Справа № 815/5928/14
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5928/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючої судді
Потоцької Н.В.

за участю секретаря
Загрійчук О.В.

сторін:

позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Афанасьєвої І.Г

третя особа
не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської
області, третя особа: ОСОБА_3 про
визнання незаконним та скасування
наказу № 2212к о/с від 19.09.2014 р.,
поновлення на посаді та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Одеського
окружного адміністративного суду із
позовом до Прокуратури Одеської
області, третя особа: ОСОБА_3, в якому
просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ
прокурора Одеської області про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності ОСОБА_1 № 2212 к від 19
вересня 2014 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора
прокуратури в органах прокуратури
Одеської області з дати звільнення,
тобто з 19.09.2014 року;

- стягнути з прокуратури Одеської
області середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

В обґрунтування своєї правової позиції
позивач зазначив, що звільнення з
займаної посади є незаконним, оскільки
він не допускав вчинення проступку,
який порочить честь працівника
прокуратури, не проявляв нещирість та
не надавав недостовірних даних при
прийомі на роботу до органів
прокуратури.

Притягнення до кримінальної
відповідальності має розглядатися як
стадія кримінального переслідування
згідно з Рішенням Конституційного Суду
України № 9-рп/99 від 27 жовтня 1999 року в
справі за конституційним поданням
Міністерства внутрішніх справ України
щодо офіційного тлумачення положень
частини третьої статті 80 Конституції
України. Кримінальна відповідальність
настає з моменту набрання законної
сили обвинувальним вироком суду. Особа
вважається притягненою до
кримінальної відповідальності тільки
після постановления судом
обвинувального вироку, який набрав
законної сили.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду від 27жовтня 1999 року № 9-рп/99:

- п. 1.1. Кримінальна відповідальність
настає з моменту набрання законної
сили обвинувальним вироком суду;

- п. 1.2. Притягнення до кримінальної
відповідальності, як стадія
кримінального переслідування,
починається з моменту пред'явлення
особі обвинувачення у вчиненні
злочину.

З урахуванням викладеного позивач
вважвє, що під слідством не знаходився,
а отже, підстав у відповідача
стверджувати про надання позивачем
недостовірної інформації не має.

В судовому засіданні позивач підтримав
заявлені позовні вимоги з підстав,
викладених в адміністративному позові
та наданих в судовому засіданні
поясненнях.

Представник відповідача проти позову
заперечував та в обґрунтування
заявленої правової позиції надав суду
письмові заперечення в яких, зокрема
зазначив, що твердження позивача про не
вчинення проступку, який порочить його,
як працівника прокуратури не
заслуговує на увагу та не відповідає
дійсності, оскільки під час заповнення
автобіографії до особової справи
ОСОБА_1 на стандартне запитання щодо
«перебування під судом або слідством,
де, коли та за що», яке зазначено в
переліку питань автобіографії, надав
відомості стосовно того, що під судом
та слідством не перебував. Але при
цьому, свідомо приховав факти
порушення 17.12.2011 СВ Малиновського РВ
ОМУ ГУ МВС України в Одеській області
відносно нього та двох інших осіб
кримінальної справи № 0 за
ознаками злочину, передбаченого
частиною 2 статті 187 КК України (розбій)
та те, що ОСОБА_1 було доставлено до
ізолятору тимчасового тримання, де він
знаходився до 26.12.2011 р.

Отже, позивач свідомо надав відносно
себе недостовірні дані, у цій ситуації
проявив нещирість.

Таким чином, прокуратура області під
час прийняття оскаржуваного наказу
діяла на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією України та законами
України.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача,
проаналізувавши чинне законодавство,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступне.

07 вересня 2012 року після проведення
спеціальної перевірки та проходження
співбесіди ОСОБА_1 був призначений
стажистом на посаду прокурора
прокуратури Любашівського району
Одеської області.

17 вересня 2013 року, достроково виконавши
план стажування, був атестований на
вказану посаду.

Наказом прокурора Одеської області від
04.07.2014 № 1364к позивача призначено на
посаду старшого прокурора прокуратури
Малиновського району м. Одеси на період
відпустки для догляду за дітьми до
досягнення ними 3-х річного віку ОСОБА_3,
звільнивши його з посади прокурора
прокуратури Овідіопольського району з
07.07.2014 р.

21.07.2014 Наказом прокурора області ОСОБА_1
продовжено строковий трудовий договір
до 20.07.2015 на період відпустки для
догляду за дитиною до досягнення нею 4-х
річного віку ОСОБА_3

В ході проведеної перевірки
встановлено, що 17.12.2011р. слідчим СВ
Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в
Одеській області порушено кримінальну
справу № 0 відносно ОСОБА_1, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 за ознаками злочину,
передбаченого частиною 2 статті 187 КК
України.

ОСОБА_1 того ж дня затримано в порядку
статті 115 КПК України (в редакції 1960
року) та доставлено до ізолятору
тимчасового тримання, де він
знаходився до 26.12.2011 р.

У липні 2012 року під час
працевлаштування на роботу в органи
прокуратури Одеської області, а саме:
заповнюючи автобіографію ОСОБА_1
проявив нещирість, надав неправдиві
відомості зазначивши, що під судом та
слідством не перебував.

Про обставини перебування ОСОБА_1 під
слідством та в ізоляторі тимчасового
тримання стало відомо у вересні 2014 року
під час ознайомлення з матеріалами
кримінального провадження № 004384,
внесеного 10.07.2013 до Єдиного реєстру
досудових розслідувань.

З урахуванням вказаного, відповідно до
частини 1 статті 8, пункту 5 статті 9 та
статті 11 Дисциплінарного статуту
прокуратури України, статей 46 та 46-2
Закону України «Про прокуратуру»,
Наказом прокурора області від 19.09.2014 №
2212к за скоєння вчинку, який порочить
працівника прокуратури, старшого
прокурора прокуратури Малиновського
району м. Одеси юриста 3 класу ОСОБА_1
звільнено з посади та органів
прокуратури Одеської області.

Надаючи належну правову оцінку спірним
правовідносинам суд виходив з такого.

Спірні правовідносини регулюються
Законом України «Про прокуратуру» від
5.11.1991 року за № 1789-ХІІ, Дисциплінарним
статутом прокуратури України,
затвердженим постановою Верховної
Ради України від 6.11.1991р. та іншими
нормативними актами.

Питання проходження публічної служби,
організація та порядок діяльності
органів прокуратури визначаються
спеціальним Законом № 1789-ХІІ та іншими
законодавчими актами.

Відповідно вимог статті 2
Дисциплінарного статуту прокуратури
України, працівники прокуратури
повинні мати високі моральні якості,
бути принциповими і непримиренними до
порушень законів, поєднувати виконання
своїх професійних обов'язків з
громадянською мужністю,
справедливістю та непідкупністю. Вони
повинні особисто суворо додержувати
вимог закону, виявляти ініціативу в
роботі, підвищувати її якість та
ефективність і сприяти своєю
діяльністю утвердженню верховенства
закону, забезпеченню демократії,
формуванню правосвідомості громадян,
поваги до законів, норм та правил
суспільного життя.

Статтею 8 Дисциплінарного статуту
передбачено, що дисциплінарні
стягнення до прокурорсько - слідчих
працівників, а також працівників
навчальних, наукових та інших установ
прокуратури застосовується за
невиконання чи неналежне виконання
службових обов'язків або за проступок,
який порочить його як працівника
прокуратури.

Крім того, статтею 48 Закону України
«Про прокуратуру», передбачено порядок
заохочення та відповідальність
прокурорів та слідчих, частиною
третьою цієї статті встановлено, що,
зокрема, за скоєння ганебного вчинку
прокурори і слідчі несуть
відповідальність згідно з
Дисциплінарним статутом.

За змістом статті 11 Дисциплінарного
статуту, дисциплінарне стягнення має
відповідати ступеню вини та тяжкості
проступку. Прокурор, який вирішує
питання про накладення стягнення,
повинен особисто з'ясувати обставини
проступку та одержати письмове
пояснення від особи, яка його вчинила.

Будь-які порушення
прокурорсько-слідчими працівниками
законності та службової дисципліни
підривають авторитет прокуратури,
завдають шкоди інтересам держави та
суспільства.

За змістом Закону № 1789-ХІІ, загальним
принципом діяльності органів
прокуратури є принцип демократизму і
законності. Законність державної
служби в органах прокуратури знаходить
свій прояв у тому, що працівник
прокуратури зобов'язаний виконувати
свою професійну діяльність у межах, що
встановлені чинним законодавством,
повноважень державного органу -
прокуратури України, в якому він займає
прокурорську посаду, не виходячи за
рамки своїх посадових прав і
обов'язків. Прокурори можуть
здійснювати тільки ті дії, які
передбачені чинним законодавством.
Важливим проявом законності державної
служби в органах прокуратури є те, що
рішення, які приймає прокурор, повинні
бути прийняті в межах його компетенції
і відповідати нормативно-правовим
актам вищої юридичної сили. Одним із
стримувань від порушення цього
принципу є наявність щодо прокурорів
низки обмежень, які спрямованні на
забезпечення саме законності у
діяльності органів прокуратури.
Робітники прокуратури зобов'язанні
виконувати розпорядження та вказівки
своїх керівників, що забезпечує
реалізацію цього принципу.
Невід'ємними принципами є дотримання
норм та правил суспільного життя та
поведінки, тобто поведінка працівника
прокуратури повинна відповідати
загальним нормам та нормам, визначеним
юридичною деонтологією.

Як вбачається з оскаржуваного наказу,
підставою для звільнення позивача з
займаної посади слугувало скоєння ним
проступку, який порочить його як
працівника прокуратури.

Проступком, який ганьбить честь і
гідність, порочить працівників
прокуратури, є дія чи бездіяльність,
яка хоча і не є злочинною, але за своїм
характером несумісна з високим званням
прокурора і робить неможливим
виконання ним своїх службових
обов'язків; грубе порушення
загальноприйнятих норм і правил
поведінки, що принижує авторитет
державної служби - органів прокуратури.

Прокурори зобов'язані сприяти
підвищенню позитивного іміджу та
авторитету органів державної влади і
прокуратури зокрема, дорожити своїм
ім'ям та статусом, не допускати
невитриманості у висловлюваннях,
уникати ситуацій, що дискредитують
орган державної влади або ганьбить
репутацію прокуратури.

Крім того, приписами статті 46 Закону
України «Про прокуратуру» встановлено
вимоги до осіб, які призначаються на
посади прокурорів і слідчих. Так, на
вказані посади, з урахуванням цієї
статті, призначаються громадяни
України, які мають вищу юридичну
освіту, необхідні ділові і моральні
якості.

Крім того, частиною 2 статті 28 Кодексу
професійної етики та поведінки
працівників прокуратури встановлено,
що працівник прокуратури має бути
взірцем законослухняності,
добропорядочності, додержуватись
загальновизнаних норм моралі та
поведінки.

Вищим моральним змістом службової
діяльності працівника є захист людини,
її життя і здоров'я, честі та особистої
гідності, невід'ємних прав і свобод.

Совість, професійний обов'язок, честь і
гідність є головними моральними
орієнтирами на службовому шляху і
складають моральний стрижень такого
працівника.

Честь працівника виявляється в
сукупності таких якостей, як заслужена
репутація, добре ім'я, особистий
авторитет, вірність службовому
обов'язку, даному слову і прийнятим
моральним зобов'язанням.

Гідність нерозривно пов'язана з
обов'язком і честю та являє собою
єдність морального духу і високих
моральних якостей, їх формування та
підтримку в самому собі й інших людях.

Поряд з цим, частиною 2 статті 6 Кодексу
передбачено, що працівник прокуратури
повинен ставитися до громадян
справедливо, уважно, доброзичливо та
неупереджено згідно із
загальнолюдськими принципами моралі.

Мораль (від лат. moralis - те, що стосується
уподобань, mores - уподобання) - засади
влаштування взаємин між людьми у
суспільстві, сукупність норм поведінки
того чи іншого суспільного організму.
Мораль охоплює погляди на уподобання й
почуття, світоглядні орієнтації й
принципи, цілі й мотиви вчинків і
стосунків, проводячи межу між хорошим і
поганим, порядністю й непорядністю,
чесністю й безчестям, справедливістю й
беззаконням, нормою й ненормальністю,
милосердям й жорстокістю і т. д. Мораль
пропонує зразки належної поведінки.

Структура моралі включає у себе
оціночні погляди, орієнтації щодо
сенсу життя й ідеали, ставлення до того,
що відбувається довкола, суспільні
традиції, норми поведінки, життєві
принципи, мотиви вчинків, життєві цілі,
людські взаємини, категорії добра,
совісті, честі, справедливості, щастя і
таке інше.

Статтею 29 Кодексу професійної етики та
поведінки працівників прокуратури
передбачено, що оцінка дотримання
правил професійної етики та поведінки
працівника прокуратури може
надаватися, зокрема, під час проведення
атестації, при вирішені питань щодо
підвищення по службі, присвоєння
класного чину, підготовці
характеристик та рекомендацій, а також
в інших необхідних випадках.

Пунктами 3 та 3.1 наказу Генерального
прокурора України від 15.09.2014 за № 2гн
передбачено комплектування
прокурорсько-слідчих посад професійно
підготовленими, компетентними,
принциповими, добросовісним, з
високими моральним якостями
працівниками.

Крім того, пунктом 33 цього наказу
визначено основні визначальні
критерії, які характеризують оцінку
діяльності прокурорів і слідчих, серед
яких, крім інших вважається
кваліфікованість, компетентність,
досвідченість, відданість справі,
ініціативність, принциповість та
неупередженість у вирішені службових
питань, непримиренність до будь-яких
порушень закону, дотримання
морально-етичних норм.

З урахуванням зазначеного, суд вважає
що порушення у відношенні ОСОБА_1
кримінальної справи та в подальшому
приховування вказаних відомостей при
заповненні ним особисто автобіографії,
не є прикладом безумовного дотримання
вимог законів і високоморальних
принципів, а навпаки.

Крім того, суд критично ставиться до
посилань позивача на рішення
Конституційного Суду України № 9-рп/99
від 27 жовтня 1999 року, оскільки вказане
рішення визначає момент настання
кримінальної відповідальності. А
звільнення позивача відбулось не через
притягнення його до кримінальної
відповідальності, а за скоєння вчинку,
який порочить працівника прокуратури.

При цьому, приписами статті 214 КПК
України (2012 р.), зокрема, визначено, що
досудове розслідування розпочинається
з моменту внесення відомостей до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань. Положення про Єдиний
реєстр досудових розслідувань, порядок
його формування та ведення
затверджуються Генеральною
прокуратурою України за погодженням з
Міністерством внутрішніх справ
України, Службою безпеки України,
органом, що здійснює контроль за
додержанням податкового
законодавства.

Повідомлення про підозру обов'язково
здійснюється в порядку, передбаченому
статтею 278 КПК України, у випадках:

1) затримання особи на місці вчинення
кримінального правопорушення чи
безпосередньо після його вчинення;

2) обрання до особи одного з
передбачених цим Кодексом запобіжних
заходів;

3) наявності достатніх доказів для
підозри особи у вчиненні кримінального
правопорушення.

Приписами статті 111 КПК України (в
редакції 1960 р.), досудове слідство
провадиться у всіх справах, за
винятком справ про злочини, зазначені в
останньому реченні частини 1 статті 27
і статті 425 цього Кодексу, по яких
досудове слідство провадиться у
випадках, коли злочин вчинено
неповнолітнім чи особою, яка через
свої фізичні або психічні вади не може
сама здійснювати своє право на
захист, а також коли це визнає за
необхідне прокурор чи суд.

Досудове слідство провадиться лише
після порушення кримінальної справи
і в порядку, встановленому цим
Кодексом. Слідчий зобов'язаний негайно
приступити до провадження слідства
в порушеній ним чи переданій йому
справі.

В свою чергу, питання яке поставлено в
автобіографії, викладено у редакції: Чи
перебували Ви під судом або слідством,
де, коли та за що?

На що, ОСОБА_1 відповів: Під судом та
слідством не перебував.

Тоді як, судом встановлено, що 17.12.2011 р.
слідчим СВ Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області порушено
кримінальну справу № 0 відносно
ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ознаками
злочину, передбаченого частиною 2
статті 187 КК України. ОСОБА_1 того ж дня
затримано в порядку статті 115 КПК
України (в редакції 1960 року) та
доставлено до ізолятору тимчасового
тримання, де він знаходився до 26.12.2011 р.

А з урахуванням приписів як КПК України
(в редакції 1960 р.) так і чинного КПК
України, вказані дії є досудовим
розслідуванням (досудовим слідством), а
отже, відповідь ОСОБА_1 у автобіографії
суперечить дійсним обставинам з
приводу цього питання.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

На підставі вищевикладеного, з
урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, оцінюючи надані
сторонами у справі докази у сукупності,
суд прийшов до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163,
167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської
області, третя особа: ОСОБА_3 про
визнання незаконним та скасування
наказу № 2212к о/с від 19.09.2014 р.,
поновлення на посаді та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС
України.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з моменту отримання копії
постанови з одночасним поданням її
копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя
Потоцька
Н.В.

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської
області, третя особа: ОСОБА_3 про
визнання незаконним та скасування
наказу № 2212к о/с від 19.09.2014 р.,
поновлення на посаді та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - відмовити повністю.

24 листопада 2014 року.