Справа № 2а-117/11/1370
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/23640/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 29 лютого 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Залізничного
районного відділу Львівського
міського управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській області про
визнання протиправними дій,

в с т а
н о в и л а :

У січні 2009 року позивачі
звернулися до суду із зазначеним
позовом до відповідача. Уточнивши
позовні вимоги, просили визнати
протиправними дії Залізничного
районного відділу Львівського
міського управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській області в
особі дільничних інспекторів міліції
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у частині збирання та
поширення ними конфіденційної
інформації про особу, а саме:
зазначення місця проживання /не
проживання/ та прописки у відповіді від
8 листопада 2004 року № 16/14-309 та в
акті від 18 березня 2008 року про ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 Визнати відсутність
повноважень дільничних інспекторів
міліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 при наданні
ними відповіді від 8 листопада 2004 року
№ 16/14-309 та складанні акту від 18
березня 2008 року на предмет проживання
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартирі
АДРЕСА_1, надання відповіді від 8
листопада 2004 року № 16/14. Визнати
відповідь від 8 листопада 2004 року
№ 16/14 та акт від 18 березня 2008 року
такими, що не мають юридичної сили.

Постановою Львівського
окружного адміністративного суду від 13
квітня 2011 року позов задоволено.
Визнано протиправними дії
Залізничного районного відділу
Львівського міського управління
Головного управління Міністерства
Внутрішніх справ України в особі
дільничних інспекторів міліції ОСОБА_6
та ОСОБА_7 в частині збирання та
поширення ними конфіденційної
інформації про особу: зазначення місця
проживання/не проживання/ та прописки у
відповіді від 8 листопада 2004 року №
16/14-309 та в акті від 18 березня 2008
року про ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано
відсутність повноважень Залізничного
районного відділу Львівського
міського управління Головного
управління Міністерства Внутрішніх
справ України в особі дільничних
інспекторів міліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7
на надання ними відповіді від 8
листопада 2004 року №
16/14-309 та видачі про це акта від 18
березня 2008 року № 16/14-309 на предмет
проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартирі
АДРЕСА_1. Визнано відповідь від 8
листопада 2004 року № 16/14-309 та акт від 18
березня 2008 року № 16/14-309, складені
Залізничним районним відділом
Львівського міського управління
Головного управління Міністерства
Внутрішніх справ України в особі
дільничних інспекторів міліції ОСОБА_6
та ОСОБА_7 такими, що не мають юридичної
сили.

Постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 29 лютого 2012 року скасовано
постанову суду першої інстанції та
прийнято нову постанову про відмову у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просять скасувати вказане судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишити в силі постанову суду першої
інстанції.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач діяв не на підставі, не у
межах та не у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законом України «Про
міліцію» та «Положення про службу
дільничних інспекторів міліції» від
20 жовтня 2003 року за № 1212 щодо
складання актів про фактичне місце
проживання громадян, у зв'язку з чим
його дії в цій частині не можуть
вважатися правомірними.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нову постанову
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що дії дільничних інспекторів були
вчинені на виконання своїх
функціональних обов'язків - отримання
інформації про осіб, які проживають на
ввіреній їм території та носили
інформативний характер. Створені ними
письмові документи не є і не можуть
бути нормативно-правовими актами або
правовими актами індивідуальної дії,
так як не несли і не могли нести
будь-якої обов'язкової для виконання
дії, та не порушували права позивачів.

Наказом Міністерства внутрішніх
справ України від 20 жовтня 2003 року № 1212
відповідно до Закону України «Про
міліцію» та з метою вдосконалення
діяльності дільничних інспекторів
міліції, підвищення ефективності їх
роботи з профілактики правопорушень та
боротьби із злочинністю, створення
належних умов для їх роботи, підвищення
авторитету серед населення
затверджене Положення «Про службу
дільничних інспекторів міліції в
системі Міністерства внутрішніх справ
України», визначено завдання, основні
напрямки організації роботи, обов'язки
і права працівників служби дільничних
інспекторів міліції. Зазначеним
Положенням передбачено, що дільничні
інспектори здійснюють заходи щодо
попередження та припинення злочинів і
адміністративних правопорушень,
виявляють обставини, які сприяють їх
учиненню, і в межах своїх прав вживають
заходи щодо усунення цих обставин.
Самостійно займаються розкриттям
очевидних злочинів невеликої та
середньої тяжкості, а також беруть
активну участь у розкритті неочевидних
злочинів, учинених на території, яку
обслуговують.

Розділом 2 Положення
передбачені основні завдання служби
дільничних інспекторів міліції, а саме:
проведення
індивідуально-профілактичної роботи з
особами, схильними до скоєння
правопорушень; охорона громадського
порядку та забезпечення громадської
безпеки; робота з населенням та
громадськими формуваннями на
адміністративній дільниці щодо
охорони громадського порядку й
громадської безпеки; попередження
злочинів та адміністративних
правопорушень. Участь у розкритті
злочинів, учинених на території
адміністративної дільниці.

Служба дільничних інспекторів
міліції в системі Міністерства
внутрішніх справ України забезпечує в
межах своїх повноважень організацію
профілактичної роботи з особами, які
перебувають на обліках в органах
внутрішніх справ, щодо попередження
вчинення з їх боку злочинів та інших
правопорушень з широким залученням до
цієї роботи населення та громадських
формувань з охорони громадського
порядку, формування позитивного іміджу
міліції.

Відповідно до ст. 10 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» кожному забезпечується
вільний доступ до інформації, яка
стосується його особисто. Крім того,
кожна особа має право знати у період
збирання інформації, але до початку її
використання, які відомості про неї та
з якою метою збираються, як, ким і з якою
метою вони використовуються,
передаються чи поширюються; вимагати
виправлення неточної, неповної,
застарілої інформації про себе,
знищення інформації про себе,
збирання,використання чи зберігання
якої здійснюється з порушенням вимог
закону відповідно до передбачених ними
умов.

Громадяни, юридичні особи, які
володіють інформацією професійного,
ділового, виробничого, банківського,
комерційного та іншого характеру,
одержаною на власні кошти, або такою,
яка є предметом їх професійного,
ділового, виробничого, банківського та
іншого інтересу і не порушує
передбаченої законом таємниці,
самостійно визначають режим доступу до
неї, включаючи належність її до
категорії конфіденційної, та
встановлюють для неї систему ( способи)
захисту.

Судом апеляційної інстанцій
вірно зазначено, що позивачі були
сторонами судового спору, розгляд
якого здійснювався судом загальної
юрисдикції. До моменту звернення з
позовом до Львівського окружного
адміністративного суду набрало
чинності рішення у цивільній справі (
учасниками якої були позивачі ).
Рішення суду загальної юрисдикції, з
врахуванням обставин та оцінки
доказів, було винесено на користь
протилежної сторони. Тому позивачами
ініційовано розгляд позовних вимог з
метою повторного розгляду судового
спору, який завершений в результаті
проходження всіх етапів апеляційного
та касаційного оскарження. В ході
розгляду цивільної справи
досліджувались письмові докази на
з'ясування обставин, про які зазначали
учасники спору, а також
заслуховувались покази свідків.

Крім того, дії дільничних
інспекторів були спрямовані на
надіслання повідомлення
інформаційного характеру на ввіреній
їм ділянці, на якій здійснюється
охорона громадського порядку.
Позивачами при цьому не зазначається,
що до моменту розгляду цивільної
справи члени сім'ї ОСОБА_5 самостійно та
за допомогою своїх представників,
інформували дільничних інспекторів
про наявність правового конфлікту між
ними та намагались довести
правильність своєї позиції. Отже,
відсутність підстав для добровільного
примирення та відсутність підстав для
порушення кримінальної справи стала
підставою для звернення до суду з
цивільним позовом.

Незаконне збирання, зберігання,
використання або поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди є підставою для
притягнення до кримінальної
відповідальності. В той же час,
конфіденційною не може визнаватися
інформація, яка вже раніше була
оприлюднена шляхом публікації,
повідомлення в засобах масової
інформації чи іншим способом. В даному
випадку рішення суду у цивільній
справі інформувало про місце та умови
проживання кожного з учасників даного
спору. Не є незаконним збирання,
зберігання, використання або поширення
конфіденційної інформації про особу,
яке здійснюється в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. До них,
зокрема, належать збирання, зберігання,
використання і поширення
конфіденційної інформації про особу в
порядку, передбаченому законом; в
процесі розслідування кримінальної
справи; у ході оперативно-розшукової чи
розвідувальної діяльності; для
перевірки фактичних даних про
організовану злочинність; у разі
введення воєнного чи надзвичайного
стану. Певні відомості про особу без її
згоди збираються під час притягнення
її до адміністративної,
цивільно-правової відповідальності, у
зв'язку із здійсненням паспортного
обліку, обліку, що здійснюється в межах
дозвільної системи тощо.

Отже, дії дільничних інспекторів
були вчинені на виконання своїх
функціональних обов'язків - отримання
інформації про осіб, які проживають на
ввіреній їм території та носили
інформативний характер. Створені ними
письмові документи не є
нормативно-правовими актами або
правовими актами індивідуальної дії,
так як не несли і не могли нести
будь-якої обов'язкової для виконання
дії, та не порушували права позивачів, а
тому відсутні підстави вважати, що
дільничні інспектори діяли не в межах
своїх функціональних обов'язків та
сприяли поширенню конфіденційної
інформацію про позивачів. А оскаржені
позивачами дії відповідача були
направлені на з'ясування обставин,
пов'язаних із скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
які неодноразово звертались в
правоохоронні органи із заявами щодо
неправомірних дій ОСОБА_8 щодо
недопущення їх у квартиру АДРЕСА_1.

За таких обставин, суд
апеляційної інстанції, обґрунтовано
скасував постанову суду першої
інстанції та дійшов вірного висновку
про відмову у задоволенні позову,
оскільки дільничний інспектор діяв в
межах повноважень, наданих йому
Положенням «Про службу дільничних
інспекторів міліції в системі
Міністерства внутрішніх справ
України», приписи якого враховують
вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України та
Закону України «Про міліцію».

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права
безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та спростовуються висновками
суду.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судом норм
матеріального та процессуального
права, приходить до висновку, що
касаційну скаргу необхідно залишити
без задоволення, а судове рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х
в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
залишити без задоволення, а постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 29 лютого 2012
року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк