішення даної
справи, не може вважатися повноважним.

Оскільки дана адміністративна справа
не відноситься до предметної
підсудності Кривоозерського районного
суду Миколаївської області, колегія
суддів вважає необхідним скасувати
постанову суду від 07 липня 2014 року як
таку, що ухвалена неповноважним
складом суду, та у відповідності до п. 4
ч. 1 ст. 202 КАС України прийняти нове
рішення.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість позовних вимог
позивача колегія суддів дійшла
висновку, що даний адміністративний
позов підлягає частковому задоволенню
з огляду на наступне.

Так, умови і порядок виконання рішень
судів та інших органів (посадових осіб),
що відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 названого Закону
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Згідно ч.ч. 1 та 3 ст. 5 вказаного Закону
вимоги державного виконавця щодо
виконання рішень обов'язкові для всіх
органів, організацій, посадових осіб,
фізичних і юридичних осіб на території
України. Невиконання законних вимог
державного виконавця тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Частинами 1 та 3 статті 6 зазначеного
Закону встановлено, що державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця
можуть бути оскаржені в порядку,
встановленому цим Законом.

Частиною 2 статті 25 «Про виконавче
провадження» передбачено, що державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 75 Закону
України «Про виконавче провадження»
після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом,
що зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною 2 статті
25 цього Закону для самостійного
виконання рішення.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Згідно ч. 1 ст. 89 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону
(ч. 2 ст. 89 зазначеного Закону).

Також, згідно вимог ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною 2 статті 25 цього
Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом.

У разі невиконання боржником у той
самий строк рішення немайнового
характеру виконавчий збір стягується в
розмірі сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
фізичної особи і в розмірі вісімдесяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - юридичної особи.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26 грудня 2003
року № 14 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії чи бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження»
витрати виконавчого провадження та
виконавчий збір стягується за
постановою державного виконавця з
боржника, якщо останній не виконав
рішення добровільно в установлений для
цього строк і воно було виконане
примусово. Суд може визнати стягнення
виконавчого збору необґрунтованим,
якщо встановлений державним
виконавцем строк для добровільного
виконання рішення не узгоджувався зі
строками, встановленими Законом
України «Про виконавче провадження», і
був нереальним.

Аналіз вказаних правових норм свідчить
про те, що державним виконавцем може
бути винесено постанову про накладення
штрафу виключно у разі невиконання
боржником судового рішення без
поважних причин, а також стягнути з
боржника виконавчий збір, якщо
останній не виконав рішення
добровільно в установлений для цього
строк і воно було виконане примусово.

При цьому, обов'язковою умовою для
вирішення питання щодо накладення на
боржника штрафу та стягнення з нього
виконавчого збору є обізнаність
останнього про відкриття виконавчого
провадження щодо виконання
виконавчого документу та встановлення
державним виконавцем строку для
добровільного виконання виконавчого
документу.

Поряд з цим, як під час розгляду справи
в суді першої інстанції, так і під час
апеляційного розгляду справи,
відповідачем не надано жодних доказів
щодо направлення на адресу позивача,
який виступає боржником у спірному
виконавчому провадженні, постанови про
відкриття виконавчого провадження.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що оскаржувані позивачем
постанови про стягнення виконавчого
збору та накладення на ОСОБА_2 штрафу за
невиконання рішення суду та повторне
невиконання рішення суду були
направлені на адресу останньої лише
26.05.2014 року.

Зазначені обставини не заперечувались
відповідачем, як під час розгляду
справи в суді першої інстанції, так і
під час апеляційного розгляду.

Більш того, колегія суддів наголошує,
що в поданій апеляційній скарзі в
обґрунтування неправомірності
прийнятого судом першої інстанції
рішення, окрім доводів щодо порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права в частині
предметної підсудності даної справи,
апелянтом взагалі нічого не зазначено,
тобто останній фактично не оскаржує, що
спірні постанови є протиправними та
підлягають скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що вимоги позивача щодо
скасування оскаржуваних постанов про
стягнення виконавчого збору та
накладення на ОСОБА_2 штрафу за
невиконання рішення суду є законними,
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Водночас, колегія суддів вважає
безпідставними вимоги позивача про
скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження, оскільки
приймаючи зазначене рішення
відповідач діяв в межах повноважень
визначених Законом України «Про
виконавче провадження», під час
розгляду справи не встановлено з його
боку порушень вказаного закону при
відкритті спірного виконавчого
провадження, не містить таких доводів і
заявлений адміністративний позов.

За таких обставин, оскільки судом
першої інстанції при розгляді справи
порушено норми процесуального права,
що призвело до вирішення справи
неповноважним судом, колегія суддів
вважає, що судове рішення, відповідно
до вимог ст. 202 КАС України, підлягає
скасуванню з прийняттям по справі
нової постанови про часткове
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу Державної
виконавчої служби Кривоозерського
районного управління юстиції
Миколаївської області на постанову
Кривоозерського районного суду
Миколаївської області від 07 липня 2014
року - задовольнити частково.

Постанову Кривоозерського районного
суду Миколаївської області від 07 липня
2014 року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Відділу Державної
виконавчої служби Кривоозерського
районного управління юстиції
Миколаївської області про скасування
постанов державного виконавця -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов ОСОБА_2 до
Відділу Державної виконавчої служби
Кривоозерського районного управління
юстиції Миколаївської області про
скасування постанов державного
виконавця - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Відділу державної
виконавчої служби Кривоозерського
управління юстиції у Миколаївській
області від 25 березня 2014 року за № 42541102
про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого
збору в сумі 680 грн.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Відділу державної
виконавчої служби Кривоозерського
управління юстиції у Миколаївській
області від 25 березня 2014 року за № 42541102
про накладення на ОСОБА_2 штрафу в сумі
170 грн.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Відділу державної
виконавчої служби Кривоозерського
управління юстиції у Миколаївській
області від 05 травня 2014 року за № 42541102
про накладення на ОСОБА_2 штрафу в сумі
340 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з дня складення
постанови в повному обсязі
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний колегією суддів 21 листопада
2014 року.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/