Справа № 826/16157/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 11/420
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 листопада 2014 року 13:38
№ 826/16157/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В., при
секретарі судового засідання Тур Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, за
участі представників сторін:

представника позивача Єловікова В.В.,

представника відповідача Шендрик С.В.,

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 18.11.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» (далі -
позивач) звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі - відповідач).

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23.10.2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі № 826/16157/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23.10.2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

В судовому засіданні 18.11.2014 представник
позивача подав заяву про уточнення
позовних вимог, яка була прийнята
судом, згідно якої позивач просить
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення від
20.05.2014 № 8 та від 17.11.2014 № 08.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення позовних вимог та
просив відмовити у задоволенні позову
повністю.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, встановив.

На підставі наказу від 25.04.2014 року № 1376
та на підставі пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.1
п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України
(далі - ПК України) проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС»
() з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
відносин з ТОВ «Украгро-Тек» () за період з 01.10.2010 по 31.12.2011,
за результатом якої складено акт
перевірки від 12.05.2014 № 400/26-55-22-08/31111632 (т.
1, а.с. 21-36).

Відповідачем за результатами
перевірки встановлені наступні
порушення податкового законодавства:

- п.3.1 ст. 3, п.5.1, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст.5, пп. 11.2.1 п.
11.2 ст. 11 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 05.97 № 283/97-ВР та ст.134, пп.138.1.1 п.138.1,
п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України
від 02.12.2010 № 2755-VІ в результаті чого
встановлено заниження податок на
прибуток підприємства на загальну суму
159471,00 грн.;

- пп.7.4.1, пп.7.2.3, пп.7.4,5 л.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР та п. 185.1
ст. 185, п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, в
результаті чого встановлено заниження
ПДВ, який підлягає нарахуванню та
сплаті в бюджет на загальну суму 133357,00
грн.

На підставі складеного акту перевірки
від 12.05.2014 № 400/26-55-22-08/31111632 податковим
органом винесені податкові
повідомлення-рішення від 20.05.2014:

- № 8, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 83085,00 грн., за
основним платежем - 83085,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 0,00
грн. (т. 1, а.с. 19);

- № 08, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі
78951,00 грн., за основним платежем - 72248,00
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 6703,00 грн. (т. 1, а.с. 18).

Не погоджуючись з вищевказаними
висновками податкового органу, позивач
оскаржив їх в адміністративному
порядку.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 17.07.2014 скаргу
ТОВ «СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» частково
задоволено, податкове
повідомлення-рішення від 20.05.2014 №
8 - залишено без змін, а податкове
повідомлення-рішення від 20.05.2014 №
8 - скасовано в частині основного
платежу у розмірі 5440,00 грн., а в іншій
частині залишено без змін (т. 1, 47-52).

Рішенням Державної фіскальної служби
України від 23.09.2014 скаргу ТОВ
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» залишено без
задоволення (т. 1, 53-56).

У зв'язку з чим, ДПІ у Печерському у
районі Головного управління у м. Києві
винесла податкове
повідомлення-рішення від 17.11.2014 №
08, яким збільшено суму грошового
зобов'язання в розмірі 73511,00 грн., з якої:
за основним платежем - 66808,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 6703,00
грн. за платежем: ПДВ (т. 1, 198).

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для прийняття відповідачем
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень стали:

- протокол допиту свідка громадянина
ОСОБА_3, проведеного ст.
оперуповноваженим з органів
внутрішніх справ Управління
податкової міліції Державної
податкової служби в м. Києві майором
податкової міліції Хомовим С.М. від
13.07.2013 р., у кримінальному провадженні №
0000071 (т. 1, а.с. 26).

З протоколу допиту свідка гр. ОСОБА_3,
який згідно баз даних податкових
органів та податкової звітності ТОВ
«Украгро-Тек» перебував на посаді
директора даного підприємства в період
господарських відносин з ТОВ
«Співдружність-Прогрес», податковим
органом було встановлено, що гр. ОСОБА_3
ТOB «Украгро-Тек» не відоме, дане
товариство не реєстрував та нікого на
такі дії не уповноважував, документи
фінансово-господарської діяльності та
податкової звітності не підписував.

- Акт ДПІ у Шевченківському районі м.
Києва ДПС від 19.10.2012 № 1686/22-20/36689634 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«Украгро-Тек» () щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платниками
податків…» (т. 1, а.с. 26).

- Акт ДПІ у Шевченківському районі м.
Києва ДПС від 07.07.2012 № 727/22-40/36689634 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«Украгро-Тек» () щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платниками
податків…» (т. 1, а.с. 26).

Даними актами, податковий орган
встановив відсутність у підприємства
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань по укладенню
угод та відсутність фактичних дій,
спрямованих на виконання взятих на
себе зобов'язань, а значить, і
відсутність наміру реального
створення правових наслідків, які
обумовлювалися правочинам, отже,
підприємствами - контрагентами
відображені в податковій звітності
правові взаємовідносини суб'єктами
господарювання без мети реального
настання правових наслідків, з метою
заниження об'єкту оподаткування,
несплати податків.

У зв'язку з чим, контролюючий орган
дійшов висновку, що ТОВ «Украгро-Тек»
() здійснювало
діяльність спрямовану на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
податкової вигоди третім особам.

Таким чином, ДПІ у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві дійшла висновку, що надані до
перевірки ТОВ «СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС»
акти виконаних робіт та податкові
накладні не можуть бути взяті до уваги
як первинні документи, що
підтверджують проведення
господарських операцій між юридичними
особами.

У зв'язку з чим, ДПІ у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві дійшла висновку,
що перевіркою не підтверджується
реальність проведення господарських
операцій між ТОВ «Украгро-Тек» () та ТОВ
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС», перевіркою
встановлено документування зазначених
операцій та відображення в
бухгалтерському обліку без отримання
результатів таких операцій в
дійсності.

Позивач не погодився з такою позицією
податкового органу та прийнятими
податковими повідомленнями - рішеннями
від 20.05.2014 № 8 та від 17.11.2014 №
08, а тому звернувся до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд прийшов до переконання про відмову
у задоволенні позовних вимог виходячи
з наступних міркувань.

Підпунктом 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону Країни
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - це сума, на яку
платник. податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу
України встановлює, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Як зазначено Вищим адміністративним
судом України в інформаційному листі
від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 «Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби», процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи: 1. Встановлення факту
здійснення господарської операції. 2.
Встановлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. 3. Встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг) спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг) і
господарською діяльністю платника
податку. 4. Встановлення дотримання
платником податку спеціальних вимог
щодо документального підтвердження
сум податкового кредиту та/або
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість.

Крім того Вищим адміністративним судом
України в листі від 02 червня 2011 року
№742/11/13-11 визначено, що з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати, зокрема, такі обставини:
рух активів у процесі здійснення
господарської операції; установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат із господарською діяльністю
платника податку.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.
Первинні документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. (абзацу 2 п. 2.1
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704).

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 даного Закону підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій, а
якщо це неможливо - безпосередньо після
її закінчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» Первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого
складено документ;

зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Крім цього, правилами перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 14
жовтня 1997 р. № 363, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 20 лютого
1998 р. за № 128/2568 визначено, що
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Пунктом 11.1 Правил № 363 встановлено, що
основним документом на перевезення
вантажів є товарно-транспортна
накладна, форму якої наведено в додатку
7 до цих Правил.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, між ТОВ
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» та ТОВ
«Украгро-тек» (виконавець) в особі в.о.
директора ОСОБА_3 було укладено договір
від 17.09.2010 № 14/1 (т. 1, а.с. 57-59).

Згідно умов даного договору, замовник
доручає, a виконавець зобов'язується
відповідно до умов цього Договору
власними та залученими силами і
засобами, з постачанням будівельних
матеріалів, у строки, визначені
замовником, виконати
ремонтно-будівельні та монтажні роботи
на об'єкті: корпус №8, розташованому:
вул. Бориспільська, 9, м. Київ та офісний
центр по вул. Жмури, 1, м. Донецьк.

Згідно п. 27.7 замовник зобов'язується
давати письмове розпорядження на
виконання ремонтно-будівельних робіт,
які не включені і не враховані в
договірну ціну.

Відповідно до п. 2.9 договору, виконавець
зобов'язується власними та залученими
силами і засобами, з поставкою
будматеріалів, виконати роботи
відповідної якості та вимог
нормативних документів у терміни,
встановлені цим договором.

На підтвердження реальності
господарських операцій за вище
зазначеним договором позивачем надано
до суду: податкові накладні за підписом
ОСОБА_3, акти приймання виконаних
будівельних робіт (КБ-2в), довідки про
вартість виконаних підрядних робіт та
витрат (КБ-3) (т. 1, а.с. 60-80).

Проте, як було встановлено судом, акти
приймання виконаних будівельних робіт
(КБ-2в) та довідки про вартість
виконаних підрядних робіт та витрат
(КБ-3) не відповідають вимогам ч. 2 ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», оскільки, не містять
обов'язкових реквізитів - посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення та даних, що дають змогу
ідентифікувати осіб, які брала участь у
здійсненні господарської операції.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
первинні документи на підтвердження
реальності господарських операцій за
вище зазначеним договором підписані
невставноленими особами, а тому не
можуть братися до уваги.

Крім того, позивач не надав суду докази
щодо поставки/перевезення/передачі
будівельних матеріалів.

Таким чином, відсутні належні докази
щодо надання працівниками ТОВ
«Украгро-тек» ремонтно-будівельних та
монтажних робіт, оскільки, відсутні
будь-які письмові докази щодо
поставки/перевезення/передачі
будівельних матеріалів, а , акти
приймання виконаних будівельних робіт
(КБ-2в) та довідки про вартість
виконаних підрядних робіт та витрат
(КБ-3) підписані невставноленими
особами.

Крім того, між ТОВ
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» та ТОВ
«Украгро-тек» (виконавець) в особі в.о.
директора ОСОБА_3 було укладено договір
від 28.04.2011 № 1/04 (т. 1, а.с. 81-83).

Згідно умов даного договору, замовник
доручає, a виконавець зобов'язується
відповідно до умов цього Договору
власними та залученими силами і
засобами, з постачанням будівельних
матеріалів, у строки, визначені
замовником, виконати
ремонтно-будівельні та монтажні роботи
на об'єкті: корпус №8, розташованому:
вул. Бориспільська, 9, м. Київ та офісний
центр по вул. Жмури, 1, м. Донецьк.

Згідно п. 27.7 замовник зобов'язується
давати письмове розпорядження на
виконання ремонтно-будівельних робіт,
які не включені і не враховані в
договірну ціну.

Відповідно до п. 2.9 договору, виконавець
зобов'язується власними та залученими
силами і засобами, з поставкою
будматеріалів, виконати роботи
відповідної якості та вимог
нормативних документів у терміни,
встановлені цим договором.

На підтвердження реальності
господарських операцій за вище
зазначеним договором позивачем надано
до суду: акти приймання виконаних
будівельних робіт (КБ-2в), податкові
накладні за підписом ОСОБА_3 (т. 1, а.с.
84-99).

Проте, як було встановлено судом, акти
приймання виконаних будівельних робіт
(КБ-2в) та довідки про вартість
виконаних підрядних робіт та витрат
(КБ-3) не відповідають вимогам ч. 2 ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», оскільки, не містять
обов'язкових реквізитів - посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення та даних, що дають змогу
ідентифікувати осіб, які брала участь у
здійсненні господарської операції.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
первинні документи на підтвердження
реальності господарських операцій за
вище зазначеним договором підписані
невставноленими особами, а тому не
можуть братися до уваги.

Крім того, позивач не надав суду докази
щодо поставки/перевезення/передачі
будівельних матеріалів.

Таким чином, відсутні належні докази
щодо надання працівниками ТОВ
«Украгро-тек» ремонтно-будівельних та
монтажних робіт, оскільки, відсутні
будь-які письмові докази щодо
поставки/перевезення/передачі
будівельних матеріалів, а , акти
приймання виконаних будівельних робіт
(КБ-2в) та довідки про вартість
виконаних підрядних робіт та витрат
(КБ-3) підписані невставноленими
особами.

Крім цього, позивачем надані докази
щодо оплати ТОВ
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» робіт наданих
ТОВ «Украгро-тек», що підтверджується
банківськими виписками та актом звірки
взаєморозрахунків (т. 1, а.с. 115-130).

Крім того, суд звертає увагу позивача,
що із наданих доказів щодо
використання наданих робіт (послуг) у
власній господарській діяльності (т. 1,
а.с. 100-114), можливо лише встановити, що
позивач мав господарські відносини з
іншими суб'єктами господарювання,
однак, дані докази не підтверджують
факт надання ТОВ «Украгро-тек»
ремонтно-будівельних та монтажних
робіт ТОВ «СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС».

У зв'язку з чим, із наданих позивачем
доказів не можливо встановити
реальність операції між ТОВ
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» та ТОВ
«Украгро-тек».

Крім того, судом було встановлено, що
податкові накладні від імені ТОВ
«Украгро-тек» підписані ОСОБА_3

Проте, згідно протоколу допиту свідка
громадянина ОСОБА_3, було встановлено,
що гр. ОСОБА_3 ТOB «Украгро-Тек» не
відоме, дане товариство не реєстрував
та нікого на такі дії не вповноважував,
документи фінансово-господарської
діяльності та податкової звітності не
підписував.

Відтак, ОСОБА_3 спростовує своє
відношення до ТOB «Украгро-Тек» та,
відповідно, і до
фінансово-господарської діяльності
даного товариства, а тому вбачається,
що ОСОБА_3 не має жодного відношення до
ТOB «Украгро-Тек».

Здійснюючи правовий аналіз
обґрунтованості висновків податкового
органу щодо нікчемності правочинів,
укладених між позивачем та
контрагентом, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Згідно Інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 № 1936/11/13-11 вбачається, що сама
собою наявність окремих документів не
є підставою для висновків про
реальність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю не мали
місце. Наявність формально складених,
але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оскаржуваний правочин). До
оскаржуваних правочинів належить
зокрема фіктивний правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК
України).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставши можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Статтею 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

При цьому, згідно з позицією Верховного
Суду України (справа № 21-421а11), первинні
документи, підписані невстановленими
особами, не можуть бути підставою для
формування податкового кредиту.

Таким чином, надані позивачем
документи не дають можливості
встановити реальність здійснених
операцій та факт використання в
господарській діяльності позивача, а
лише фіксують господарські операцій з
вищезазначеним контрагентом, оскільки,
договори та податкові накладні від
імені ТОВ «Украгро-тек» підписані
ОСОБА_3, який спростовує своє
відношення до даного товариства.

Крім того, суд звертає особливу увагу
також на те, що надані позивачем до
матеріалів справи первинні
бухгалтерські документи, складені без
дотримання вимог чинного
законодавства.

Зокрема, акти приймання виконаних
будівельних робіт (КБ-2в) та довідки про
вартість виконаних підрядних робіт та
витрат (КБ-3) не відповідають вимогам ч. 2
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», оскільки, не
містять обов'язкових реквізитів -
посади та П.І.Б. осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення та даних, що
дають змогу ідентифікувати осіб, які
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Підписи на даний документах
проставлені без зазначення посади та
прізвища осіб, що їх підписали.

Відтак, надані до матеріалів справи
акти приймання виконаних будівельних
робіт (КБ-2в) та довідки про вартість
виконаних підрядних робіт та витрат
(КБ-3) не є належними та допустимими
доказами, які могли б підтвердити
реальність господарської операції.

З огляду на зазначене, податковий орган
дійшов правильного висновку про те, що
взаємовідносини між ТОВ
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» та ТОВ
«Украгро-тек» не спричиняють реального
настання правових наслідків, укладені
позивачем з ТОВ «Украгро-тек» договори
та інші первинні документи не мають
юридичної сили первинних документів,
оскільки, не відповідають вимогам
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
та Положенню "Про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку", затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, що унеможливлює їх
відображення в регістрах
бухгалтерського та податкового обліку,
у податковій звітності.

Крім цього, за змістом пункту 2 "Порядку
заповнення податкової накладної",
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від
21.12.2010 № 969, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 29 грудня
2010 р. за № 1401/18696, який діяв з 10.01.2011 по
16.12.2011 (далі - Порядок № 969), податкову
накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Відповідно до п. 5 Порядку № 969,
податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення іншою
особою, ніж зазначена у пункті 2 цього
Порядку.

Крім того, за змістом пункту 1 "Порядку
заповнення податкової накладної",
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 № 1379,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 22 листопада 2011 р. за N 1333/20071,
який діяв з 16.12.2011 по 01.03.2014 (далі -
Порядок № 1379), податкову накладну
заповнює особа, яка зареєстрована як
платник податку в податковому органі
та якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість.

Відповідно до п. 16 Порядку № 1379, усі
примірники податкової накладної
підписуються особою, уповноваженою
платником податку здійснювати
постачання товарів/послуг, та
скріплюються печаткою такого платника
податку - продавця. Податкова накладна
не підписується покупцем
товарів/послуг і не скріплюється його
печаткою.

Згідно п. 6.3 Порядку № 1379, не дає права
покупцю на віднесення сум податку на
додану вартість до податкового
кредиту:

відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних;

порушення порядку заповнення
податкової накладної;

податкова накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду.

Таким чином, суд погоджується з
висновком державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві щодо донарахування позивачу
податкових зобов'язань з податку на
прибуток та ПДВ, оскільки, сама лише
наявність у ТОВ
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» податкових
накладних, виписаних від імені його
контрагента не є достатньою підставою
для включення сум ПДВ до податкового
кредиту та віднесення витрат до
валових витрат позивача, пов'язаних із
господарською діяльністю товариства.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що господарські операції між
позивачем та його контрагентом не мали
товарного характеру, не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені договорами, а оформлені
лише документально, проте з порушенням
вимог законодавства, що, в свою чергу,
призвело до встановлення податковим
органом порушень норм податкового
законодавства.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог та відсутності підстав
для їх задоволення.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно ч. 2 ст. 72 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яке
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими, а, відтак, такими, що
не підлягають задоволенню.

Згідно частини 2 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз.

В даному випадку відсутнє
документальне підтвердження судових
витрат відповідача, а тому вони
стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Відмовити у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю
«СПІВДРУЖНІСТЬ-ПРОГРЕС» () решту суми судового збору у
розмірі 2916,65 грн. (дві тисячі дев'ятсот
шістнадцять грн. 65 коп.) на
розрахунковий рахунок № 4007 у ГУ
ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 19 листопада 2014 року.