Справа № 821/719/14
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/50717/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів
Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу
Державної фінансової інспекції в
Херсонській області на постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2014 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 10 вересня 2014 року

у справі № 821/719/14

за позовом Державної фінансової
інспекції в Херсонській області

до Державного підприємства
«Голопристанське лісомисливське
господарство»

третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«Теплотехніка»

про зобов'язання
вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

У березні 2014 року Державна фінансова
інспекція в Херсонській області
звернулась до Херсонського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державного підприємства
«Голопристанське лісомисливське
господарство», третя особа - Товариство
з обмеженою відповідальністю «Фірма
«Теплотехніка», про зобов'язання
виконати пункт 13 вимоги від 09.12.2013 №
44-12/2063.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 27.03.2014,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 10.09.2014, у позові відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій
Державна фінансова інспекція в
Херсонській області (далі -
Держфінінспекція) оскаржила їх у
касаційному порядку.

У касаційній скарзі касатор просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, прийняти нове
рішення - про задоволення позову.

У своїх запереченнях на касаційну
скаргу Державне підприємство
«Голопристанське лісомисливське
господарство» (далі - ДП
«Голопристанського ЛМГ») просило
залишити рішення судів попередніх
інстанцій без змін, а скаргу - без
задоволення.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 2
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства України
у зв'язку з неприбуттям належним чином
повідомлених про час і місце судового
засідання осіб, які беруть участь у
справі.

Згідно з частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, відповідно до пункту 2.13
Плану контрольно-ревізійної роботи
Держфінінспекція в Херсонській
області на ІІІ квартал 2013 року та
направлення на проведення ревізії від
10.09.2013 № 103 здійснено перевірку
фінансово-господарської діяльності ДП
«Голопристанського ЛМГ» за період з
01.01.2011 по 01.09.2013, за наслідками якої
складено акт ревізії від 01.11.2013 № 44-27/14.

В ході перевірки встановлено, що між ДП
«Голопристанського ЛМГ» та ТОВ «Фірма
«Теплотехніка» укладено договір
зберігання без номеру від 31.05.2013, згідно
з яким ДП передає Товариству на
зберігання паливно-мастильні
матеріали - дизельне паливо (далі - ПММ)
в кількості 58 897 літрів.

Згідно з пунктом 1.2 договору ПММ
призначені для створення резерву по
пальному на випадок лісової пожежі.
Зберігач зобов'язується зберігати ПММ
на належних йому складах з дотриманням
правил зберігання та відпускати ПММ по
першому зверненню
підприємства-замовника (пункт 2.1
договору). Договір є безоплатним (пункт
3.1. договору).

В ході зустрічної звірки ТОВ «Фірма
«Теплотехніка» контролюючим органом
установлено, що по всім автозаправним
станціям залишок пального станом на
01.09.2013 становить 32 434 літрів дизельного
палива, що на 21 993 літрів менше ніж це
передбачено в акті звірки розрахунків
по пальному.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що договір від 31.05.2013 не
надавав право ТОВ «Фірма
«Теплотехніка» на розпорядження
товарно-матеріальними цінностями,
переданими йому ДП «Голопристанського
ЛМГ» на зберігання.

За наслідками проведеної ревізії на
адресу ДП «Голопристанського ЛМГ»
направлено вимогу від 09.12.2013 № 44-12/2063,
пунктом 13 якої зобов'язано ДП
«Голопристанське ЛМГ» забезпечити
відшкодування за рахунок зберігача -
ТОВ «Фірма «Теплотехніка» використане
ним для своєї діяльності передане на
зберігання згідно договору дизельне
паливо в кількості 21 993 літрів вартістю
118 982,13 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
Цивільний кодекс України виділяє два
обов'язкових елемента, які в поєднанні
складають безспірну підставу для
настання відповідальності за
договором зберігання: 1 - закінчення
строку дії договору; 2 - наявність
умислу в діях зберігача, направленого
на втрату або пошкодження речі, проте
жодного з цих елементів не має у
цивільних правовідносинах між ДП
«Голопристанського ЛМГ» та ТОВ «Фірма
«Теплотехніка», тому порушення питання
про настання відповідальності ТОВ
«Фірма «Теплотехніка» за неналежне
зберігання пального є передчасним, у
зв'язку з чим, оскаржуваний пункт
вимоги підлягає скасуванню.

У свою чергу, суд апеляційної
інстанції, залишаючи рішення суду
першої інстанції без змін, зазначив про
необхідність скасування оскарженого
пункту вимоги, але з інших підстав, ніж
зазначив суд першої інстанції, та
виходив з того, що пункт 13 вимоги від
09.12.2013 № 44-12/2063 є необґрунтованим,
оскільки в ньому не визначений чітко
порядок його виконання, крім того,
абсолютно безпідставно розрахована
ціна збитків з урахуванням
середньооблікових цін на дизпаливо
станом на 01.09.2013.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції не може погодитись з вище
вказаними висновками судів попередніх
інстанцій в повній мірі та вважає їх
передчасними з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Положенням про Державну фінансову
інспекцію України, затвердженим Указом
Президента України від 23.04.2011 № 499/2011
(далі - Положення, Держфінінспекція),
визначено, що Держфінінспекція є
центральним органом виконавчої влади,
який забезпечує реалізацію державної
політики у сфері державного
фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районах, містах або
міжрайонні, об'єднані в районах та
містах територіальні органи, головних
інспекторів у районах та містах (пункт 7
Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення
Держфінінспекція має право в
установленому порядку, зокрема:
пред'являти керівникам та іншим особам
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства
(підпункт 15); у судовому порядку
стягувати у дохід держави кошти,
отримані підконтрольними установами
за незаконними договорами, без
установлених законом підстав та з
порушенням законодавства (підпункт 18);
при виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, визначати
їх розмір згідно з методикою,
затвердженою Кабінетом Міністрів
України (підпункт 21).

Положенням установлено, що
Держфінінспекція відповідно до
покладених на неї завдань вживає в
установленому порядку заходів до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства та притягнення
до відповідальності винних осіб і, у
разі якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів, має
право звернутися до суду в інтересах
держави.

Зазначені норми узгоджуються з
положеннями статті 10 Закону України
від 26.01.1993 № 2939-XII «Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні» (далі - Закон №
2939-ХІІ), якою визначено права органу
державного фінансового контролю.
Зокрема, пунктом 7 передбачено право
пред'являти керівникам та іншим особам
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Згідно з пунктом 10 статті 10 Закону №
2939-ХІІ органу державного фінансового
контролю надано право звертатися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів, а
відповідно до пункту 13 цієї норми - при
виявленні збитків, завданих державі чи
підприємству, установі, організації, що
контролюється, визначати їх розмір у
встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини другої статті 15
Закону № 2939-XII законні вимоги службових
осіб органу державного фінансового
контролю є обов'язковими для виконання
службовими особами об'єктів, що
контролюються.

Таким чином, орган державного
фінансового контролю здійснює
державний фінансовий контроль за
використанням коштів державного і
місцевих бюджетів та у разі виявлення
порушень законодавства має право
пред'являти обов'язкові до виконання
вимоги щодо усунення таких
правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, та звернутися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що вимога органу державного
фінансового контролю спрямована на
корегування роботи підконтрольної
організації та приведення її у
відповідність із вимогами
законодавства і у цій частині вона є
обов'язковою до виконання.

У той же час, суд касаційної інстанції
звертає увагу на таке.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що між ДП
«Голопристанського ЛМГ» та ТОВ «Фірма
«Теплотехніка» укладено безоплатний
договір зберігання паливно-мастильних
матеріалів, зокрема, дизпалива у
кількості 58 897 літрів на невизначений
строк.

А результати ревізії свідчать про
нестачу у ДП «Голопристанське ЛМГ» 21 993
літрів дизпалива, яке було передано на
зберігання ТОВ «Фірма «Теплотехніка»,
через невиконання останнім вказаних
обов'язків щодо збереження
товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до частини першої статті 936
Цивільного кодексу України, за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Якщо строк зберігання у договорі
зберігання не встановлений і не може
бути визначений виходячи з його умов,
зберігач зобов'язаний зберігати річ до
пред'явлення поклажодавцем вимоги про
її повернення (частина друга статті 938
Цивільного кодексу України).

Як установлено статтею 941 Цивільного
кодексу України, за згодою
поклажодавця зберігач має право
змішати речі одного роду та однієї
якості, які передані на зберігання.

Стаття 942 Цивільного кодексу України
зазначає, що зберігач зобов'язаний
вживати усіх заходів, встановлених
договором, законом, іншими актами
цивільного законодавства, для
забезпечення схоронності речі. Якщо
зберігання здійснюється безоплатно,
зберігач зобов'язаний піклуватися про
річ, як про свою власну.

Частиною першою статті 944 Цивільного
кодексу України передбачено, що
зберігач не має права без згоди
поклажодавця користуватися річчю,
переданою йому на зберігання, а також
передавати її у користування іншій
особі.

Відповідно до частин першої, другої
статті 949 Цивільного кодексу України
зберігач зобов'язаний повернути
поклажодавцеві річ, яка була передана
на зберігання, або відповідну
кількість речей такого самого роду та
такої самої якості. Річ має бути
повернена поклажодавцю в такому стані,
в якому вона була прийнята на
зберігання, з урахуванням зміни її
природних властивостей.

Згідно з частиною першою статті 950
Цивільного кодексу України за втрату
(нестачу) або пошкодження речі,
прийнятої на зберігання, зберігач
відповідає на загальних підставах.

Частина перша статті 951 Цивільного
кодексу України зазначає, що збитки,
завдані поклажодавцеві втратою
(нестачею) або пошкодженням речі,
відшкодовуються зберігачем:1) у разі
втрати (нестачі) речі - у розмірі її
вартості; 2) у разі пошкодження речі - у
розмірі суми, на яку знизилася її
вартість.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з обґрунтованим
висновком суду апеляційної інстанції,
що суд першої інстанції помилково
застосував частину третю статті 950
Цивільного кодексу України у розумінні
виділення законодавцем двох
обов'язкових елементів, які в поєднанні
складають безспірну підставу для
настання відповідальності за
договором зберігання: 1 - закінчення
строку дії договору; 2 - наявність
умислу в діях зберігача направленого
на втрату або пошкодження речі.

У цьому випадку, на думку контролюючого
органу, існують підстави для
ствердження про втрату ДП
«Голопристанське ЛМГ» 21 993 л дизпалива
внаслідок неналежного виконання ТОВ
«Фірма «Теплотехніка» договору
зберігання, відповідно, є підстави для
відшкодування останнім збитків,
незалежно від того, чи виконає у
подальшому ТОВ «Фірма «Теплотехніка»
свій обов'язок щодо повернення
позивачу всього об'єму дизпалива на
пред'явлену вимогу.

Проте, під час розгляду справи суд
апеляційної інстанції, з одного боку
встановив наявність правопорушення та
втрату 31 993 літрів дизельного палива
внаслідок неналежного виконання ТОВ
«Фірма «Теплотехніка» умов договору
зберігання, з іншого - рішення суду
першої інстанції (яким визнано вимогу
Держфінінспекції неправомірною та
порушене Держфінінспекцією питання
про настання відповідальності
передчасним) залишив без змін.

Крім того, відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
зазначив, що позовна вимога про
зобов'язання виконати пункт 13 вимоги
Держфінінспекції до ДП
«Голопристанське ЛМГ» не може бути
задоволена. При цьому суд апеляційної
інстанції не зазначив правових
підстав, які унеможливили б
задовольнити позов про зобов'язання
підконтрольної установи виконати
пункт 13 вимоги Держфінінспекції від
09.12.2013.

Також колегія суддів звертає увагу на
те, що суд апеляційної інстанції
помилково дійшов висновку про
безпідставність розрахунку
Держфінінспекцією ціни збитків з
урахуванням середньооблікових цін на
дизпаливо станом на 01.09.2013, оскільки ця
обставина судом апеляційної інстанції
під час розгляду справи не
перевірялась належним чином та їй не
було надано відповідної правової
оцінки. Крім того, судом апеляційної
інстанції не враховано, що вартість
дизельного палива визначалася
Держфінінспекцією на момент виявлення
правопорушення.

З огляду на викладене доводи
касаційної скарги частково
заслуговують на увагу, у зв'язку з чим
наявні підстави для її часткового
задоволення та скасування
оскаржуваного судового рішення суду
апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною другою статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи вказані положення правових
норм адміністративного судочинства
стосовно принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі та
належності доказів, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
звертає увагу на те, що під час нового
розгляду справи та прийняття рішення
по суті спору, суду апеляційної
інстанції необхідно надати правову
оцінку рішенню суду першої інстанції
від 27.03.2014 на предмет його законності та
обґрунтованості. Крім того, суду
апеляційної інстанції під час нового
розгляду необхідно перевірити та
надати відповідну правову оцінку
розрахунку ціни збитків, зазначену в
пункті 13 вимоги Держфінінспекції, з
урахуванням середньооблікових цін на
дизпаливо станом на 01.09.2013.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом апеляційної
інстанцій під час прийняття рішення по
суті спору у цій справі було порушено
норми процесуального права, що
унеможливило встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в Херсонській області
задовольнити частково.

Ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2014 року в цій справі скасувати, справу
направити на новий судовий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.