Справа № 524/1274/14-а
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року м. Київ
К/800/39777/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської
Т.Ф.,

Винокурова
К.С.,

Олексієнка М.М.,

провівши у порядку письмового
провадження касаційний розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Головного
управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання вчинити певні дії та
утриматися від вчинення певних дій,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Головного
управління Пенсійного фонду України в
Полтавській області на постанову
Автозаводського районного суду міста
Кременчука Полтавської області від 16
травня 2014 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 1 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 пред'явив у суді
позов до Головного управління
Пенсійного фонду України в Полтавській
області (далі - ГУ ПФУ) про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання винити певні дії, а у
березні 2014 року - про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання вчинити певні дії та
утриматися від вчинення певних дій.

Ухвалою Автозаводського районного
суду міста Кременчука Полтавської
області від 28 квітня 2014 року позовні
заяви ОСОБА_4 об'єднані в одне
провадження для їх спільного розгляду.

Під час розгляду справи позивач
неодноразово змінював та уточнював
позовні вимоги і остаточно просив суд
визнати протиправною бездіяльність ГУ
ПФУ щодо невиплати йому з 1 січня 2014
року пенсії в розмірі, визначеному
статтею 22 Закону України від 9 квітня 1992
року № 2262-ХІІ "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" (далі - Закон №№ 2262-ХІІ), - не нижче
130 % від трьох з половиною мінімальних
пенсій за віком, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленого частиною першою статті
28 Закону України від 9 липня
2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" (далі -
Закон № 1058-ІV); зобов'язати ГУ ПФУ
призначити та виплатити йому пенсію в
розмірі, визначеному статтею 22 Закону
№ 2262-ХІ, - не нижче 130 % від трьох з
половиною мінімальних пенсій за віком,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановленого частиною
першою статті 28 Закону № 1058-ІV,
починаючи з 1 січня 2014 року; заборонити
ГУ ПФУ вчиняти дії щодо виплати йому з 1
січня 2014 року іншої пенсії, ніж на
підставі та в розмірі, визначеному
статтею 22 Закону № 2262-ХІІ; визнати
протиправними дії ГУ ПФУ щодо
призначення йому з 21 лютого 2014 року
пенсії за вислугу років за відсутності
його згоди та відповідної письмової
заяви про це.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що є пенсіонером МВС України,
інвалідом війни ІІ групи; перебуває на
обліку в ГУ ПФУ. Постановою
Автозаводського районного суду міста
Кременчука Полтавської області від 9
березня 2010 року, яка набрала законної
сили, ГУ ПФУ зобов'язано привести
розмір його пенсії у відповідність до
вимог статті 22 Закону № 2262-ХІІ,
визначивши її у розмірі 130% від трьох з
половиною мінімальних пенсій за віком,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановленого частиною
першою статті 28 Закону № 1058-ІV,
починаючи з 12 січня 2005 року, за
виключенням періоду з 1 січня 2006
року по 21 травня 2008 року, та виплатити
йому недоотриману її частину.

Відповідач до 1 листопада 2011 року
добровільно виконував це судове
рішення, а потім знову призначив йому
пенсію на власний розсуд. 17 січня 2014
року він звернувся до ГУ ПФУ із заявою
про відновлення виплати пенсії в
порядку та розмірі, визначеними
судовим рішенням, однак отримав
відмову. 13 лютого 2014 року він
знову подав заяву про переведення на
пенсію у розмірі, передбаченому
статтею 22 Закону № 2262-ХІІ, оскільки
відповідач безпідставно виплачував її
у розмірі, встановленому статтею 21
цього Закону. Проте відповідач, замість
нарахування йому пенсії відповідно до
статті 22 Закону № 2262-ХІІ, з 21 лютого 2014
року перевів його на пенсію за вислугу
років без його на те згоди та за
відсутності відповідної письмової
заяви.

Постановою Автозаводського районного
суду міста Кременчука Полтавської
області від 16 травня 2014 року, залишеною
без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 1 липня 2014 року, визнано
протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо
невиплати ОСОБА_4 з 1 січня 2014 року
пенсії в розмірі, визначеному статтею 22
Закону № 2262-ХІІ, у розмірі 130 % від трьох
з половиною мінімальних пенсій за
віком, виходячи з розміру мінімальної
пенсії за віком, встановленого
частиною першою статті 28 Закону № 1058-ІV.
Зобов'язано ГУ ПФУ вчинити дії
щодо виплати ОСОБА_4 пенсії у розмірі,
визначеному статтею 22 Закону № 2262-ХІІ,
- 130 % від трьох з половиною мінімальних
пенсій за віком, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленого частиною першою статті 28
Закону № 1058-ІV, з 1 січня 2014 року. Визнано
протиправними дії ГУ ПФУ щодо
призначення ОСОБА_4 з 21 лютого 2014 року
пенсії за вислугу років. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ГУ ПФУ посилається
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, у зв'язку з
чим ставить питання про скасування
прийнятих ними рішень та ухвалення
нової постанови про відмову в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

ОСОБА_4 своїм правом, як сторони у
справі, подати заперечення на
касаційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з огляду на
таке.

Оскільки судові рішення оскаржуються
відповідачем в частині задоволених
позовних вимог, а в іншій частині
судові рішення сторонами не
оскаржуються, то колегія суддів
перевіряє їх законність та
обґрунтованість лише у цій частині.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є
інвалідом війни ІІ групи, перебуває на
обліку в ГУ ПФУ, де до 21 лютого 2014 року
отримував пенсію по інвалідності, а з 21
лютого 2014 року - пенсію за вислугу
років.

Постановою Автозаводського районного
суду міста Кременчука Полтавської
області від 9 березня 2010 року, залишеною
без змін ухвалами Апеляційного суду
Полтавської області від 14 липня 2010 року
та Вищого адміністративного суду
України від 19 квітня 2012 року, ГУ ПФУ
зобов'язано призначити ОСОБА_4 пенсію
відповідно до вимог статті 22 Закону №
2262-ХІІ, у розмірі 130 % від трьох з
половиною мінімальних пенсій за віком,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановленого частиною
першою статті 28 Закону № 1058-ІV,
починаючи з 12 січня 2005 року, за
виключенням періоду з 1 січня 2006 року по
21 травня 2008 року, та виплатити
недоотриману її частину.

Зазначене судове рішення ГУ ПФУ
виконало та продовжило виплату пенсії
ОСОБА_4 у розмірі, визначеному цим
рішенням суду. Однак, у зв'язку з
набранням з 1 листопада 2011 року
чинності Законом України від 14 червня
2011 року № 3491-VI "Про внесення змін до
Закону України "Про державний бюджет
України на 2011 рік" та постановою
Кабінету Міністрів України від 6 липня
2011 року № 745 "Про встановлення деяких
розмірів виплат, що фінансуються за
рахунок коштів державного бюджету",
виплата пенсії ОСОБА_4 відновлена за
положеннями законодавства, що діяло до
постановлення рішення суду від 9
березня 2010 року.

Не погоджуючись з такими діями, ОСОБА_4
17 січня 2014 року звернувся до ГУ ПФУ із
заявою про відновлення з 1 січня 2014 року
виплати пенсії в порядку та розмірах,
визначених постановою Автозаводського
районного суду міста Кременчука
Полтавської області від 9 березня 2010
року. Проте, листом за № 34/с-03
від 4 лютого 2014 року ГУ ПФУ відмовило
йому в цьому, посилаючись, що усі
перерахунки його пенсій, котрі
здійснювалися з 1 листопада 2011 року, та
розміри виплачених йому пенсій
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
про визнання протиправною
бездіяльності ГУ ПФУ щодо невиплати
йому з 1 січня 2014 року пенсії в розмірі,
визначеному статтею 22 Закону № 2262-ХІІ,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що право позивача порушене, а тому
підлягає судовому захисту.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком судів, оскільки він
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства.

Так, статтею 21 Закону № 2161-ХІІ
встановлено, що пенсії по інвалідності
військовослужбовцям, особам, які мають
право на пенсію за цим Законом
призначаються, зокрема, інвалідам
війни II групи - 80 процентів
відповідних сум грошового
забезпечення (заробітку).

Згідно зі статтею 22 Закону № 2161-ХІІ
мінімальні розміри пенсій по
інвалідності встановлюються, в тому
числі, інвалідам війни з числа солдатів
і матросів строкової служби II групи -
трьох з половиною мінімальних пенсій
за віком, III групи - двох мінімальних
пенсій за віком (абзац другий статті 22 у
редакції Закону України від 23
листопада 1995 року № 456/95-ВР); інвалідам з
числа офіцерського складу та осіб
начальницького складу (крім молодшого)
органів внутрішніх справ і державної
пожежної охорони - 130 процентів
відповідних мінімальних розмірів
пенсій, передбачених цією статтею для
інвалідів з числа солдатів і матросів
строкової служби (абзац третій статті 22
у редакції Закону України від 24 червня
2004 року № 1889-IV).

Пізніше, підпунктом 2 пункту 29 Розділу II
"Внесення змін до деяких законодавчих
актів України" Закону України від 28
грудня 2007 року № 107-VI "Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України", абзаци другий та третій
статті 22 Закону № 2262-ХІІ змінено. Ці
зміни набрали чинності з 1 січня 2008
року, проте невдовзі Рішенням
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року № 10-рп/2008 були визнані
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними).
Редакція статті 22 Закону № 2161-ХІІ після
1 січня 2008 року змін не зазнавала.

Однак, Законами України від 22 грудня 2011
року № 4282-VI "Про Державний бюджет
України на 2012 рік" та від 6 грудня 2012
року № 5515-VI "Про Державний бюджет
України на 2013 рік" було встановлено, що
у 2012 та 2013 роках норми і положення
статті 22 Закону № 2262-ХІІ
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
бюджету Пенсійного фонду України на 2012
рік та 2013 рік, відповідно.

Оскільки Законом України від 16 січня 2014
року № 719-VII "Про Державний бюджет
України на 2014 рік" окремий порядок
застосування норм і положень статті 22
Закону № 2262-ХІІ України встановлено не
було, то вони підлягають застосуванню у
редакції Законів України від 23
листопада 1995 року № 456/95-ВР та від 24
червня 2004 року № 1889-IV, яка відновила
свою дію з 22 травня 2008 року. Отже,
положення статті 22 Закону № 2262-ХІІ у
редакції підпункту 2 пункту 29 Розділу II
Закону України від 28 грудня 2007 року №
107-VI застосуванню до спірних
правовідносин не підлягають.

За таких обставин, висновок судів
попередніх інстанцій про наявність у
позивача права на пенсію у розмірі 130 %
від трьох з половиною мінімальних
пенсій за віком, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, починаючи
з 1 січня 2014 року, ґрунтується
на правильному застосуванні норм
матеріального права.

Що ж стосується позову в частині
визнання протиправними дій ГУ ПФУ щодо
призначення ОСОБА_4 21 лютого 2014 року
пенсії за вислугу років, то колегія
суддів також погоджується з висновком
судів про його обґрунтованість, з
огляду на таке.

Законом № 2262-ХІІ передбачено
призначення таких видів пенсій: за
вислугу років, по інвалідності, у
зв'язку з втратою годувальника.

Статтею 7 Закону № 2262-ХІІ
військовослужбовцям, особам, які мають
право на пенсію за цим Законом та
членам їх сімей, які одночасно мають
право на різні державні пенсії, надано
право обрати одну з них.

Згідно з пунктом 14 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб", затвердженого постановою
Правління Пенсійного фонду України від
30 січня 2007 року № 3-1
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 15 лютого 2007 року за № 135/13402),
орган, що призначає пенсії, розглядає
питання про призначення пенсії або про
відновлення виплати раніше
призначеної пенсії, а також про
переведення з одного виду пенсії на
інший при зверненні особи з
відповідною заявою.

Такі заяви приймаються органом, що
призначає пенсії, за умови подання
заявником усіх необхідних документів,
про що цим органом видається
відповідна розписка - повідомлення, із
зазначенням дати прийняття заяви та
переліку одержаних документів. Рішення
за зазначеними заявами приймається
органом, що призначає пенсію, не
пізніше 10 днів після надходження заяви
з необхідними документами, і
оформляється відповідним
розпорядженням.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що ОСОБА_4 у своїй заяві до
ГУ ПФУ не просив перевести його саме на
пенсію за вислугу років. У відповідь на
цю заяву, ГУ ПФУ листом № 1215/03-24/1 від 27
лютого 2014 року роз'яснило
ОСОБА_4, що внаслідок переведення
розмір його пенсії буде зменшено, у
зв'язку з чим просило підтвердити свою
згоду на таке переведення.

З огляду на те, що позивач своєї згоди
на перехід на пенсію за вислугу років
письмово так і не підтвердив,
натомість, відповідач з 21 лютого 2014
року таку пенсію у зменшеному розмірі
йому призначив, що підтверджується
його повідомленням № 1980/03-24/1 від 7
квітня 2014 року, суди дійшли
обґрунтованого висновку щодо
протиправності дій ГУ ПФУ.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення судів
є законними та обґрунтованими і не
підлягають скасуванню, оскільки суди,
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішили спір у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин; в судових рішеннях
повно відображені обставини, що мають
значення для справи, висновки судів
щодо встановлених обставин і правові
наслідки є правильними, а доводи
касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України в Полтавській
області залишити без задоволення, а
постанову Автозаводського районного
суду міста Кременчука Полтавської
області від 16 травня 2014 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 1 липня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

К.С. Винокуров

М.М. Олексієнко