Справа № 539/2002/14-а
Суддя: Яценко В. В.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 539/2002/14-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2014

Лубенський
міськрайонний суд

Полтавської
області

В складі: головуючого судді - Яценка
В. В.

при секретарі - Карпенко
Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Лубни
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Лубенської міської Ради Полтавської
області, третя особа – Лубенське
комунальне підприємство фірма "Житло"
про визнання нечинним і скасування
рішення Виконавчого комітету
Лубенської міської Ради та "Положення
про гуртожитки, що належать до
комунальної власності", -

В С Т А Н О В И В :

12 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулась
в суд з адміністративним позовом до
виконавчого комітету Лубенської
міської Ради, третя особа – Лубенське
комунальне підприємство фірма "Житло"
про визнання нечинним і скасування
рішення виконавчого комітету та
"Положення про гуртожитки, що належать
до комунальної власності".

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в
провадженні Лубенського
міськрайонного суду перебувала
цивільна справа за позовом ЛКПФ "Житло"
до неї про виселення з займаної кімнати
в гуртожитку. Єдиною правовою
підставою для позовних вимог є
"Положення про гуртожитки, що належать
до комунальної власності", затверджене
рішенням виконавчого комітету
Лубенської міської Ради №149 від 29
червня 2006 року.

Оскільки в прийнятті зустрічного
позову ухвалою судді Лубенського
міськрайонного суду їй відмовлено –
вона змушена подавати окремий
адміністративний позов.

Вважає, що при прийнятті вказаного
рішення та затвердженні "Положення"
виконавчий комітет вийшов за межі
наданих йому повноважень, оскільки
затвердження таких положень чинним
Законом України "Про місцеве
самоврядування" не віднесено до
компетенції виконавчих органів
місцевого самоврядування. Крім того,
саме затверджене "Положення"
суперечить примірному положенню про
гуртожитки, яке відповідно було
затверджене ще 03 червня 1986 року
постановою Ради Міністрів УРСР №208, і
яке на даний час є чинним.

Представники позивачки ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_1 підтримали в повному
обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов
не визнав та пояснив, що виконавчий
комітет при прийнятті оспорюваного
рішення діяв в суворій відповідності
до вимог законодавства, саме ж
"Положення", хоча й деякою мірою не
узгоджується з примірним положенням,
затвердженим Радою Міністрів УРСР,
проте зі зміною ситуації в державі
виконавчий комітет був змушений
приймати такі рішення з метою
врегулювання питань щодо гуртожитків.
Крім того, вважав, що позивачка не
дотрималась визначеного законом
строку для звернення до суду, тому є
підстави для закриття провадження у
справі.

Представник третьої особи ОСОБА_5
позовні вимоги не визнав,підтримав
позицію представника відповідача.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, перебуваючи в межах позовних
вимог, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 слід
задовольнити.

Судом встановлено, що в листопаді 2002
року ОСОБА_1 у встановленому на той час
порядку була вселена та в подальшому з
05 листопада 2002 року зареєстрована
(прописана) в кімнаті №17 по
вул.Радянській, 99 в м.Лубни, що
підтверджується відповідною відміткою
в її паспорті (а.с.53).

07 жовтня 2005 року виконавчим комітетом
Лубенської міської Ради видано
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно (а.с.12), з якого
вбачається, що п'ятиповерхова будівля
по вул.Радянській, 99 в м.Лубни, є
гуртожитком та належить
територіальній громаді міста Лубни в
особі Лубенської міської Ради. Вказане
Свідоцтво зареєстроване в КП
"Лубенське МБТІ", що підтверджується
відповідною відміткою на його звороті
та Витягом №8592789 від 11 жовтня 2005 року
(а.с.13). Таким чином, належність
вказаного будинку та його статус як
гуртожитку підтверджено належними
доказами, тому спірні правовідносини
регулюються саме главою 4 кодексу, а не
ст.ст.31, 34, 42 ЖК УРСР.

29 червня 2006 року виконавчим комітетом
Лубенської міської Ради прийнято
рішення №149 (а.с.18), яким затверджено
"Положення про гуртожитки, що належать
до комунальної власності міста" (а.с.9 –
11).

Ст.6 ЖК УРСР визначено, що жилі будинки і
жилі приміщення призначаються для
постійного проживання громадян, а
також для використання у встановленому
порядку як службових жилих приміщень і
гуртожитків.

Главою 4 ЖК УРСР визначено порядок
користування гуртожитками, зокрема,
ст.127 ч.2 цього кодексу визначено, що
жилі будинки реєструються як
гуртожитки у виконавчому комітеті
відповідної ради.

Ст.ст. 128, 129 ЖК УРСР визначено порядок
надання житлової площі в гуртожитках
та видачі відповідного спеціального
ордера, проте позивач не оспорював ні
законність вселення мене в 2008 році до
гуртожитку та видачі мені ордера, ні
законність моєї реєстрації у
вищевказаному приміщенні, суд (навіть
апеляційний) не мав права виходити за
межі позовних вимог.

Ст.47 Конституції України визначено, що
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.
Аналогічні вимоги містяться в ст.9 ч.4 ЖК
УРСР. Діючою ст.131 ЖК УРСР визначено, що
примірне положення про гуртожитки
затверджується Радою Міністрів, і таке
примірне положення було затверджено
постановою Ради Міністрів УРСР №208 від
03 червня 1986 року.

В зазначеному "Примірному положенні"
розділом VІІ визначено порядок та
підстави виселення з гуртожитків, які
повністю відповідають підставам і
порядку, визначеному в ст.132 ЖК УРСР.

Аналіз "Положення про гуртожитки, що
належать до комунальної власності",
затвердженого виконавчим комітетом
Лубенської міської ради 29 червня 2006
року, свідчить, що воно містить
положення з інших розділів ЖК УРСР, які
регулюють інші правовідносини, не
пов'язані з вселенням, проживанням і
виселенням з гуртожитків, та навпаки,
не містить цілої низки положень, які
визначені законом як обов'язкові.

Так, в п.37 "Положення" наведено перелік
категорій осіб, які не можуть бути
виселені з гуртожитку без надання
іншого житла. Серед цих категорій немає
пенсіонерів по старості та цілої низки
інших категорій з числа незахищених
соціально верств населення, хоча ці
категорії чітко зазначені як в ст.ст.125,
132 ЖК УРСР, так і в п.41 "Примірного
положення про гуртожитки".

Крім того, чинне житлове законодавство,
яке регулює вселення, проживання та
виселення з гуртожитків, не містить
положень щодо строковості такого
проживання.

Такі вимоги містять ст.132-2 ЖК УРСР та
"Порядок надання і користування
житловими приміщеннями з фондів житла
для тимчасового проживання",
затверджений постановою КМ України №422
від 31 березня 2004 року, проте ці норми не
поширюються і не можуть поширюватися
на відносини щодо гуртожитків.

Відтак, виконавчий комітет як орган
місцевого самоврядування, приймаючи
нормативний акт, яким врегульовує
питання щодо вселення, проживання та
виселення з гуртожитків по іншому, ніж
ці питання вже врегульовані
нормативним актом вищого органу, явно
вийшов за межі наданих йому
повноважень, та суттєво й безпідставно
звузив коло прав та свобод громадян,
зокрема, позивачки ОСОБА_1

Згідно зі статтею 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування,їх
посадові та службові особи зобов'язані
діяти на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Повноваження виконавчих органів
міських рад передбачені главою 2 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», де зокрема, статтею 30
визначено повноваження в галузі
житлово-комунального господарства,
побутового, торговельного
обслуговування, громадського
харчування. Однак, нормами вказаного
Закону не передбачено повноважень
виконавчого комітету міської ради щодо
можливості затвердження положення про
гуртожитки, оскільки таке примірне
положення вже ухвалене Радою Міністрів
УРСР, і є чинним до сьогодні.

В статтях 27 – 39 Закону України "Про
місцеве самоврядування" відсутні
повноваження у сфері прийняття актів
нормативного характеру, в т.ч. щодо
житлових відносин. Відповідно до ст.40
вказаного Закону виконавчі органи
міських рад, крім повноважень,
передбачених цим Законом, здійснюють й
інші надані їм законом повноваження. Як
зазначалось, законодавством України
виконавчим комітетам міських ради не
надавались повноваження щодо
прийняття нормативних актів, що
регулюють житлові права громадян.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
мають перевіряти, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.
Представник відповідача в судовому
засіданні так і не вказав, якою ж саме
нормою права керувався виконавчий
комітет при прийнятті оскаржуваного
рішення та затвердженні "Положення".

З листа Лубенського міського голови
№1-12/1678 від 18 червня 2014 року (а.с.36)
вбачається, що власне рішення №149 було
надано позивачці лише в червні 2014 року,
і жодних доказів належного
повідомлення її як проживаючої в
гуртожитку особи про затвердження
"Положення" та про прийняте рішення
виконавчий комітет суду не надав.

Посилання представника відповідача на
ознайомлення ОСОБА_1 з оскаржуваними
нормативними документами в 2012 році в
зв'язку з розглядом в Лубенському
міськрайонному суді справи №1618/5113/2012, в
якій вона була залучена як третя особа,
не заслуговують на увагу, оскільки з
тексту самої позовної заяви (а.с.39 – 40)
вбачається, що ці документи (рішення №
149 та "Положення") до позовної заяви
взагалі не додавались. Аналіз тексту
листа Лубенського міського голови від
11 вересня 2012 року (а.с.43) також свідчить,
що спірні нормативні акти ОСОБА_1 не
направлялись, а саме посилання на їх
існування не може судом розцінюватись
як належне ознайомлення з їх змістом.

Відповідно до вимог ст.2 ч.1 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
владних управлінських функцій на
основі законодавства, шляхом
справедливого, неупередженого та
своєчасного розгляду адміністративних
справ.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких обставин суд приходить до
висновку про те, що відповідачем не
було надано належних та допустимих
доказів правомірності прийняття ним
оскаржуваного рішення та
затвердженого "Положення", як не надано
і доказів того, що позивачкою пропущено
шестимісячний строк звернення до суду,
оскільки такий обраховується у
відповідності до вимог ст.99 ч.2 КАС
України не з часу прийняття
оспорюваного нормативного акту, а з
моменту, коли особа дізналась або
повинна була дізнатись про порушення
її прав та свобод.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 8-11, 71, 86, 160 –163 КАС
України ,главою 2, ст.ст. 27 – 39 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» ст. 19 Конституції України,
ст.ст. 6, 4. 128-129 ,131-132 ЖК УРСР, Положенням
про "Порядок надання і користування
житловими приміщеннями з фондів житла
для тимчасового проживання",
затверджений постановою КМ України №422
від 31 березня 2004 року, п.41 "Примірного
положення про гуртожитки" ,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити.

Визнати не чинним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Лубенської міської ради № 149 від 29.06.2006
року "Про затвердження Положення про
гуртожитки, що належать до комунальної
власності ".

На постанову суду можу бути подана
апеляція до Харківського апеляційного
адміністративного суду в 10 добовий
термін .

Суддя Лубенського

міськрайонного
суду

ОСОБА_6