Справа № 826/12602/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Кармазін О.А.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

26 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві, без фіксації
судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС
України, апеляційну скаргу Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 15.10.2014 року по справі за
позовом Державного підприємства
«Український транспортно - логістичний
центр» до Державної інспекції України
з безпеки на наземному транспорті про
визнання незаконним та скасування
припису, -

В С Т А Н О В И Л А :

ДП «Український транспортно -
логістичний центр» звернулися до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Державної інспекції України з безпеки
на наземному транспорті про визнання
незаконним та скасування припису від
07.07.2014 року про усунення порушень вимог
законодавства, норм, стандартів у сфері
залізничного, міського, електричного
(трамвай, тролейбус) транспорту,
виявлених під час здійснення заходів
державного нагляду Укртрансінспекції.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.10.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, Державна інспекція України з
безпеки на наземному транспорті подали
апеляційну скаргу, в якій просять
скасувати незаконну, на їх думку,
постанову суду першої інстанції та
постановити нову про відмову в
задоволенні позову. При цьому апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
оскаржуваного рішення, неповне
з'ясування всіх обставин, що мають
значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція повністю
підтримує таку правову позицію з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем проведено планову
перевірку позивача на предмет
дотримання суб'єктом господарювання
вимог законодавства, норм і стандартів
у сфері залізничного транспорту, за
результатами якої складено акт
перевірки від 27.06.2014 року № 005.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем вимог чинного законодавства,
а саме:

- п. 25 ч. 3 ст. 9 Закону України № 1775 «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності», а саме:
провадження господарської діяльності
без одержання ліцензії на право
здійснення господарської діяльності
щодо надання послуг з перевезення
пасажирів, небезпечних вантажів,
багажу залізничним транспортом.

Даний висновок ґрунтується на даних
ЄДР та п. 2.2. Статуту, яким передбачено,
що основними видами діяльності
підприємства є надання послуг, зокрема,
з організації перевезення вантажів, з
транспортного оброблення вантажів,
організація логістичної роботи у сфері
надання послуг з перевезення вантажів
залізничним транспортом, організація
перевезень вантажів у власних вагонах
підприємства, а також у вагонах інших
власників та операторів залізничного
рухомого складу та інші види
діяльності, які пов'язані з
перевезенням вантажів.
Підтвердженням надання послуг з
перевезення вантажів, як зазначено в
акті, є укладені договори про надання
послуг з організації перевезень
вантажів у власних вагонах
(залізничним рухомим складом), як
приклад: договір про організацію
перевезень від 01.04.2013 року № 2632/216-2013,
укладений з ТОВ «РЕЙЛ КАРГО ТРАНС» та
ДП «Стрийський вагоноремонтний завод»
згідно якого підприємство надає
послуги з перевезення небезпечних
вантажів залізничним транспортом.
Також, як зазначається в акті,
директором підприємства надано
довідку про обсяги перевезень у
вагонах з ознакою (управління) за
період з 2013 року та 5 місяців 2014 року, де
згідно укладеними договорами про
надання послуг з перевезення вантажів
в частині надання послуг з організації
перевезень небезпечних вантажів
обсягом 41 619 вагонів, вагою понад 2 624 000
тон.

- п. 6 Технічного регламенту надання
послуг з перевезення пасажирів та
вантажів залізничним транспортом,
затвердженого постановою КМ України
від 1 березня 2010 р. № 193, а саме:
позивачем не впроваджені регламентні
технічні умови (технічні умови) на
надання послуг з перевезення вантажів
(у т.ч. небезпечних) залізничним
транспортом;

- п. 10 Технічного регламенту надання
послуг з перевезення пасажирів та
вантажів залізничним транспортом,
затвердженого постановою КМ України
від 01 березня 2010 р. № 193, а саме: позивач
не має сертифікату на надання послуг з
установленим рівнем безпеки, виданого
згідно з правилами оцінки
відповідності надання послуг, що
визначається центральним органом
виконавчої влади у галузі транспорту;

- ст. 4 Закону України «Про професійний
розвиток працівників», а саме:
позивачем не забезпечується
підвищення кваліфікації працівників
безпосередньо у роботодавця або в
навчальних закладах, один раз на п'ять
років;

- п. 2.3., 4.2. Положення про порядок
вивчення та перевірку знань
нормативних актів з безпеки руху
поїздів та маневрової роботи
працівниками залізничного транспорту
України, затвердженого наказом
Міністерства транспорту та зв'язку
України 14.06.2007 № 499, а саме: директор ДП
«УТЛЦ» Грудзинський Л.О. при
призначенні на посаду не склав іспити у
комісії Головного комерційного
управління Укрзалізниці;

- п. 2 Порядку проведення спеціального
навчання працівників суб'єктів
перевезення небезпечних вантажів,
затвердженого постановою КМ України
від 31 жовтня 2007 р. № 1285, а саме: старші
диспетчери: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не
проходили спеціальне навчання для
суб'єктів перевезень небезпечних
вантажів, що займаються оформленням
транспортних документів,
відправленням, перевезенням або
прийманням небезпечних вантажів,
проведенням вантажних та інших
операцій, пов'язаних з перевезенням
таких вантажів.

На підставі висновків акту перевірки
прийнято оскаржуваний Припис,
відповідно до якого позивача
зобов'язано усунути допущені
порушення.

Даючи правову оцінку вищевикладеним
обставинам справи, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
залізничний транспорт» передбачено, що
господарська діяльність щодо надання
послуг з перевезення пасажирів і
вантажів залізничним транспортом
провадиться на підставі ліцензії, яка
видається в порядку, встановленому
законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про
перевезення небезпечних вантажів»
передбачено:

- суб'єкт перевезення небезпечних
вантажів, це підприємство, установа,
організація або фізична особа, які
відправляють, перевозять або одержують
небезпечні вантажі (відправники,
перевізники та одержувачі);

- відправником небезпечного вантажу є
зазначена в перевізних документах
юридична (резидент і нерезидент) або
фізична особа (громадянин України,
іноземець, особа без громадянства), яка
підготовлює та подає цей вантаж для
перевезення;

- перевізником небезпечного вантажу є
юридична (резидент і нерезидент) або
фізична особа (громадянин України,
іноземець, особа без громадянства), яка
здійснює перевезення небезпечного
вантажу;

- одержувачем небезпечного вантажу є
зазначена в перевізних документах
юридична (резидент і нерезидент) або
фізична особа (громадянин України,
іноземець, особа без громадянства), яка
одержує небезпечний вантаж від
перевізника;

- перевезенням небезпечних вантажів є
діяльність, пов'язана з переміщенням
небезпечних вантажів від місця їх
виготовлення чи зберігання до місця
призначення з підготовкою вантажу,
тари, транспортних засобів та екіпажу,
прийманням вантажу, здійсненням
вантажних операцій та
короткостроковим зберіганням вантажів
на всіх етапах переміщення.

Згідно ст. 20 Закону України «Про
перевезення небезпечних вантажів»,
перевезення небезпечних вантажів
допускається за наявності відповідно
оформлених перевізних документів,
перелік і порядок подання яких
визначається нормативно-правовими
актами, що регулюють діяльність
транспорту.

Відповідно до Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
щодо надання послуг з перевезення
пасажирів, небезпечних вантажів,
багажу залізничним транспортом,
затверджених Наказом Міністерства
інфраструктури України від 28.05.2013 № 321,
який зареєстровано в Мінюсті України 18
червня 2013 р. за № 1017/23549, надання послуг
з перевезення пасажирів, небезпечних
вантажів та багажу залізничним
транспортом, це діяльність суб'єктів
господарювання, які беруть участь у
наданні послуг шляхом виконання
окремих операцій, робіт, процесів, що
пов'язані з перевезенням пасажирів,
та/або небезпечних вантажів, та/або
багажу залізничним транспортом.
Послуга з перевезення пасажирів,
небезпечних вантажів та багажу
залізничним транспортом, це продукт
діяльності виконавця, спрямований на
задоволення потреб споживача.

Як вбачається із положень ст. 1 Закону
України «Про залізничний транспорт»
перевезення пасажирів та вантажів у
визначеному регіоні транспортної
мережі здійснює залізниця - статутне
територіально-галузеве об'єднання, до
складу якого входять підприємства,
установи та організації
залізничного транспорту і яке, при
централізованому управлінні, здійснює
перевезення пасажирів та вантажів у
визначеному регіоні транспортної
мережі.

Відповідно до ч. 1 ст. 908 ЦК України
перевезення вантажу, пасажирів, багажу,
пошти здійснюється за договором
перевезення.

Згідно з ч. 1 ст. 909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

З приписів ч. 3 ст. 909 ЦК України,
укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
транспортної накладної (коносамента
або іншого документа, встановленого
транспортними кодексами (статутами).

Статтею 6 Статуту залізниць України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 06.04.1998 року № 457
встановлено, що накладна, це основний
перевізний документ встановленої
форми, оформлений відповідно до цього
Статуту та Правил і наданий залізниці
відправником разом з вантажем.
Накладна є обов'язковою двосторонньою
письмовою формою угоди на перевезення
вантажу, яка укладається між
відправником та залізницею на користь
третьої сторони - одержувача.

Так, між позивачем (експедитор) та ДТГО
«Південно-західна залізниця»
(залізниця) укладено договір від 14.12.2011
року № ПЗ/М-116903/НЮ, про організацію
перевезень вантажів та розрахунки з
експедиторськими організаціями за них.
Предметом договору є організація
перевезень вантажів залізничним
транспортом та проведення
експедитором розрахунків із
Залізницею за надані нею послуги з
перевезення вантажів, порожніх власних
та орендованих вагонів. За даним
договором позивач виступає
експедитором.

Договором передбачено (п. 2.1.), що
залізниця приймає до перевезення
вантажі, здійснює перевезення та надає
додаткові послуги пов'язані з
перевезенням. (п.2.1. договору)

У свою чергу, експедитор зобов'язується
здійснювати попередню оплату тарифу та
додаткових послуг наданих залізницею
вантажовласникам. До початку
перевезень експедитор зобов'язується
перераховувати на поточний рахунок
первинну передоплату в рахунок
майбутніх перевезень. До обов'язків
експедитора також відноситься
організація ефективного використання
власного та орендованого рухомого
складу на підставі договорів з
відправниками, одержувачами, іншими
експедиторами та перевізниками. п. 2.2.
договору)

Згідно ст. 1 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність»,
транспортно-експедиторська послуга, це
робота, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування.

Статтею 9 вказаного Закону передбачено,
що за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Частиною 1 ст. 929 ЦК України передбачено,
що договором транспортного
експедирування може бути встановлено
обов'язок експедитора організувати
перевезення вантажу транспортом і за
маршрутом, вибраним експедитором або
клієнтом, зобов'язання експедитора
укласти від свого імені або від імені
клієнта договір перевезення вантажу,
забезпечити відправку і одержання
вантажу, а також інші зобов'язання,
пов'язані з перевезенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 306 ГК України
транспортна експедиція є допоміжним
видом діяльності, пов'язаним з
перевезенням вантажу.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
виходячи із визначеного спеціальним
Законом України «Про перевезення
небезпечних вантажів» суб'єктного
складу учасників перевезення
небезпечних вантажів (відправники,
перевізники та одержувачі), визначення
терміну «перевізник» та «перевезення
небезпечних вантажів», розуміється
переміщення перевізником небезпечного
вантажу, тобто фізична дія, слід дійти
висновку, що в даному випадку
діяльність експедитора, тобто
діяльність позивача з організації
перевезень, де експедитор є непрямим
учасником процесу перевезення, не
підпадає під визначення ліцензованого
виду діяльності - надання послуг з
перевезення небезпечних вантажів
залізничним транспортом.

За таких обставин правомірними є
доводи суду першої інстанції щодо
відсутності з боку позивача порушень
вимог п. 25 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності», а вимоги
Інспекції щодо необхідності наявності
в останнього ліцензії з надання послуг
з перевезення пасажирів, небезпечних
вантажів, багажу річковим, морським,
автомобільним, залізничним
транспортом, не ґрунтуються на
положенням законодавства та
сформовані без врахування фактично
здійснюваної діяльності позивачем

Колегія суддів також знаходить
протиправними доводи апелянта про
порушення позивачем п. 6 Технічного
регламенту надання послуг з
перевезення пасажирів та вантажів
залізничним транспортом,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 01.03.2010 року № 193
(не впровадження регламентних
технічних умов на надання послуг з
перевезення вантажів (у т.ч.
небезпечних) залізничним транспортом
та п. 10 Технічного регламенту
(відсутність сертифікату на надання
послуг з установленим рівнем безпеки,
виданого згідно з правилами оцінки
відповідності надання послуг, що
визначається центральним органом
виконавчої влади у галузі транспорту).
При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Згідно п. 6 Технічного регламенту
вимоги до надання послуг складаються
з кваліфікаційних, організаційних,
технологічних, технічних та інших
вимог.

Відповідно з п. 10 Технічного регламенту
виконавець повинен мати сертифікат на
надання послуги з установленим рівнем
безпеки, виданий згідно з правилами
оцінки відповідності надання послуг,
що визначаються центральним органом
виконавчої влади в галузі транспорту.

Разом з тим, як вже було встановлено
раніше, позивач є експедитором, надає
допоміжні послуги, безпосередньо
послуг з перевезення вантажів
залізничним транспортом не виконує, а
відтак на нього не поширюються вимоги
вищезгаданого Технічного регламенту.

Апеляційна інстанція також не може
пристати на позицію апелянта щодо
порушення позивачем ст. 4 Закону
України «Про професійний розвиток
працівників», а саме: не забезпечення
підвищення кваліфікації працівників
безпосередньо у роботодавця або в
навчальних закладах, один раз на п'ять
років, з огляду на слідуюче.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 зазначеного
Закону, основними напрямами діяльності
роботодавців у сфері професійного
розвитку працівників є забезпечення
підвищення кваліфікації працівників
безпосередньо у роботодавця або в
навчальних закладах, як правило, не
рідше ніж один раз на п'ять років.

Зі змісту податкових розрахунків з
комунального податку за період з 4
кварталу 2007 року по 4 квартал 2010 року
вбачається відсутність штатних
працівників у позивача у наведені
періоди та відсутність у ці періоди
осіб, які працюють на умовах
цивільно-правових договорів.

Проте, починаючи з 01 грудня 2011 року
вбачається штатна чисельність
працівників у кількості 65 осіб
(кількісний склад працівників
змінювався, що підтверджується
штатними розписами по підприємству
станом на 31.07.2014 р., на 20.01.2014 р., на 01.01.2014
р., на 01.08.2013 р., на 01.06.2013 р., на 01.01.2013 р., на
01.10.2012 р., на 01.05.2012 р., 01.01.2012 р., на 01.12.2011
р.)

З урахуванням викладеного, вбачається
формування штату працівників,
починаючи з 2011 року, а тому не можливо
не погодитися з висновком суду першої
інстанції, що порушення позивачем ст. 4
Закону України «Про професійний
розвиток працівників» (підвищення
кваліфікації працівників
безпосередньо у роботодавця або в
навчальних закладах, як правило, не
рідше ніж один раз на п'ять років)
можливо матиме місце лише в 2016 році у
разі не підвищення кваліфікації
працівників.

На спростування посилань апелянта на
порушення позивачем п. 2.3, 4.2 Положення
від 14.06.2007 року № 499 (директор ДП «УТЛЦ»
Грудзинський Л.О. при призначенні на
посаду не склав іспити у комісії
Головного комерційного управління
Укрзалізниці, судова колегія зазначає
наступне.

Пунктом 2.3 Положення передбачено, що
перевірка знань нормативних актів з
безпеки руху поїздів та маневрової
роботи проводиться при прийманні на
роботу, при переведенні на іншу роботу,
що вимагає більшого обсягу знань, після
перерви в роботі за спеціальністю
терміном один рік і більше, позачергово
відповідно до пункту 2.11 та періодично
згідно з розділом 4 цього Положення.

Згідно з розділом 4 перевірка знань
нормативних актів з безпеки руху
поїздів і маневрової роботи
працівників, які підлягають іспитам,
проводиться з періодичністю та в
комісіях відповідно до посад і
професій, указаних у переліку.

Пунктом 4.2. Положення, визначено
найменування посад та професій
працівників, які підлягають іспитам,
зокрема, керівники низки підприємств:
директор Українського державного
центру транспортного сервісу «Ліски»,
директори проектно-конструкторських
або технологічних бюро, заступники та
головні інженери Укрспецвагону та
Укррефтрансу, заступники директорів,
головні інженери та начальники ВТК
заводів, що входять до складу
Укрзалізниці.

Проте, керівник ДП «УТЛЦ» не входить до
зазначеного переліку. Як вбачається із
статутних та реєстраційних документів,
діяльність позивача безпосередньо не
пов'язана з рухом поїздів і маневровою
роботою. Із штатного розпису позивача
не вбачається наявності у штаті
працівників, які б безпосередньо
виконували вказані роботи.
Відповідачем не надано доказів того, що
позивач здійснює діяльність, яка
безпосередньо пов'язана з рухом
поїздів і маневровою роботою.
Діяльність позивача пов'язана з
організацією перевезень вантажів, із
здійсненням транспортної експедиції.

Апеляційна інстанція також пристає на
позицію суду першої інстанції щодо
відсутності порушення позивачем п. 2
Порядку проведення спеціального
навчання працівників суб'єкта
перевезення небезпечних вантажів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31.10.2007 року № 1285:
старші диспетчери: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 не проходили спеціальне
навчання для суб'єктів перевезень
небезпечних вантажів, що займаються
оформленням транспортних документів,
відправленням, перевезенням або
прийманням небезпечних вантажів,
проведенням вантажних та інших
операцій, пов'язаних з перевезенням
таких вантажів. В обґрунтування даної
позиції колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до п. 1 вищезгаданого
Порядку, спеціальне навчання
працівників суб'єктів перевезення
небезпечних вантажів проводиться з
метою вивчення умов перевезення
небезпечних вантажів, вимог актів
законодавства та нормативних
документів у сфері перевезення
небезпечних вантажів.

Пунктом 2 Порядку, встановлено, що
спеціальне навчання проходять
працівники суб'єктів перевезень
небезпечних вантажів, що займаються
класифікацією, пакуванням, маркуванням
чи нанесенням знаків небезпеки та
інформаційних табло на упаковки,
оформленням транспортних документів,
відправленням, перевезенням або
прийманням небезпечних вантажів,
проведенням вантажних та інших
операцій, пов'язаних з перевезенням
таких вантажів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
перевезення небезпечних вантажів»,
суб'єкт перевезення небезпечних
вантажів, це підприємство, установа,
організація або фізична особа, які
відправляють, перевозять або одержують
небезпечні вантажі (відправники,
перевізники та одержувачі). В даному
випадку, як вже зазначалося раніше
позивач не є суб'єктом перевезення
небезпечних вантажів, не здійснює
безпосередньо діяльності, не є
безпосереднім відправником
небезпечних вантажів, їх перевізником
або отримувачем.

Матеріали справи не містять жодного
доказу, який би свідчив, що позивач є
відправником, перевізником або особою,
що одержує вантажі.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що позовна вимога про
визнання незаконним та скасування
припису про усунення порушень вимог
законодавства, норм, стандартів у сфері
залізничного, міського, електричного
(трамвай, тролейбус) транспорту,
виявлених під час здійснення заходів
державного нагляду Укртрансінспекції
від 07.07.2014 року є обґрунтованою та
підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на те, що
ліцензуванню з надання послуг з
перевезення пасажирів, небезпечних
вантажів, багажу залізничним
транспортом підлягають підприємства
які мають намір провадити цей вид
діяльності, а не особи які
безпосередньо здійснюють перевезення,
колегією суддів не приймається до
уваги, оскільки зі змісту п. 25 ст. 9
Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» чітко вбачається, що
ліцензуванню підлягають види
господарської діяльності які пов'язані
з надання послуг з перевезення
пасажирів, небезпечних вантажів,
багажу річковим, морським,
автомобільним, залізничним
транспортом.

Доводи апелянта, що згідно умов
договору від 14.12.2011 року № ПЗ/М-116903/НЮ
позивачу надано код
вантажовідправника/вантажоодержувача
по станції прописки Київ - Товарний
ДГТО «Південно - Західна залізниця», а
тому фактично позивач є суб'єктом
перевезення, колегією суддів не
приймається до уваги, оскільки як вже
було зазначено раніше, позивач є лише
посередником при наданні послуг
перевезення.

Крім того, з п.2.4. договору чітко
вбачається, що хоч і позивач є основним
виконавцем по договору, його
діяльність зводиться лише до
організаційних питань, які пов'язані з
перевезенням, а саме: розроблення
логістичної схеми у сфері надання
послуг з перевезення вантажів,
узгоджувати замовлення замовника на
перевезення вантажів, організовувати
забезпечення замовника придатними у
комерційному та технічному відношенні
вагонами під навантаження, виступати
платником залізничного тарифу.

Твердження апелянта, що згідно додатку
№ 2 та № 3 до договору від 01.04.2013 року №
2632/216-2013, позивач є оператором вагонів
цистерн для нафтопродуктів, а тому
повинен мати ліцензію відповідно до ст.
9 Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» (оператор - здійснює
перевезення вантажів з використанням
власного рухомого майна), колегією
суддів сприймається критично, оскільки
додатком № 2 встановлено тарифи
перевезення вантажів з використанням
вагонів, в свою чергу додатком № 3
передбачено розмір розрахункової
вагонної складової при перевезеннях
вантажів у вагонах власності ДП
«Стрийський вагоноремонтний завод».
Крім того, як вже було зазначено раніше,
позивач лише організовує виконання
послуг перевезення вантажів.

За ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам апелянт, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду апеляційної інстанції достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
винесення ним спірного припису.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм процесуального та
матеріального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновки суду першої інстанції, у
зв'язку з чим підстав для скасування
постанови суду першої інстанції не
вбачається.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 41, 196, 198, 202, 205 та 207 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної інспекції
України з безпеки на наземному
транспорті - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15.10.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Епель О.В.

Карпушова О.В.