Справа № 2а/1770/4417/11
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/71244/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 10.04.2012 р.

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 23.10.2012 р.

у справі №2а/1770/4417/2011

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
(далі-позивач) звернувсь до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Рівному Рівненської
області Державної податкової служби
(далі-відповідач) про скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 10.04.2012 р.,
залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 23.10.2012 р.,
позовні вимоги задоволено, скасовано
податкові повідомлення-рішення від
11.04.2011 р. № та №, а також
стягнуто з Державного бюджету України
на користь позивача 3,40 грн. судового
збору.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено документальну планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2008 р. по 30.09.2010 р., про що
складено акт від 25.02.2011 р. №26/14-117/,
яким встановлено порушення позивачем
вимог п.7.1 ст.7, п.п.9.12.1 п.9.12 ст.9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» та ст.13, п.1 ст.14 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян», що
призвело до заниження
оподатковуваного доходу за ІV квартал
2008 року на 46 971,65 грн., за 2009 рік на 265 039,05
грн., за І-ІІІ квартали 2010 року на 140 365,00
грн.; п.п.7.4.1, п.п.7.4.4. п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість», у результаті чого завищено
суму податкового кредиту на 72 251,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішення від 11.04.2011 р.
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб на 67 856,36 грн. та
№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 90 313,75 грн., з яких 72 251,00 грн.
за основним платежем та 18 062,75 грн.
штрафних (фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем (покупець) та ТОВ «Консамер
Гудз» (продавець) було укладено договір
від 21.02.2008 р. на поставку вугілля.
Відповідно до умов договору вугілля
поставлялося транспортом
постачальника до місця призначення,
згідно рознарядки покупця. Ціна однієї
тонни вугілля за даним договором
складалася постачальником на момент
відвантаження вугілля покупцю,
включаючи транспортні витрати.

На виконання умов вказаного договору
ТОВ «Консамер Гудз» було поставлено
позивачу вугілля, що оформлено
видатковими накладними від 02.10.2008 р. №23
та від 03.12.2008р. № 25 та виписано
податкові накладні від 02.10.2008 р. №23 та
від 03.12.2008 р. №25.

Розрахунки за поставлений товар
проведені позивачем згідно квитанцій
до прибуткового касового ордера від
02.10.2008 р. №23 та від 03.12.2008 р. №25.

Крім того, позивачу було поставлено
вугілля ТОВ «Бріт», відповідно до
видаткових накладних від 05.05.2009 р. №7,
від 12.05.2009 р. №10, від 05.06.2009 р. №11, від
15.09.2009р. №17, від 08.10.2009 р. №19, від 09.11.2009 р.
№23, від 02.12.2009 р. №33, від 10.01.2010 р. №21, від
05.02.2010 р. №34, від 01.04.2010 р. №21, від 05.06.2010 р.
№37, від 01.07.2010 р. №37, від 16.08.2010 р. №38.

За результатом поставки вугілля ТОВ
«Бріт» виписано позивачу податкові
накладні: від 05.05.2009 р. №7, від 12.05.2010 р.
№10, від 05.06.2009 р. №11, від 11.08.2009 р. №15, від
15.09.2009 р. №17, від 08.10.2009 р. № 19, від 09.11.2009
р. №23, від 02.12.2009 р. №33, від 10.01.2010 р. №2,
від 05.02.2010 р. №12, від 03.03.2010 р. №14, від
01.04.2010 р. №21, від 05.06.2010 р. №34, від 01.07.2010 р.
№37, від 16.08.2010 р. №38.

Розрахунки за поставлений товар
проведені позивачем згідно квитанцій
до прибуткового касового ордера, копії
яких знаходяться у матеріалах справи.

У подальшому придбане позивачем
вугілля було реалізоване ЗАТ
«Рівненський домобудівний комбінат»,
СТОВ агрофірма «Маяк», КП
«Рівнепаливо», ТОВ «Цегельний завод
«Полісся».

Витрати по взаєморозрахунках з ТОВ
«Консамер Гудз» та ТОВ «Бріт» були
віднесені позивачем до валових витрат
за IV кв. 2008 року, за 2009 рік та за І-ІІІ
квартали 2010 року, податок на додану
вартість включено до податкового
кредиту декларацій з податку на додану
вартість.

Так, порядок оподаткування доходів
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю на час
виникнення спірних відносин
регулювався розділом IV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян».

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Отже, для цілей визначення
оподатковуваного доходу фізичної
особи від зайняття підприємницькою
діяльністю законодавством
передбачено, що до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпункт 5.2.1 п. 5.2 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачає, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено що витрати, понесені
позивачем на придбання вугілля
підтверджуються належним чином
оформленими первинними
бухгалтерськими документами, а саме -
податковими та видатковими накладними,
квитанціями до прибуткових касових
ордерів.

Таким чином, формування позивачем
валових витрат цілком відповідає
правильному застосуванню норм Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» та
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Крім того, відповідно до п.1.7 ст.1 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

У відповідності до приписів пп.7.2.4 п.7.2
ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість», право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно з пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Приписами п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
встановлено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підтверджено відповідними податковими
накладними, що виписані контрагентами
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість.

Слід також погодитись із висновками
судів попередніх інстан6цій при
визначенні того, що доводи відповідача
про декларування позивачем у звітності
з податку на додану вартість операцій з
ТОВ «Гідрошляхбуд», ТОВ «Торгівельна
компанія «Ніка» та ТОВ «Ойл Трейдінг»
за відсутності податкових накладних не
відповідають фактичним обставинам.

Як свідчать матеріали справи, 31.01.2011 р.
позивач подав до податкового органу
уточнюючі розрахунки податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість у зв'язку з виправленням
самостійно виявлених помилок, згідно з
якими виключив з податкового кредиту
операції з ТОВ «Гідрошляхбуд», ТОВ
«Торгівельна компанія «Ніка» та ТОВ
«Ойл Трейдінг» та включив до
податкового кредиту за вказаний період
ту ж суму податку на додану вартість по
постачальнику ТОВ «Бріт».

Належних доказів того, що вказані
уточнюючі розрахунки були подані
позивачем вже після початку перевірки
контролюючий орган судам не надав.

Відтак, висновки відповідача щодо
віднесення позивачем до податкового
кредиту сум податку, що не підтверджені
належними доказами, не знайшли свого
підтвердження.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій про
протиправність спірних податкових
повідомлень-рішень від 11.04.2011 р. №
та № і наявність підстав для їх
скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

2. Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 10.04.2012 р. та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 23.10.2012 р. у
справі №2а/1770/4417/2011 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.