Справа № 813/8096/13-а
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

813/8096/13-а

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року Справа № 1208/14/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді – Качмара В.Я.,

суддів – Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря – Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Елегал» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року в справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області до Відкритого акціонерного товариства «Елегал» про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2013 року Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області (далі - УПФ) звернулося до суду з вищевказаним позовом до Відкритого акціонерного товариства «Елегал» (далі - ВАТ) про стягнення заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій за червень-вересень 2013 року, покликаючись на те, що підприємством підлягають відшкодуванню вказані витрати Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) у відповідності до Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV) та «Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України», затвердженою постановою правління ПФУ від 19.12.2003 №21-1 (далі - Інструкція).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року в справі №813/8096/13-а заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржило ВАТ, яке покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою відмовити у задоволенні позову. У поданій апеляційній скарзі вказує, що лише підприємству належить право визначення призначення платежу, а тому зарахування Пенсійним органом його коштів в погашення заборгованості попередніх періодів є протиправною. Також зазначає, що у зв’язку із ліквідацією підприємства, уся наявна заборгованість такого погашається у визначеному законодавством порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки підприємство зобов’язане згідно чинного законодавства відшкодовувати УПФ його витрати на виплату та доставку пільгових пенсій, отримало від позивача необхідні розрахунки, однак вказаного не вчинило та доказів сплати суду не надало, то вимоги УПФ є підставними.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не повністю відповідають фактичним обставинам справи та є лише частково вірними з таких міркувань.

Відповідачем не заперечується наявна заборгованість по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, однак така залишається ним не сплаченою лише частково, з посиланням на те, що підприємство перебуває на стадії ліквідації, у зв’язку із чим вимоги Пенсійного органу будуть задоволені в порядку черговості.

Не погодившись із такими діями ВАТ, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Обов'язок з відшкодування відповідних витрат УПФ встановлено Законом №400/97-ВР.

Згідно з абз.4 п.1 ст.2 Закону №400/97-ВР для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, крім тих, які є платниками фіксованого сільськогосподарського податку, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» ст.13 Закону №1788-ХІІ до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого ст.12 цього ж Закону.

Абзацом 3 п.1 ст.4 Закону №400/97-ВР встановлено ставка збору у розмірі 100 відсотків від об'єкта оподаткування, визначеного абз.4 п.1 ст.2 цього Закону.

Обов'язок відшкодування витрат з виплати пенсій, призначених за ст.13 Закону №1788-ХІІ передбачений п.2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, за правилами якого пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими й важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами Закону №1058-IV в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом №1788-ХІІ. У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до ст.27 та з урахуванням норм ст.28 Закону №1058-IV. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №1058-IV діяв Закон №400/97-ВР, абз.4 п.1 ст.2 якого передбачалось, що для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 ст.1 цього Закону, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій призначених відповідно до пунктів «б» - «з» ст.13 Закону №1788-ХІІ.

Відповідно до абз.4 пп.1 цього ж пункту підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими й важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону.

Враховуючи, що положення абз.4 п.2 прикінцевих положень Закону №1058-IV є спеціальними щодо абз.3 п.2 прикінцевих положень цього ж Закону, апеляційний суд приходить до висновку про існування у відповідача обов'язку відшкодовувати органам ПФУ суми фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до пунктів «а», «б»-«з» ст.13 Закону №1788-ХІІ.

Пунктом 6.4. Інструкції визначено, що розмір сум до відшкодування на поточний рік визначається відділами надходження доходів органів Пенсійного фонду України щорічно у розрахунках фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених відповідно до частини 2 «Прикінцевих положень» Закону (згідно з додатками 6 та 7), які надсилаються підприємствам до 20-го січня поточного року та протягом 10 днів з новопризначених (перерахованих) пенсій.

Згідно п.6.8 Інструкції підприємства щомісяця до 25-го числа вносять до Пенсійного фонду зазначену в повідомленні місячну суму фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

Наявність у працівників підприємства, по яким Пенсійним органом було виставлено розрахунки, призначеної пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.п.«б»-«з» ст.13 Закону №1788-ХІІ, відповідачем не заперечується та не спростовано.

Проте, сплачені кошти за червень 2013 року УПФ були зараховані в рахунок погашення заборгованості за минулі періоди, яка була наявна у відповідача з посиланням на ч.6 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон №2464-VI) та п.10.11 Інструкції.

Апеляційний суд критично оцінює такі дії позивача у спірних правовідносинах, з огляду на наступне.

Так, згідно ч.6 ст.25 Закону №2464-VI за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Відповідно до ст.1 цього ж Закону недоїмка, це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Із аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що положення Закону №2464-VI не розповсюджуються на відносини з відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, оскільки відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій не є сплатою єдиного внеску в розумінні вказаного Закону, та відповідно, заборгованість зі сплати такого відшкодування не є недоїмкою.

Тому, положення Закону №1058-IV щодо недоїмки (в тому числі і наведена ч.6 ст.25 Закону №2464-VI) не розповсюджуються на відносини з відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій.

Додатково слід вказати, що поняття та загальний порядок проведення переказу коштів в межах України, а також відповідальність суб'єктів переказу визначені Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до ст.17 цього Закону реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, обробки та захисту встановлюються Національним банком України.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України, що здійснюються за участю банків, встановлені «Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 (далі – Інструкція №22).

Пунктом 1.7 вказаної Інструкції №22, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому згідно з п.3.8 зазначеної Інструкції реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику.

За таких обставин, в УПФ не було правових підстав для зарахування коштів ВАТ, направлених на погашення заборгованості за червень 2013 року, на покриття такої за попередні періоди.

Принагідно, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи відповідача про несплату фактичних витрат на виплату та доставку пенсій у зв’язку із перебуванням в процесі ліквідації, оскільки відсутні докази внесення в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи, що в свою чергу не звільняє підприємство від обов’язку відшкодовувати УПФ здійснені ним витрати, що також підтверджується п.6.3 Інструкції.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а оскаржувану постанову слід частково скасувати та прийняти нову постанову в цій частині.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Елегал» задовольнити частково.

В решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя А.Р. Курилець

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 07 листопада 2014 року.