Справа № К/9991/48752/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/48752/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Відділу громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Дзержинського районного відділу
Харківського міського управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області, третя особа -
Харківський торгівельно-економічний
інститут Київського національного
торгівельно-економічного університету
про визнання дій незаконними та
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 4 лютого 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 6 липня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом, у якому просила визнати
незаконними дії та зобов'язати Відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дзержинського районного
відділу Харківського міського
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Харківській області
(ділі ВГІРФО) зареєструвати її за
місцем свого проживання у гуртожитку в
кімнаті АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначала, що
після подання усіх необхідних
документів відповідач відмовив в
проведенні такої реєстрації внаслідок
відсутності ордера на вселення та
відповідної згоди на це Харківського
торгівельно-економічного
інституту Київського національного
торгівельно-економічного
університету, на балансі якого
перебуває даний гуртожиток.

Таку відмову позивач вважає
протиправною, такою що порушує його
законні права та інтереси, передбачені
Конституцією України, Житловим
кодексом РСР та Законом України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" від 11
грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон №
1382-IV).

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 4
лютого 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 6 липня 2011
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі
позивач, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
судові рішення скасувати та направити
справу на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційних скарги, матеріали
справи, колегія суддів, в межах статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України, дійшла висновку
про задоволення скарги з таких підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи
ОСОБА_4 фактично з неповнолітнього віку
проживає в гуртожитку в будинку
АДРЕСА_1 разом з батьками ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які зареєстровані за цією ж
адресою за рішенням суду.

При цьому, згідно матеріалів справи,
батьки позивача після відновлення
свого права на реєстрацію місця
проживання, з такої реєстрації не
зняті.

Вказаний гуртожиток є власністю
держави, балансоутримувачем якого є
Харківський торгівельно-економічний
інститут Київського національного
торгівельно-економічного
університету.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суди виходили з відсутності
згоди балансоутримувача на реєстрацію
позивача за вказаною адресою, а також з
того, що гуртожиток є студентським, а
тому оскільки позивач у розумінні
Примірного положення про студентський
гуртожиток вищого навчального закладу,
затвердженого Наказом Міністерства
освіти і науки від 13 листопада 2007 року
№ 1004, до осіб, що мають право
проживати у такому, не відноситься, її
заява до відповідача щодо реєстрації є
безпідставною.

Проте до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права
виходячи з наступного.

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав
людини і основоположних свобод та
іншими міжнародно-правовими
документами про права людини
закріплено право на житло.

Конституцією України також серед
основних прав і свобод людини й
громадянина проголошено право на житло
(стаття 47).

За змістом статті 2 (Свобода
пересування) Протоколу № 4 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен, хто
законно перебуває на території
будь-якої держави, має право вільно
пересуватися і вільно вибирати місце
проживання в межах цієї території.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1382-IV
вільний вибір місця проживання чи
перебування - право громадянина
України, а також іноземця та особи без
громадянства, які на законних
підставах перебувають на території
України, на вибір
адміністративно-територіальної
одиниці, де вони хочуть проживати чи
перебувати.

За приписами Закону № 1382-IV громадянин
України, а також іноземець чи особа без
громадянства, які постійно або
тимчасово проживають в Україні,
зобов'язані протягом десяти днів після
прибуття до нового місця проживання
зареєструвати місце проживання.
Реєстрація місця проживання особи
здійснюється в день подання особою
документів. Реєстрація місця
проживання за заявою особи може бути
здійснена з одночасним зняттям з
реєстрації попереднього місця
проживання.

Вказаним Законом визначено вичерпний
перелік необхідних документів для
реєстрації місця проживання та
заборонено вимагати для реєстрації
подання особою інших документів.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу
УРСР жилі будинки, а також жилі
приміщення в інших будівлях, що
знаходяться на території Української
РСР, утворюють житловий фонд. Житловий
фонд включає:

- жилі будинки і жилі приміщення в інших
будівлях, що належать державі
(державний житловий фонд);

- жилі будинки і жилі приміщення в інших
будівлях, що належать колгоспам та
іншим кооперативним організаціям, їх
об'єднанням, профспілковим та іншим
громадським організаціям (громадський
житловий фонд);

- жилі будинки, що належать
житлово-будівельним кооперативам (фонд
житлово-будівельних кооперативів);

- жилі будинки (частини будинків),
квартири, що належать громадянам на
праві приватної власності (приватний
житловий фонд);

- квартири в багатоквартирних жилих
будинках, садибні (одноквартирні) жилі
будинки, а також жилі приміщення в
інших будівлях усіх форм власності, що
надаються громадянам, які відповідно
до закону потребують соціального
захисту (житловий фонд соціального
призначення).

До житлового фонду включаються також
жилі будинки, що належать
державно-колгоспним та іншим
державно-кооперативним об'єднанням,
підприємствам і організаціям.

Згідно статті 6 Житлового кодексу
УРСР жилі будинки і жилі приміщення
призначаються для постійного
проживання громадян, а також для
використання у встановленому порядку
як службових жилих приміщень і
гуртожитків.

Суди попередніх інстанцій не
дослідили питання можливості
застосування до спірних правовідносин
вимог статей 61, 64 та 65 Житлового
кодексу УРСР, та не надали належної
правової оцінки тому, що позивач, як
член сім'ї наймачів (ОСОБА_5 та ОСОБА_6)
вказаного житлового приміщення має усі
права та несе обов'язки щодо вселення,
утримання тощо.

Окрім того, суди попередніх
інстанцій не надали належної правової
оцінки діям відповідача, які
виразились у наданні відповіді про
відмову у реєстрації за вказаною
адресою, внаслідок чого і виник спір
між сторонами.

Так, у відповідності з частиною 1 статті
2 Кодексу адміністративного
судочинства України, завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 1 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Обов'язковою ознакою
нормативно-правового акта чи правового
акта індивідуальної дії, а також
відповідних дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень є
створення ними юридичних наслідків у
формі прав, обов'язків, їх зміни чи
припинення.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач дійсно вчинив певні дії в
порядку Закону України «Про звернення
громадян» надавши відповідь позивачу з
питань реєстрації в гуртожитку.

Проте, така відповідь ВГІРФО від 4
листопада 2010 року не породжує жодних
правових наслідків та не є рішенням
суб'єкту владних повноважень у
розумінні чинного Закону.

Тобто, незалежно від наявності права
особи на здійснення реєстрації місця
проживання, що забезпечене
Конституцією України, Європейської
Конвенції з прав людини і
основоположних свобод та зазначеним
Законом, існує також обов'язкова
процедура такого проведення
відповідним суб'єктом владних
повноважень, яким у розумінні чинного
Закону є відповідач.

Тому судам слід було звернути увагу на
те, що відповідного рішення ВГІРФО щодо
відмови у здійсненні спірної
реєстрації позивача прийнято не було, а
тому можливо лише вирішення питання
щодо можливості такої реєстрації.

При цьому колегія суддів звертає увагу
на те, що до компетенції судів не
віднесені функції органів державної
влади з питань здійснення реєстрації
місця проживання, оскільки такими
наділений спеціальний суб'єкт владних
повноважень.

Враховуючи зазначене, суди дійшли
передчасного висновку, щодо відмови в
позові.

Отже, неповне з'ясування судами
попередніх інстанцій дійсних обставин
справи та порушення норм матеріального
і процесуального права призвело до
ухвалення рішень, які не відповідають
вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають
скасуванню, а справа згідно правил
частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
направленню на новий розгляд, оскільки
суд касаційної інстанції не може
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 4 лютого 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 6 липня 2011 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало