Справа № П/811/3599/14
Суддя: Г.П. Нагібіна
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
-------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2014 року
Справа № П/811/3599/14

Кіровоградський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Нагібіної Г.П.

за присутності секретаря - Дигас
В.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представників відповідача -
Перекрестової О.М., Мурзака С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Державної
служби з лікарських засобів у
Кіровоградській області про визнання
протиправним та скасування наказу і
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського
окружного адміністративного суду з
позовом про:

- визнання наказу Державної служби з
лікарських засобів у Кіровоградській
області від 29.08.2014 р. №44-К «Про внесення
змін до наказу №41-К» в частині
відправлення ОСОБА_1 у відпустку без
збереження заробітної плати строком з
01.09.2014 р. по 31.12.2014 р. протиправним, таким
що суперечить вимогам статті 26 Закону
України «Про відпустки» та частині 2
статті 84 КЗпП України та скасування
його в цій частині;

- стягнення з Державної служби з
лікарських засобів у Кіровоградській
області заробітну плату за час
вимушеного прогулу з 01.09.2014 р. по день
ухвалення судового рішення у справі.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовує
тим, що наказ Державної служби з
лікарських засобів у Кіровоградській
області від 29.08.2014 р. №44-К «Про внесення
змін до наказу №41-К» є протиправним,
оскільки із заявою про надання
відпустки ОСОБА_1 не зверталась.

Позивач в судовому засіданні
підтримала вимоги позову та просила
суд задовольнити його з підстав,
зазначених в позові, додавши пояснення
про те, що пункту 6-6 Закону України «Про
державний бюджет України на 2014 рік»
надає право керівникам центральних
органів виконавчої влади приймати
рішення щодо відправлення працівників
у відпустку без збереження заробітної
плати, проте, позивач працює не в
цетральному органі виконавчої влади, а
в територіальному органі виконавчої
влади.

Представники відповідача в судовому
засіданні заперечували проти позовних
вимог та просили суд відмовити в їх
задоволенні, зазначаючи про те, що
після внесення змін до Закону України
«Про Державний бюджет України на 2014 р.»,
фінансування Державної служби з
лікарських засобів у Кіровоградській
області було зменшено, а тому винесений
оскаржуваний наказ про відправлення
працівників у відпустку без збереження
заробітної плати. Крім того,
представники відповідача зазначали, що
позивач працює головним спеціалістом,
який проводить перевірки, проте
проведення усіх планових перевірок
призупинено Законом України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік».

Дослідивши подані позивачем та
представниками відповідача документи
і матеріали, заслухавши пояснення
сторін, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) наказом
Кіровоградської обласної державною
інспекції з контролю якості лікарських
засобів від 02.01.2009 р. №13-к призначено на
посаду головного спеціаліста, а
наказом Державної служби з лікарських
засобів у Кіровоградській області від
06.12.2011 р. №7-к переведена на посаду
головного спеціаліста відділу
державного контрою у сфері обігу
лікарських засобів та медичної
продукції Державної служби з
лікарських засобів (а.с.75-77).

Державна служба з лікарських засобів у
Кіровоградській області (далі
відповідач) згідно пункту 1 Положення
про Державну службу з лікарських
засобів у Кіровоградській області,
затвердженого наказом Держлікслужби
України від 14.10.2011 р. №261, утворена
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 26.09.2011 р. №997 «Про
утворення територіальних органів
Державної служби з лікарських засобів»
та є територіальним органом Державної
служби України з лікарських засобів
(а.с.44-46).

Абзацом 3 пункту 1 наказу від 05.08.2014 р. №
41-к "Про встановлення режиму неповного
робочого часу для працівників служби у
2014 році» встановлено режим роботи на
умовах неповного робочого часу
головному спеціалісту відділу
державного контролю у сфері обігу
лікарських засобів та медичної
продукції ОСОБА_1 надати відпустку без
збереження заробітної плати з 07.08.2014 р.
по 31.08.2014 р. (а.с.28-29).

Абзацом 3 пункту 1 наказу від 29.08.2014 р. №
44-к «Про внесення змін до наказу №41-к
від 05.08.2014 р.» доповнено пункт 1 словами:
головному спеціалісту відділу
державного контролю у сфері обігу
лікарських засобів та медичної
продукції ОСОБА_1 надати відпустку без
збереження заробітної плати з 01.09.2014 р.
по 31.12.2014 р. (далі оскаржуваний наказ,
а.с.30-32).

Правомірність та обґрунтованість
оскаржуваного наказу є предметом
спору, який передано на вирішення суду.

Статтею 6-6 Прикінцевих положень
Закону України «Про державний бюджет
України на 2014 рік», керівникам
центральних органів виконавчої влади,
які здійснюють контроль та нагляд у
відповідних галузях і сферах, та
центральних органів виконавчої влади,
виконання функцій яких можуть
здійснювати відповідні міністерства, з
метою забезпечення скорочення
видатків, передбаченого цим Законом,
здійснити заходи щодо оптимізації
штатної чисельності працівників,
надання працівникам відпусток без
збереження заробітної плати,
встановлення для працівників режиму
роботи на умовах неповного робочого
часу, зменшення або скасування
стимулюючих виплат, підвищень
посадових окладів, зменшення надбавок
і доплат, які встановлені у граничних
розмірах, переглянути укладені
договори на придбання товарів, робіт,
послуг.

Позивач зазначала про те, що дана
норма стосується лише керівників
центральних органів виконавчої влади і
не розповсюджується на відповідача,
який є територіальним органом
виконавчої влади.

Такі посилання позивача суд
оцінює критично з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 6 Конституції
України визначено, що Державна влада в
Україні здійснюється на засадах її
поділу на законодавчу, виконавчу та
судову.

Відповідно до абзацу 1 частини 1
статті 1 Закону України «Про центральні
органи виконавчої влади», систему
центральних органів виконавчої влади
складають міністерства України (далі -
міністерства) та інші центральні
органи виконавчої влади.

Абзацом 2 частини 2 статті 17 Закону
України «Про центральні органи
виконавчої влади» визначено, що
центральні органи виконавчої влади
можуть здійснювати одне або кілька
визначених частиною першою цієї статті
завдань. У разі якщо більшість функцій
центрального органу виконавчої влади
складають функції з надання
адміністративних послуг фізичним і
юридичним особам, центральний орган
виконавчої влади утворюється як
служба.

Згідно частини 3 статті 4 Закону
України «Про лікарські засоби»,
управління у сфері створення,
виробництва, контролю якості та
реалізації лікарських засобів у межах
своєї компетенції здійснюють
центральний орган виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері охорони здоров'я,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
контролю якості та безпеки лікарських
засобів.

Пунктом 7 Положення про Державну
службу України з лікарських засобів,
затвердженого Указом Президента
України від 8 квітня 2011 року N 440/2011
визначено, що Держлікслужба України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через територіальні
органи - державні служби з лікарських
засобів в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі.

Зокрема, пунктом 3 Типового
Положення про територіальні органи
міністерства та іншого центрального
органу виконавчої влади, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 25 травня 2011 р. N 563 визначено, що
завданням територіальних органів є
реалізація повноважень міністерства
та іншого центрального органу
виконавчої влади на території
відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці.

Тобто, центральний орган
виконавчої влади - Державна служба
України з лікарських засобів реалізує
своє повноваження та обов'язки через
територіальні органи, яким є
відповідач.

Отже, дія статті 6-6 Прикінцевих
положень Закону України «Про державний
бюджет України на 2014 рік»
розповсюджується на відповідача, як на
територіальний орган виконавчої влади.

В позовній заяві позивач зазначає
про те, що вона не писала заяву про
надання відпустки без збереження
заробітної плати, а тому оскаржуваний
наказ є протиправним.

Відповідно до статті 26 Закону
України "Про відпустки" за сімейними
обставинами та з інших причин
працівнику може надаватися відпустка
без збереження заробітної плати на
термін, обумовлений угодою між
працівником та власником або
уповноваженим ним органом, але не
більше 15 календарних днів на рік.

Згідно частини 1 статті 84 Кодексу
Законів про Працю України, у випадках,
передбачених статтею 25 Закону України
"Про відпустки", працівнику за його
бажанням надається в обов'язковому
порядку відпустка без збереження
заробітної плати.

Проте абзацами 2 та 3 статті 6-6
Прикінцевих положень Закону України
«Про державний бюджет України на 2014
рік» надано право керівникам
зазначених центральних органів
виконавчої влади у межах бюджетних
призначень без згоди та попередження
працівників встановлювати для них
режим роботи на умовах неповного
робочого часу та надавати відпустки
без збереження заробітної плати на
визначений цими керівниками термін.

Установити, що під час здійснення
центральними органами виконавчої
влади цих заходів:

положення статті 26 Закону України
"Про відпустки" та статей 32, 56 та 84
Кодексу законів про працю України (в
частині обмеження терміну відпустки
без збереження заробітної плати,
необхідності повідомлення не пізніше
ніж за два місяці та погодження з
працівником встановлення режиму
роботи на умовах неповного робочого
часу) не застосовуються;

до працівників, які перебувають у
відпустках без збереження заробітної
плати відповідно до цього Закону,
обмеження щодо сумісництва та
суміщення з іншими видами діяльності,
встановлені статтею 7 Закону України
"Про засади запобігання і протидії
корупції", не застосовуються.

В судовому засіданні
представники відповідача надали
довідку про зміни до кошторису на 2014 р.
та довідку про зміни до плану
асигнувань (за винятком надання
кредитів з бюджетів) із загального
фонду бюджету на 2014 р. (а.с.19-20),
пояснивши, що після внесення змін до
Державного бюджету України, було майже
припинення фінансування на оплату
праці, так по КЕКВ2120 (заробітна плата)
виділяється лише 10400 грн.

З огляду на відсутність
бюджетного фінансування на оплату
праці, а також тимчасове припинення
проведення перевірок, керівник дійшов
висновку про надання працівникам
зайнятих у проведенні перевірки та
іншим працівників, відпустки без
збереження заробітної плати.

Отже, винесенню оскаржуваного
наказу, передували зміни до
законодавства щодо заборони проводити
планові та позапланові перевірки
суб'єктів господарювання, а також
відсутність коштів на оплату праці
працівників.

У Рішенні Конституційного Суду
України від 26.12.2011 р. у справі за
конституційними поданнями 49 народних
депутатів України, 53 народних
депутатів України і 56 народних
депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
пункту 4 розділу VII „Прикінцеві
положення" Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» Суд
зазначив, згідно зі статтею 22 Загальної
декларації прав людини розміри
соціальних виплат і допомоги
встановлюються з урахуванням
фінансових можливостей держави.
Європейський суд з прав людини у
рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі
„Ейрі проти Ірландії" констатував, що
здійснення соціально-економічних прав
людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового. Такі положення
поширюються й на питання допустимості
зменшення соціальних виплат, про що
зазначено в рішенні цього суду у справі
„Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від
12 жовтня 2004 року.

Таким чином, передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
статті 17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.

У Рішенні Європейського Суду з
прав людини від 03.06.2014 р. у справі Іван
Миколайович Серебрянський проти
України, Суд зазначив, що положення
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод жодним чином не
обмежують право держави вводити в дію
такі закони, які вона вважає за
необхідне, щоб здійснювати контроль за
користуванням майном відповідно до
загальних інтересів або для
забезпечення справи податків чи інших
зборів або штрафів. Якщо має місце
втручання державних органів у права на
мирне володіння майном, воно має бути
законним і має переслідувати законну
ціль «в інтересах суспільства».
Будь-яке втручання також повинно бути
пропорційним по відношення до
переслідуваної мети. Іншими словами,
має бути забезпечено «справедливий
баланс» між загальним інтересом
суспільства та обов'язком захисту
основоположних прав конкретної особи
(а.с.58-65).

Згідно пояснювальної записки до
проекту Закону України «Про внесення
змін до Закону Украйни «Про Державний
бюджет України на 2014 р.», даний
законопроект розроблений задля
зміцнення боєздатності країни,
забезпечення відновлення зруйнованої
інфраструктури Донецької і Луганської
областей та відповідно до проекту
Меморандуму про економічну та
фінансову політику між Україною та
Міжнародним валютним фондом, де як
попередній захід для отримання
наступного траншу від МВФ є ухвалення
нових змін до бюджету (а.с.66-68).

Тобто, прийняттю даного закону
передувала критична ситуація в
Державі, пов'язана із проведенням анти
терористичної операції на сході
України, а також загальна економічна
ситуація в країни.

Внесеними змінами до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2014 рік», зокрема зазначено про те, що
до працівників, які перебувають у
відпустках без збереження заробітної
плати відповідно до цього Закону,
обмеження щодо сумісництва та
суміщення з іншими видами діяльності,
встановлені статтею 7 Закону України
"Про засади запобігання і протидії
корупції", не застосовуються.

Отже, позивач мав право
реалізувати можливість отримати
доходи в інших структурах.

Представники відповідача в
судовому засіданні наголошували на
тому, що розділом 2 посадової
інструкції головного спеціаліста
відділу державного контролю у сфері
обігу лікарських засобів та медичної
продукції Державної служби з
лікарських засобів у Кіровоградській
області ОСОБА_1 основними обов'язками є
виконання роботи пов'язану з
проведенням перевірок суб'єктів
господарювання (а.с.22-23). А так, як
проведення перевірок призупинено, а
відтак у керівництва не було
необхідності залучати позивача до
виробничого процесу.

Таким чином, передбачені законами
соціально-економічні права, як то право
на заробітну плату та право на працю, не
є абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
статті 17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.

Посилання позивача на те, що про
оскаржуваний наказ починає діяти лише
з 22.09.2014 р. - дата ознайомлення з наказом
під підпис, не приймають судом до уваги,
у зв'язку з наступним.

Так, позивач зазначила в судовому
засіданні, що з 02.09.2014 р. по 09.09.2014 р.
перебувала на лікарняному. При цьому,
позивач так і не пояснила суду чому
вона, якщо не була обізнана про зміст
оскаржуваного наказу, не з'являлась на
роботу з 10.09.2014 р. по 22.09.2014 р.

Крім того, оскаржуваний наказ
починає діяти від дати його винесення,
а не від дати ознайомлення.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Враховуючи вищезазначене, суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позову, оскільки
оскаржуваний наказ винесений на
підставі чинного законодавста.

Керуючись ст. ст. 2,17, 94, 158 - 163 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1 до
Державної служби з лікарських засобів
у Кіровоградській області про визнання
протиправним та скасування наказу і
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу у повному обсязі.

Постанова суду набирає законної
сили в порядку, передбаченому статтею
254 КАС України.

Постанова суду може бути
оскаржена до Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
шляхом подачі, протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови суду,
апеляційної скарги через
Кіровоградській окружний
адміністративний суд, з одночасним
надсиланням копії апеляційної скарги
до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови
виготовлено 13.11.2014 р.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду
Г.П.
Нагібіна