Справа № 2а-1670/4538/11
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/74679/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Пилипчук Н.Г.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 06.11.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області Державної податкової служби на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.07.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.02.2012

у справі № 2а-1670/4538/11

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „МД Груп Кременчук"

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції у

Полтавській області
Державної податкової служби

про визнання нечинним
податкового повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „МД Груп Кременчук"
звернулось до Полтавського окружного
адміністративного суду з позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у
Полтавській області Державної
податкової служби (правонаступник -
Кременчуцька об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області) про скасування податкових
повідомлень - рішень № /1711 від
20.05.2011.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.07.2011
позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.02.2012
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.07.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції, прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судом першої та апеляційної інстанцій
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
невиїзну позапланову перевірку
позивача з питань взаємовідносин з ПП
„Критерій - 100" за період з 01.03.2010 по
31.08.2010 та складено акт № 2625/23-308/32615024 від
28.04.2011.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № /1711 від
20.05.2011, яким позивачу донараховано
податкове зобов'язання по податку на
додану вартість у розмірі 767321 грн.:
основний платіж 613857 грн., штрафні
(фінансові) санкції 153464 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.5, п. 7.4 ст. 7
Закону України „Про податок на додану
вартість", частини 1, 5 ст. 203, п. 1,2 ст. 215,
ст. 228 Цивільного кодексу України в
частині заниження податку на додану
вартість на загальну суму 613828 грн.

За висновками перевірки порушення
податкового законодавства виникло у
зв'язку із укладанням угоди між
позивачем та ПП „Критерій-100", є
нікчемною та її нікчемність
встановлена законом, а саме статтею 228
Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
„Про податок на додану вартість" №
168/97-ВР визначено, що податковий кредит -
це сума, на яку платник податку має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону №
168/97-ВР податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону №
168/97-ВР не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із ст. 1 Закону України від 16.07.1999
№ 996-XIV „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" (далі -
Закон № 996-XIV) первинним документом є
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, необхідною умовою для
віднесення сплачених в ціні
товарно-матеріальних цінностей сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є факт реального
здійснення відповідної господарської
операції та підтвердження вказаної
обставини належним чином оформленими
первинними документами, які, в свою
чергу, є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Поряд з цим, як встановлено судами та не
заперечується відповідачем, фактичне
виконання спірних контрактів
підтверджується видатковими та
податковими накладними, платіжними
дорученнями.

Реальність господарських операцій
позивача з ПП „Критерій - 100"
підтверджується первинними та іншими
документами які було досліджено
судами.

За наявності документів, які
підтверджують фактичне отримання
позивачем товарів та використання їх у
власній господарській діяльності,
ненадання такого документу як
товарно-транспортна накладна, не може
бути єдиною підставою для висновків
про відсутність підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій з придбання товару, оскільки
відповідною транспортною
документацією обов'язково мають бути
підтверджені витрати з послуг по
перевезенню вантажів, а не послуги з
придбання товару.

За умови реального здійснення
господарської операції, яка призвела
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками товару
правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
валові витрати чи податковий кредит.

Платник податків (покупець товару) не
має обов'язку та повноважень
здійснювати контроль за дотриманням
постачальниками товару вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності тощо і в
подальшому зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на валові витрати чи
податковий кредит за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів.

Такий платник не повинен притягуватися
до відповідальності в тому випадку,
якщо він здійснював реальну
господарську операцію.

Нереальність господарських операцій з
придбання платником податку товару,
укладення покупцем товару договору з
метою безпідставного формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та валових витрат з
понесених витрат за придбання товару
має підтверджуватися належними та
допустимими доказами і не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Самого по собі факту відсутності
транспортних документів про
перевезення товару при факті
оприбуткування покупцем товару та
наявності інших первинних
бухгалтерських документів щодо
господарської операції недостатньо
для висновку про безтоварність такої
операцій з придбання товару та
наявність у платника податків умислу
на укладення угоди з метою, суперечною
інтересам держави і суспільства.

Необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог ст. 228 Цивільного
кодексу України є її укладання з метою,
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства та наявність умислу хоча
б у однієї із сторін щодо настання
відповідних протиправних наслідків.

При цьому висновки про наявність такої
протиправної мети не можуть
ґрунтуватися на припущеннях, а можуть
ґрунтуватися лише на належних,
достатніх, а також тих доказах, які
одержані з дотриманням закону.

Платники податку, визначені у
підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 ст. 10
Закону № 168/97-ВР, відповідають за
дотримання достовірності та
своєчасності визначення сум податку, а
також за повноту та своєчасність його
внесення до бюджету відповідно до
закону (пункт 10.2 статті 10 Закону №
168/97-ВР).

Отже, Закон № 168/97-ВР не ставить в
залежність отримання бюджетного
відшкодування платником податку від
фактичної сплати контрагентами
податку до бюджету.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області Державної податкової служби на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 13.07.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.02.2012 у
справі № 2а-1670/4538/11 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Полтавській
області Державної податкової служби
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
13.07.2011 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16.02.2012 у справі № 2а-1670/4538/11 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді Н.Г.
Пилипчук О.І. Степашко