Справа № 755/23156/14-а
Суддя: Катющенко В. П.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді- Катющенко
В.П.

розглянувши у порядку письмового
провадження, в приміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Градизької селищної ради Глобинського
району Полтавської області про
скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Дніпровського районного суду м. Києва з
адміністративним позовом, в якому
просить суд: скасувати рішення
Градизької селищної ради Глобинського
району Полтавської області від 13
серпня 2014 року № 4; відшкодувати судові
витрати за рахунок відповідача.

Свої позовні вимоги позивач
обгрунтовує тим, що відповідачем було
прийнято рішення індивідуальної дії, а
саме рішення Виконавчого комітету від
13 серпня 2014 року № 14, яким було
відмовлено йому у задоволенні заяви
про переведення у нежитловий фонд,
належного йому житлового будинку в смт.
Градизьк по вул. Київській, 31/105а.

Він не погоджується із вказаним
рішенням та вважає, що воно підлягає
скасуванню внаслідок протиправності
та, як таке що порушує його законні
права та інтереси. Оскаржуване рішення
спрямоване на правове регулювання
господарських відносин, а також
адміністративних відносин між
регуляторними органами та суб'єктами
господарювання, оскільки воно впливає
на його намір здійснювати торгівельну
діяльність у смт. Градизьк. Вплив
оскаржуваного рішення полягає у
встановленні обмежень його прав на
здійснення права власності та прав на
зайняття підприємницькою діяльністю,
тобто оскаржуваним рішенням здійснено
правове регулювання цивільно-правових
відносин. Вказаний об'єкт є його
власністю. Даний об'єкт є окремо
стоячою спорудою, збудованою його
власним коштом на земельній ділянці,
яка також є його приватною власністю на
підставі договору купівлі-продажу. У
його заяві зазначено зміст
господарської діяльності, яку він має
намір здійснювати, а саме здійснення
торгівлі. Здійснення цієї діяльності
можливе лише після задоволення
відповідачем його заяви. Дане
задоволення, за змістом, є здійснення
відповідачем функцій передбачених
Законом України «Про місцеве
самоврядування», ст. 31 Закону України
«Про засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності». Здійснення відповідачем
цих функцій полягає у прийнятті рішень
у порядку передбаченому законом.
Оскаржуване рішення, посилається на
Генеральний план смт. Градизьк та
містить безпідставні висновки щодо
«узаконення», «самочинного
будівництва» та інші звинувачення. При
цьому, вказані непорозуміння є мотивом
прийняття рішення по суті його заяви. В
порушення вимог закону, оскаржуване
рішення прийняте без дотримання
обов'язкових заходів, що повинні
передувати його прийняттю. Зокрема, до
прийняття оскаржуваного рішення не
було вчинено тих заходів, з якими ст. 36
Закону України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності» пов'язує
неможливість прийняття відповідачем
рішення аналогічного оскаржуваному.

Позивач в судове засідання не з'явився,
представник позивача подав до суду
заяву, в якій просив суд розглянути
справу без участі позивача та його
представників.

Уповноважений представник відповідача
в судове засідання не з'явився, подав до
суду заперечення проти
адміністративного позову, в яких
просив суд відмовити у задоволенні
позову та розглядати справу за
відсутності представника.

Ухвалою від 03 жовтня 2014 року на
підставі ч. 4 ст. 122 КАС України розгляд
справи за позовом ОСОБА_1 призначено в
порядку письмового провадження.

Таким чином, розглянувши подані
позивачем документи і матеріали,
подані відповідачем заперечення на
позов, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12
листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
було укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, відповідно до умов
якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв
у власність земельну ділянку площею
0,1500 га, що належить ОСОБА_2 на підставі
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серія ЯА № 913578
виданого Градизькою селищною радою
Глобинського району, Полтавської
області, 17 лютого 2006 року,
зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 19.
Кадастровий номер - :30:005:0126 (а.с.7-8).

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. п. 1 даного
договору, місце розташування земельної
ділянки: АДРЕСА_1. Цільове призначення
земельної ділянки: - для будівництва і
обслуговування житлового будинку
господарських будівель і споруд.

Відповідно до Витягу з Державного
реєстру правочинів від 12 листопада 2012
року, набувачем земельної ділянки,
площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 є
ОСОБА_1 (а.с. 9-10)

Як вбачається з матеріалів справи, в
подальшому позивачем на вказаній
земельній ділянці було збудовано
індивідуальний житловий будинок
площею 81 кв.м. з надвірними
приміщеннями.

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 10 липня 2014 року,
житловий будинок, з господарськими
спорудами за адресою: Полтавська
область, Глобинський район, смт.
Градизьк, вудиця Київська, будинок 31/105а
належить на праві приватної власності
ОСОБА_1 (а.с.5).

Відповідно до ч. 1 та ч. 8 ст. 41
Конституції України, кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Використання
власності не може завдати шкоди правам,
свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Згідно зі ст. 379 Цивільного кодексу
України, житлом фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, призначені та придані для
постійного проживання в них.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу
УРСР, житловий фонд утворюють жилі
будинки, а також жилі приміщення в
інших будівлях, що знаходяться на
території Української РСР. Житловий
фонд включає: жилі будинки і жилі
приміщення в інших будівлях, що
належать державі (державний житловий
фонд); жилі будинки і жилі приміщення в
інших будівлях, що належать колгоспам
та іншим кооперативним організаціям,
їх об'єднанням, профспілковим та іншим
громадським організаціям (громадський
житловий фонд); жилі будинки, що
належать житлово-будівельним
кооперативам (фонд житлово-будівельних
кооперативів); жилі будинки (частини
будинків), квартири, що належать
громадянам на праві приватної
власності (приватний житловий фонд);
квартири в багатоквартирних жилих
будинках, садибні (одноквартирні) жилі
будинки, а також жилі приміщення в
інших будівлях усіх форм власності, що
надаються громадянам, які відповідно
до закону потребують соціального
захисту (житловий фонд соціального
призначення).

Таким чином, житло є специфічним
об'єктом права власності, тому свобода
використання житла його власниками
обмежується нормами, спрямованими на
схоронність жилих приміщень та не
порушення прав інших осіб, зокрема,
інших мешканців жилого будинку.

До житлового фонду не входять нежилі
приміщення в жилих будинках,
призначені для торговельних, побутових
та інших потреб непромислового
характеру.

11 липня 2014 року позивач звернувся до
Градизького селищного голови із
клопотанням, в якому просив надати
дозвіл на виведення житлового будинку
в смт. Градизьк, вул. Київська, 31/105 а в
нежитловий фонд для ведення
підприємницької діяльності, що
додатково дасть робочі місця для
місцевих мешканців. Призначення:
роздрібна торгівля (а.с.11).

Рішенням Виконавчого комітету
Градизької селищної ради Глобинського
району Полтавської області № 4 від 13
серпня 2014 року, у задоволенні заяви
ОСОБА_1 про переведення в нежитловий
фонд належного йому житлового будинку
в смт. Градизьку по вул. Київській, 31/105 а
відмовлено (а.с.4).

Статтею 317 Цивільного кодексу України
визначено зміст права власності,
зокрема, ним є право власника володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 Цивільного
кодексу України встановлено, що
власник має право використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 319 Цивільного
кодексу України, власник не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію та
природні якості землі.

У відповідності до ст. 383 Цивільного
кодексу України, власник житлового
будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва. Власник квартири може на
свій розсуд здійснювати ремонт і зміни
у квартирі, наданій йому для
використання як єдиного цілого, - за
умови, що ці зміни не призведуть до
порушень прав власників інших квартир
у багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 8 Житлового кодексу УРСР
передбачено, що переведення придатних
для проживання жилих будинків і жилих
приміщень у будинках державного і
громадського житлового фонду в нежилі,
як правило, не допускається. У
виняткових випадках переведення
жилих будинків і жилих приміщень у
нежилі може здійснюватися за рішенням
органів, зазначених у частині другій
статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 7 ЖК УРСР, непридатні
для проживання жилі будинки і жилі
приміщення переобладнуються для
використання в інших цілях або такі
будинки зносяться за рішенням
виконавчого комітету обласної,
міської (міста республіканського
підпорядкування) Ради народних
депутатів.

Статтею 152 Житлового кодексу УРСР
передбачена можливість переобладнання
і перепланування жилого будинку
(квартири), що належить громадянинові
на праві приватної власності, які
провадяться з дозволу виконавчого
комітету місцевої Ради народних
депутатів.

З огляду на викладене вбачається, що
власник житлового будинку обмежений
щодо можливості використовувати
житлове приміщення для промислового
виробництва, для розміщення торгових
організації. Водночас він має право на
свій розсуд здійснювати в ній ремонт,
змінювати її вигляд та призначення, але
за умови, що ці зміни не призведуть до
порушень санітарно-технічних вимог і
правил експлуатації будинку.

Як встановлено судом, позивачем
зазначено, що підставою для
переведення житлового будинку, що
належить позивачу на праві власності у
нежитловий фонд є саме здійснення
останнім торгівельної діяльності. В
той же час, відповідно до договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладеного позивачем, цільове
призначення земельної ділянки, на якій
розташований житловий будинок,
являється будівництво і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
передбачає використання його саме як
житлового приміщення.

Обгрунтовуючи відмову позивачу у
задоволенні його заяви, відповідач у
своєму рішенні від 13 серпня 2014 року
посилався на те, що реконструкція
житлового будинку під об'єкт
торгівельного призначення і
відповідна зміна цільового
призначення земельної ділянки
позивачем не проводилась, даних про
непридатність житлового будинку для
проживання в розпорядженні селищної
ради немає.

Як роз'яснено в Листі Державного
комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва від 28 січня
2005 року N 561/0/2-05, перепланування
житлових приміщень для розміщення в
них офісів, контор, торгових
організацій та для інших цілей
непромислового характеру чинним
законодавством не передбачено.

Використання житлових приміщень в
інших цілях допускається у разі
визнання їх непридатними для
проживання з подальшим переведенням
їх у нежитлові, що регулюється статтею
8 Житлового кодексу УРСР та
Постановою Ради Міністрів УРСР від
26.04.84 року N 189 «Про порядок обстеження
стану житлових будинків з метою
встановлення їх відповідності
санітарним і технічним вимогам та
визнання житлових будинків і
житлових приміщень непридатними для
проживання».

Аналізуючи вищевикладене, судом не
вбачається підстав для скасування
рішення Градизької селищної ради
Глобинського району Полтавської
області від 13 серпня 2014 року № 4, як
такого що прийняте з порушенням
законодавства, оскільки як встановлено
судом переведення житлового будинку в
нежитловий фонд необхідно позивачу для
здійснення торгівельної діяльності, що
не передбачено законодавством. Крім
того, позивачем не було здійснено
реконструкцію житлового будинку в
об'єкт торгівельного призначення, не
здійснено зміну цільового призначення
земельної ділянки, що б надавало
можливість позивачу для переведення
житлового будинку в нежитловий фонд.

З огляду на вищевикладене, судом не
вбачається підстав для задоволення
позову ОСОБА_1 до Градизької селищної
ради Глобинського району Полтавської
області про скасування рішення.

Враховуючи, що суд дійшов
обґрунтованих висновків, щодо відмови
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, то
з урахуванням положень статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України відшкодування судового збору,
у разі відмови у позові не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319,
320, 379, 383 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 4, 7, 8, 152 Житлового кодексу УРСР,
ст. 2, 7-11, 17, 18, 69-71, 86, 94, 122, 158-163, 167, 171-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В позові ОСОБА_1 до Градизької селищної
ради Глобинського району Полтавської
області про скасування рішення -
відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена
сторонами до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпровський районний суд м. Києва у
10-ти денний термін з дня отримання
копії постанови.

Суддя: