Справа № 802/3143/14-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3143/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Богоніс М.Б.

Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.

19 листопада 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

за участю:

секретаря судового засідання: Мартинюк
В.В.

представника позивача (апелянта):
Клітного Ю.Ю.

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Джуринецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області на постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від
01 жовтня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Джуринецької
сільської ради Немирівського району
Вінницької області до Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ОСОБА_4,
про визнання наказів незаконними ,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2014 року Джуринецька сільська
рада Немирівського району Вінницької
області звернувся в суд з
адміністративним позовом до Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області про визнання
протиправними та скасування накази
відповідача №ВН/:02:001/00002617 від 28
лютого 2014 року; №ВН/:02:001/00002612 та
№ВН/:02:001/00002618 від 28 лютого 2014 року.

01 жовтня 2014 року Вінницький окружний
адміністративний суд прийняв
постанову про відмову у задоволенні
адміністративного позову.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати вищевказану
постанову та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник
позивача (апелянта) апеляційну скаргу
підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача про
задоволення апеляційної скарги
заперечив, посилаючись на їх
необґрунтованість та безпідставність.

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, хоча належним чином
повідомлялась про дату, час і місце
судового засідання.

Відповідно до ст. 196 КАС України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Заслухавши, суддю-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши доводи
апеляційної скарги наявними в
матеріалах справи письмовими доказами,
колегія суддів дійшла висновку про
задоволення апеляційної скарги, з
наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
26 лютого 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області із клопотаннями
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок в оренду із земель
запасу Джуринецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області площею 42.6642 га., 10.3329 га., 11.9959 га.
для ведення фермерського господарства.
Також, в клопотанні зазначено, що
фермерське господарство
спеціалізуватиметься на вирощуванні
зернових та технічних культур.

Крім того, ОСОБА_4 додано додатки до
клопотання, а саме: викопіювання з
кадастрової карти, копія паспорта та
ідентифікаційного номера, копія
трудової книги.

За результатами розгляду вказаної
заяви та доданих до неї документів 28
лютого 2014 року Головним управлінням
Держземагенства у Вінницькій області
прийнятті накази №ВН/:02:001/00002617,
№ВН/:02:001/00002612 та
№ВН/:02:001/00002618 якими ОСОБА_4 надано
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
орієнтовною площею 42.67 га, 10.34 га. та 12.00
га відповідно, в оренду із земель
державної власності
сільськогосподарського призначення на
території Джуринецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області для ведення фермерського
господарства.

Не погоджуючись з прийнятими наказами
позивач звернувся до суду про їх
оскарження.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
при прийнятті оскаржуваних наказів
діяло на підставі, в межах та у спосіб,
що передбачені Конституцією та
законами України.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 14
Конституції України земля визнана
основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави. Право власності на землю
гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою виключно
відповідно до закону.

Згідно із ст. 1 Земельного кодексу
України (ЗК України) земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.

Питання надання земельних ділянок
державної або комунальної власності в
оренду для створення фермерських
господарств регулюється Земельним
кодексом України та Законом України
«Про фермерське господарство».

Частиною 1 ст. 3 ЗК України визначено, що
земельні відносини регулюються
Конституцією України, цим Кодексом, а
також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Так, Законом України від 06 вересня 2012
року №5245-VI «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності», який набрав
чинності з 01 січня 2013 року, внесено
зміни до Земельного кодексу України,
відповідно до ч. 4 ст. 122 якого,
центральний орган виконавчої влади з
питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або користування
для всіх потреб.

При цьому, відповідно до наказу
Мінагрополітики України від 25 січня 2013
року №40 «Про внесення змін до наказу
Мінагрополітики України від 10 травня
2012 року №258», зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 14 лютого
2013 року №260/11792, внесено зміни до
Положення про Головні управління
Держземагентства в областях, згідно
пункту 4.32 якого, Головні управління
Держземагентства в областях наділені
повноваженнями передавати відповідно
до закону земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або в
користування для всіх потреб в межах
області.

Отже, з наведених вище норм вбачається,
що починаючи з 01 березня 2013 року
Головне управління є розпорядником
земель сільськогосподарського
призначення державної власності.

Згідно із ст. 22 ЗК України землями
сільськогосподарського призначення
визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

Частиною 2 ст. 123 ЗК України встановлено,
що особа, зацікавлена в одержанні у
користування земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності за проектом землеустрою щодо
її відведення, звертається з
клопотанням про надання дозволу на
його розробку до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, які відповідно до
повноважень, визначених ст. 122 цього
Кодексу, передають у власність або
користування такі земельні ділянки. У
такому клопотанні зазначаються
орієнтовний розмір земельної ділянки
та її цільове призначення, а також
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування та
розмір земельної ділянки, письмова
згода землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки).

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування в межах
їх повноважень у місячний строк
розглядає клопотання і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні (ч. 3
ст. 123 ЗК України).

Разом з тим, з метою визначення
правових, економічних та соціальних
засад створення та діяльності
фермерських господарств, як
прогресивної форми підприємницької
діяльності громадян, у галузі
сільського господарства України, було
прийнято Закон України «Про фермерське
господарство» від 19 червня 2003 року
№973-IV (Закон №973), завданням якого, серед
іншого, є забезпечення раціонального
використання і охорони земель
фермерських господарств, правового та
соціального захисту фермерів України.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про
фермерське господарство» відносини,
пов'язані зі створенням, діяльністю та
припиненням діяльності фермерських
господарств, регулюються Конституцією
України, Земельним кодексом України,
цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами України.

Таким чином, з системного аналізу
вищезазначених норм діючого
законодавства видно, що питання
надання земельних ділянок державної
або комунальної власності для
створення фермерських господарств
безпосередньо регулюється не тільки
Земельним кодексом України, але і
Законом України «Про фермерське
господарство».

Згідно із ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про
фермерське господарство» фермерське
господарство є формою підприємницької
діяльності громадян із створенням
юридичної особи, які виявили бажання
виробляти товарну
сільськогосподарську продукцію,
займатися її переробкою та реалізацією
з метою отримання прибутку на
земельних ділянках, наданих їм для
ведення фермерського господарства,
відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути
створене одним громадянином України
або кількома громадянами України, які є
родичами або членами сім'ї, відповідно
до закону.

Так, порядок надання (передачі)
земельних ділянок для ведення
фермерського господарства закріплений
ст. 7 Закону України «Про фермерське
господарство».

Відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України
«Про фермерське господарство» для
отримання (придбання) у власність або в
оренду земельної ділянки державної
власності з метою ведення фермерського
господарства громадяни звертаються до
відповідної районної державної
адміністрації. Для отримання у
власність або в оренду земельної
ділянки із земель комунальної
власності з метою ведення фермерського
господарства громадяни звертаються до
місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і
місце розташування ділянки, кількість
членів фермерського господарства та
наявність у них права на безоплатне
одержання земельних ділянок у
власність, обґрунтування розмірів
земельної ділянки з урахуванням
перспектив діяльності фермерського
господарства. До заяви додаються
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання
земельної ділянки у власність або в
оренду районна або міська державні
адміністрації або орган місцевого
самоврядування розглядають у місячний
строк і в разі її задоволення дають
згоду на підготовку землевпорядною
організацією проекту відведення
земельної ділянки. Проект відведення
земельних ділянок розробляється за
рахунок Українського державного фонду
підтримки фермерських господарств.
Проект відведення земельної ділянки
погоджується та затверджується
відповідно до закону (п.2 ст.7 Закону).
Земельні ділянки для ведення
фермерського господарства передаються
громадянам України у власність і
надаються в оренду із земель державної
або комунальної власності (п.3 ст.7
Закону).

У відповідності до пунктів 7, 8 ст.7
Закону України «Про фермерське
господарство» земельні ділянки для
ведення фермерського господарства
надаються єдиним масивом з
розташованими на них водними джерелами
та лісовими угіддями, наближеними до
існуючих шляхів, електро- і
радіотелефонних мереж, газо- і
водопостачальних систем та інших видів
інженерної інфраструктури.

Як встановлено з матеріалів справи та
судом першої інстанції, ОСОБА_4 подав до
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області клопотання та
необхідні документи, а саме:
викопіювання з кадастрової карти,
копію паспорта, ідентифікаційного
коду, копію трудової книги, які на думку
відповідача та суду першої інстанції
підтверджують досвід роботи ОСОБА_4 у
сільському господарстві та
відповідають вимогам ст. 7 Закону №973.

Проте, колегія суддів не погоджується з
такими висновками, оскільки в
матеріалах справи відсутні відомості,
що свідчать про досвід роботи ОСОБА_4 у
сільському господарстві або наявність
освіти, здобутої ОСОБА_4 в аграрному
навчальному закладі. Тоді як запис в
трудовій книжці про призначення у 2013
році ОСОБА_4 директором ТОВ
«Гарантінвестагро» не свідчить про
досвід, фах, необхідний для ведення
сільського господарства.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити про те, що ОСОБА_4
не було надано до клопотання, а також до
матеріалів справи, відомості про
наявність у нього освіти, здобутої в
аграрному навчальному закладі, що
свідчить про невиконання ОСОБА_4 при
зверненні до відповідача норм ст. 7
Закону України «Про фермерське
господарство», а відповідачем, в свою
чергу, залишено поза увагою дані
порушення.

Також, колегія суддів вважає за
необхідне звернути увагу на те, що
всупереч вимогам ст. 7 Закону України
«Про фермерське господарство» ОСОБА_4 у
клопотанні не обґрунтовано розміри
земельних ділянок з урахуванням
можливості її обробітку, не
обґрунтувано необхідність отримання
таких великих площ земельних ділянок
та не зазначено при цьому самі
перспективи діяльності фермерського
господарства, а лише зазначено
загальну інформацію «фермерське
господарство спеціалізуватиметься на
вирощуванні зернових та технічних
культур», що не відповідає вимогам
чинного законодавства, яке регулює
спірні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що ОСОБА_4 не
надав усі передбачені ст.7 Закону
України «Про фермерське господарство»
документи необхідні для надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок орієнтовною площею 42.67 га, 10.34
га. та 12.00 га відповідно, в оренду із
земель державної власності
сільськогосподарського призначення на
території Джуринецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області для ведення фермерського
господарства, а тому оскаржені накази
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області прийняті не в
межах повноважень та у спосіб, що
передбаченні Конституцією та законами
України і підлягають скасуванню.

Також, колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що оскаржувані накази не порушують
інтереси Джуринецької сільської ради,
оскільки дані землі відносяться до її
територіальної громади в інтересах
якої позивач і звернувся до суду з
даним позовом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають встановленим обставинам
по справі, доводи апеляційної скарги
спростовують висновки рішення суду,
допущені судом першої інстанції
порушення норм матеріального права
призвели до неправильного вирішення
справи, а тому оскаржувана постанова
підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України
вказує, що за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції має право скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Джуринецької
сільської ради Немирівського району
Вінницької області задовольнити.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 01 жовтня 2014
року, - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов Джуринецької
сільської ради Немирівського району
Вінницької області до Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ОСОБА_4,
про визнання наказів незаконними, -
задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
накази Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області
№ВН/:02:001/00002617 від 28 лютого 2014 року;
№ВН/:02:001/00002612 та
№ВН/:02:001/00002618 від 28 лютого 2014 року.

Постанова суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст 212 КАС України.

Постанова в повному обсязі складена
24.11.2014р.

Головуючий
Матохнюк Д.Б.

Судді
Біла Л.М.

Гонтарук В. М.