Справа № К/9991/71008/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/71008/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 02 серпня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 29 вересня
2011 року в справі за позовом Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
державного підприємства «Лисичанська
теплоелектроцентраль» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

в с т а н о в и л а :

У липні 2011 року Луганське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося в суд з вказаним
адміністративним позовом, в якому
зазначало, що в порушення вимог Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» на
державному підприємстві «Лисичанська
теплоелектроцентраль» замість 13
інвалідів-штатних працівників, які
повинні працювати на спеціально
створених робочих місцях,
працевлаштовано 8. У зв'язку з
порушенням чисельності працюючих
інвалідів відповідачем також
самостійно не сплачено за це
адміністративно-господарські санкції.

Просив суд стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
за невиконання у 2010 році нормативу
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, у сумі 111
048,50 грн. та пеню за порушення термінів
їх сплати 3 197,76 грн.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 02 серпня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 29 вересня
2011 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просив скасувати судові рішення та
ухвалити нове про задоволення позову.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до звіту
державного під-приємства «Лисичанська
теплоелектроцентраль» про зайнятість
та працевлаштування інвалідів за 2010
рік середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу
на під-приємстві становить 330 осіб, з
них середньооблікова кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність - 8 осіб, а кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
становить 13 осіб,

Згідно з листом Лисичанського міського
центру зайнятості від 09 червня 2011 року
№8/07-1154 відповідач протягом 2010 року
надавав центру зайнятості інформацію
за формою 3-ПН про наявність вакансій
для осіб з обмеженими можливостями.
Відмов в праце-влаштуванні зазначених
осіб за направленням центру зайнятості
від даного підприємства не було.

Вирішуючи спір суди попередніх
інстанцій виходили з того, що
підприємство створило робочі місця для
інвалідів та належним чином
проінформувало уповноважені органи
про їх наявність, тобто вжило всіх
передбачених законом заходів для
організації працевлаштування
інвалідів, тому застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських санкцій
у зв'язку з меншою, ніж установлено
нормативом, середньообліковою
чисельністю працюючих інвалідів, є
безпідставним, оскільки обов'язок
підприємства зі створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатись пошуком
інвалідів для працевлаштування.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Частиною третьою статті 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
встановлено, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з частиною четвертою статті 20
Закону України «Про зайнятість
населення» підприємства, установи і
організації незалежно від форми
власності зобов'язані щомісяця
подавати місцевим центрам зайнятості
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

За змістом статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до частин 1 та 2 цієї статті
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 зазначеного
Закону встановлено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, фізичної особи,
яка використовує найману працю, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України «Про систему
оподаткування» (чинного на час
виникнення спірних правовідносин), а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою зазначеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин несе відповідальність,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він ужив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Згідно зі статтею 18-1 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів» пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх
залежних від нього заходів щодо
утворення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, він не
може бути притягнений до
відповідальності за ненаправлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження Підприємства інвалідів,
які бажають працевлаштуватись.

Отже, вирішуючи спір суди попередніх
інстанцій дійшли правильного висновку,
що відповідач виконав вимоги діючого
законодавства щодо забезпечення
реалізації прав інвалідів на
працевлаштування, тому вимоги позивача
є незаконними.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною в постанові від 20
червня 2011 року по справі №21-60а11, від 26
червня 2012 року по справі №21-105а12, від 02
квітня 2013 року по справі №21-95а13, від 16
квітня 2013 року по справі №21-81а13.

Судові рішення ухвалено з додержанням
норм процесуального та матеріального
права, передбачених статтею 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для їх скасування та ухвалення
нового судового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Луганського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 02 серпня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 29 вересня
2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/ З оригіналом згідно Помічник
судді:
В.М.Коваленко