Справа № 804/14221/14
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2014-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2014 р. Справа № 804/14221/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді -Рищенко А. Ю.,
розглянувши в порядку письмового
провадження у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
відповідача-1 - Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області, відповідача-2 - Управління
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
та Нікопольському районі у
Дніпропетровській області про
визнання протиправною та скасування
вимоги №Ф-369-25 від 30.05.2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

09.09.2014 року до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду
звернулась Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 з позовом до відповідача-1 -
Нікопольської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області,
відповідача-2 - Управління Пенсійного
фонду України в м. Нікополі та
Нікопольському районі у
Дніпропетровській області про
визнання протиправною та скасування
вимоги №Ф-369-25 від 30.05.2014 року.

Ухвалою суду від 06.10.2014 року було
відкрито провадження у справі та
призначено справу до судового розгляду
після залишення позовної заяви без
руху ухвалою суду від 11.09.2014 року.

Свої позовні вимоги, з урахуванням
уточнень, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що
відповідачем-1 була винесена
протиправна вимога від 30.05.2014 року за
№Ф-369-25 про стягнення недоїмки зі
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в розмірі -
13457,40грн., що складається з: боргу за 2011
рік у розмірі - 4010,30грн., боргу за 2012 рік
у розмірі - 4572,42грн., боргу за ІІІ
квартал 2013 року у розмірі - 1194,03грн.,
боргу за IV квартал 2013 року у розмірі -
1218,65грн., боргу за І квартал 2014 року у
розмірі - 1267,95грн. На думку позивача, до
нарахування суми єдиного внеску та
включення її до картки особового
рахунку платника, відповідачами прямо
та свідомо було порушено норму ч.4 ст.4
Закону України №2664-IV щодо звільнення
осіб, які є пенсіонерами за віком і
обрали спрощену систему оподаткування
від сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Просить суд, з урахуванням уточнень:

- визнати протиправною та скасувати
вимогу Нікопольської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області№Ф-369-25 від
30.05.2014 року;

- зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Нікополі та
Нікопольському районі у
Дніпропетровській області вилучити
суми безпідставно в порушення вимог ч.4
cт.4 Закону №2664-IV нарахованого єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування з картки
особового рахунку.

У судове засідання сторони не
з'явились, належним чином були
повідомлені про час, дату та місце
розгляду справи.

Від представника позивача надійшла
письмова заява про розгляд справи без
його участі.

Представник відповідача-1 у судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив.

Представник відповідача-2 у судове
засідання не з'явився, проте надав суду
заяву про розгляд справи без його
участі та письмові заперечення проти
даного адміністративного позову,
відповідно до яких зазначив про
правомірність оскаржуваної вимоги про
нарахування недоїмки зі сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у загальному
розмірі - 13457,40грн.

У відповідності до положень ч.6 ст.128 КАС
України суд ухвалив рішення про
розгляд справи в порядку письмового
провадження.

Суд, вивчивши наявні у справі докази та
оцінивши їх у сукупності, вважає
необхідним відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі з
наступних підстав.

Згідно положень ч. 1 ст. 5 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-
IV (у відповідній чинній редакції) цей
Закон регулює відносини, що виникають
між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування. Дія інших
нормативно-правових актів може
поширюватися на ці відносини лише у
випадках, передбачених цим Законом, або
в частині, що не суперечить цьому
Закону.

Стаття 7 вищевказаного Закону визначає
принципи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування,
відповідно до якої загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
здійснюється за принципами:

законодавчого визначення умов і
порядку здійснення
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування;

обов'язковості страхування осіб, які
працюють на умовах трудового договору
(контракту) та інших підставах,
передбачених законодавством, а також
осіб, які забезпечують себе роботою
самостійно, фізичних осіб -
підприємців;

права на добровільну участь у системі
загальнообов'язкового пенсійного
страхування осіб, які відповідно до
цього Закону не підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню;

заінтересованості кожної працездатної
особи у власному матеріальному
забезпеченні після виходу на пенсію;

рівноправності застрахованих осіб
щодо отримання пенсійних виплат та
виконання обов'язків стосовно сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування;

диференціації розмірів пенсій залежно
від тривалості страхового стажу та
розміру заробітної плати (доходу);

солідарності та субсидування в
солідарній системі;

фінансування видатків на виплату
пенсій, надання соціальних послуг за
рахунок страхових внесків, бюджетних
коштів і коштів цільових фондів;

спрямування частини страхових внесків
до накопичувальної системи пенсійного
страхування для здійснення оплати
договорів страхування довічної пенсії
і одноразової виплати залежно від
розмірів накопичень застрахованої
особи з урахуванням інвестиційного
доходу;

державних гарантій реалізації
застрахованими особами своїх прав,
передбачених цим Законом;

гласності, прозорості та доступності
діяльності Пенсійного фонду;

обов'язковості фінансування за рахунок
коштів Пенсійного фонду витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій та
наданням соціальних послуг, в обсягах,
передбачених цим Законом;

цільового та ефективного використання
коштів загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування;

відповідальності суб'єктів системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування за порушення
норм цього Закону, а також за
невиконання або неналежне виконання
покладених на них обов'язків.

Суд зазначає, що порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування визначений
Інструкцією про порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої в
постанові правління Пенсійного фонду
України від 27.09.2010 року № 21-5,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України від 27.10.2010 року за № 994/18289
(надалі - Інструкція № 21-5).

У відповідності до пп. 4 ч. 1 ст. 4 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" від 08.07.2010 року
за № 2464-ІV (у відповідній чинній
редакції) платниками єдиного внеску є
зокрема фізичні особи - підприємці, в
тому числі ті, які обрали спрощену
систему оподаткування, та члени сімей
цих осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" передбачено, що
єдиний внесок нараховується для
платників, зазначених у пункті 4
частини першої статті 4 цього Закону,
які обрали спрощену систему
оподаткування, - на суми, що
визначаються такими платниками
самостійно для себе та членів сім'ї, які
беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, але не
більше максимальної величини бази
нарахування єдиного внеску,
встановленої цим Законом. При цьому
сума єдиного внеску не може бути меншою
за розмір мінімального страхового
внеску за кожну особу.

Також абз. 1 ч. 11 ст. 8 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" визначає, що
єдиний внесок для платників,
зазначених у пунктах 4 та 5 частини
першої статті 4 цього Закону,
встановлюється у розмірі 34, 7 відсотка
визначеної пунктами 2 та 3 частини
першої статті 7 цього Закону бази
нарахування єдиного внеску.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" передбачено, що
платник єдиного внеску зобов'язаний
своєчасно та в повному обсязі
нараховувати, обчислювати і сплачувати
єдиний внесок в строки, визначені ч. 8
ст. 9 цього Закону, а саме: платник
єдиного внеску зобов'язаний своєчасно
сплачувати єдиний внесок - не пізніше 20
числа місяця, що настає за базовим
звітним періодом.

Та єдиний внесок підлягає сплаті
незалежно від фінансового стану
платника.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" сума єдиного
внеску, своєчасно не нарахована та/або
не сплачена у строки, встановлені цим
Законом, обчислена територіальними
органами Пенсійного фонду України у
випадках, передбачених цим Законом,
вважається недоїмкою.

Згідно ч. 4 ст. 25 Закону України "Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" територіальний
орган Пенсійного фонду у порядку, за
формою і в строки, встановлені
Пенсійним фондом за погодженням з
центральним органом виконавчої влади у
сфері праці та соціальної політики,
надсилає платникам єдиного внеску, які
мають недоїмку, вимогу про її сплату.

З урахуванням чого відповідачем-1 і
була винесена спірна вимога.

Позивач зазначає про те, що він є
пенсіонером за віком, тому на підставі
ч.4 ст.4 Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування"
звільняється від сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Так, умови призначення пенсії за віком
визначені ст.26 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", відповідно до якого особи
мають право на призначення пенсії за
віком після досягнення чоловіками 60
років, жінками-55 років.

За поясненнями відповідача-2 дата
народження позивача - 13.10.1952 року, йому
призначена пенсія за віком із
зменшенням пенсійного віку по списку
№1 згідно ст.13 (пенсії за віком на
пільгових умовах) п. „б" Закону України
„Про пенсійне забезпечення" з 14 жовтня
2007 року. На час призначення пенсії
Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2
виповнилося 55 років, а 60 років
відповідно - 14 жовтня 2012 року. Тому, саме
з цієї дати позивач звільняється від
сплати єдиного внеску, відповідно до
вимог закону. З огляду на аналіз
вищевикладених норм чинного
законодавства, суд приймає до уваги
позицію відповідача-2 з цього приводу.

Згідно умов ст. 13 пункт „б" Закону
України „Про пенсійне забезпечення" на
пільгових умовах мають право на пенсію
за віком, незалежно від місця останньої
роботи:

б) працівники, зайняті повний робочий
день на інших роботах із шкідливими
важкими умовами праці, - за списком N 2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджуваним Кабінетом
Міністрів України, і за результатами
атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і
при стажі роботи не менше 25 років, з них
не менше 12 років 6 місяців на зазначених
роботах.

Працівникам, які мають не менше
половини стажу роботи з шкідливими і
важким, умовами праці, пенсії на
пільгових умовах призначаються із
зменшенням віку, передбаченого статтею
12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6
місяців такої роботі чоловікам.

Згідно умов ст.12 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» право на пенсію
за віком мають: чоловіки - після
досягнення 60 років і при стажі роботи
не менше 25 років.

На підставі зазначеного, позивач буде
користуватися пільгою, передбаченою
Законом України «Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчий актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України» від 07.07.2011
року №3609-VI, який набув чинності з 06.08.2011
року, а саме: звільнення від сплати
єдиного внеску фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності,
які обрали спрощену систему
оподаткування, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу, з
урахуванням вимог статті 20 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», тільки
після досягнення пенсійного віку, а
саме, як встановлено вище з 14 жовтня 2012
року.

З 1 січня 2011 року набув чинності Закон
України від 08.07.2010 року №2464-VI «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», яким
регулюються відносини між Пенсійним
фондом та суб'єктами підприємницької
діяльності.

Згідно з ч.4 п.1 ст.4 вищевказаного Закону
платниками єдиного внеску є всі
фізичні особи-підприємці. Усі
підприємці незалежно від системи
оподаткування мають сплачувати за себе
і членів сім'ї єдиний внесок за ставкою
34,7% від об'єкта оподаткування.

За ст.8 Закону №2464-VI, розмір єдиного
внеску для кожної категорії платників,
визначених цим Законом, та пропорції
його розподілу за видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування
встановлюються з урахуванням того, що
вони повинні забезпечувати
застрахованим особам страхові виплати
і соціальні послуги, передбачені
законодавством про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування; фінансування
заходів, спрямованих на профілактику
страхових випадків; створення резерву
коштів для забезпечення страхових
виплат та надання соціальних послуг
застрахованим особам; покриття
адміністративних витрат із
забезпечення функціонування системи
загальне обов'язкового державного
соціального страхування.

Кошти, що надходять від сплати єдиного
внеску та застосування фінансова
санкцій відповідно до цього Закону, не
можуть зараховуватися до Державного
бюджету України, бюджетів інших рівнів
та використовуватися на цілі, не
передбачені законодавством про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Порядок нарахування, обчислення і
сплати єдиного внеску визначається
виключно цим Законом та прийнятими
відповідно до нього
нормативно-правовими актами.

Отже, з аналізу вищевикладених,
матеріалів справи, суд приходить до
висновку щодо правомірності винесення
відповідачем-1 оскаржуваної вимоги про
сплату боргу (недоїмки) №Ф-369-25 від
30.05.2014 року відповідно до абз.1 п.6.4
розділу VI Інструкції №21-5.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що у задоволенні даного
адміністративного позову необхідно
відмовити повністю.

На підставі вимог ст.ст.87, 94 КАС України
суд вважає за необхідне вирішити
питання про розподіл судових витрат. З
урахуванням положень Закону України
«Про судовий збір» та рішення суду про
відмову у задоволенні позовних вимог у
повному обсязі, суд приходить до
висновку про необхідність стягнення з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на
користь Державного бюджету України 90%
несплаченої суми судового збору за
подання позову майнового характеру у
розмірі 1644,30грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 12, 60, 86, 160, 161, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до відповідача-1 - Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області, відповідача-2 - Управління
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
та Нікопольському районі у
Дніпропетровській області про
визнання протиправною та скасування
вимоги №Ф-369-25 від 30.05.2014 року -
відмовити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1) на користь Державного бюджету
України несплачену суму судового збору
у розмірі 1644,30грн. (одна тисяча шістсот
сорок чотири гривні тридцять копійок).

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
відкладення виготовлення постанови в
повному обсязі, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови. Якщо суб'єкт владних
повноважень у випадках та порядку,
передбачених частиною четвертою
статті 167 цього Кодексу, було
повідомлено про можливість отримання
копії постанови суду безпосередньо в
суді, то десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови.

Суддя
А.Ю.
Рищенко