Справа № 2-а-1519/10/1512
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2014-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

21 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
2-а-1519/10/1512

Категорія: 10.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Луняченко Валеріан Олександрович
Одеський апеляційний адміністративний
суд в складі колегії суддів:

Головуючого: судді Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В.,
Романішина В.Л.

розглянув у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Департаменту праці та соціальної
політики Одеської міської ради на
постанову Київського районного суду
від 20 грудня 2010 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці
та соціальної політики Одеської
міської ради про зобов'язання суб'єкта
владних повноважень вчинити певні дії,
зокрема перерахувати та стягнути суму
недоплаченої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2010 року позивач звернувся з
позовом до Департаменту праці та
соціальної політики Одеської міської
ради про зобов'язання суб'єкта владних
повноважень вчинити певні дії, зокрема
перерахувати та стягнути суму
недоплаченої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку.

За результатами розгляду
адміністративного позову Київським
районним судом м. Одеси від 20 грудня 2010
року позов задоволено частково,
визнано неправомірними дії
Департаменту праці та соціальної
політики Одеської міської ради щодо
відмови виплачувати ОСОБА_1 допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі не менше
прожиткового мінімуму , встановленого
для дітей у віці до 6 років за період з
09.06.2010 року по 09.12.2010 р.

Зобов'язано Департамент праці та
соціальної політики Одеської міської
ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1
недоплачену щомісячну допомогу по
догляду за дитиною, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею
трирічного віку у розмірі прожиткового
мінімуму встановленого для дітей у
віці до 6 років за період з 09.06.2010 року по
09.12.2010 року.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати оскаржену постанову та
ухвалити нову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги апелянт
обґрунтовує тим, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Позивач письмових заперечень на
апеляційну скаргу не надав.

Ухвалюючи постанову про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції встановив, що в період з 09
червня 2010 року відповідач був
зобов'язаний нараховувати та
сплачувати допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку в розмірі, встановленому ст. 43
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням".

Також, суд першої інстанції дійшов
висновку, що повноваження щодо
нарахування такої соціальної допомоги
покладено на органи управління
соціального захисту населення, а тому в
частині визначення грошової суми 8 056,19
грн. слід відмовити.

Справа розглянута в порядку письмового
провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 197
КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
апеляційний суд дійшов до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є матір'ю малолітньої дитини -
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем їй
було виплачено допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку в розмірі 130 грн. щомісячно до
травня 2010 р.

При нарахуванні допомоги відповідач
керувався ст. 15 Закону України "Про
державну допомогу сім'ям з дітьми".

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції про наявність правових
підстав для часткового задоволення
позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України
громадянам гарантовано право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ
і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення;
створенням мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними. Пенсії,
інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

До 01 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України від 28 грудня
2007 року № 107-VI "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України" -
правовідносини щодо виплати допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку регулювалися Законом
України від 21 листопада 1992 року № 2811-ХII
"Про допомогу сім'ям з дітьми" (далі -
Закон № 2811-ХII), дія якого поширювалася
на осіб, не застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом України від 18 січня 2001 року №
2240-III "Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням" (далі - Закон № 2240-III), який
поширював свою дію на застрахованих у
зазначеній системі осіб.

Розмір допомоги також визначався цими
законами. Зокрема, частиною першою
статті 15 Закону України "Про державну
допомогу сім'ям з дітьми" передбачено,
що допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі встановленого
законом прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років.

Законами України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік» від 23.12.2010 р. №2857-УІ
особливого розміру і порядку
призначення і здійснення виплати
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
відповідно до Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»
передбачено не було.

Отже, у зв'язку з тим, що Законами
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік» не передбачено особливого
розміру і порядку призначення і
здійснення виплати допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку відповідно до Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми», а відповідні особливі розміри
і порядки призначення і здійснення
виплати допомоги діяли лише у 2009 та 2011
бюджетних роках, то у 2011 бюджетному
році єдиною нормою, що регулює розмір
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку,
залишилися ч. 1 ст. 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» в
редакції чинній до внесення змін
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
від 28.12.2007 р. №107-УІ, відповідно до якої
допомога по догляду дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі встановленого
законом прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років. Саме ця норма
Закону і підлягає застосуванню з 16.05.2011
р., оскільки нічого іншого
законодавством передбачено не було та
вона є єдиною нормою Закону, що регулює
відповідні правовідносини у цій сфері.

Однак, в порушення вказаної норми,
допомогу по догляду за дитиною
відповідач виплачував позивачці у 2010 .
не у в повному обсязі, а лише в розмірі
130 грн. на місяць, протиправно
застосовуючи при цьому іншу норму
Закону, у зв'язку з чим порушив права
позивачки, які підлягають захисту
судом.

Таким чином, при вирішенні спору по
справі суд першої інстанції помилково
послався на норми Закону України від 21
листопада 1992 року № 2811-ХІІ «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми».

Також, колегія суддів апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції, що
адміністративний суд може лише
визнавати дії суб'єктів владних
повноважень незаконними та покладати
обов'язок на відповідача провести
нарахування та виплату належних сум
відповідно до Закону за відповідний
рік, і не є уповноваженим органом
проводити розрахунок суми
заборгованості, а відтак вимога про
стягнення з відповідача
заборгованість у сумі 8056,19 грн.
задоволенню не підлягають.

Враховуючи все вищевикладене,
апеляційний суд вважає, що суд першої
інстанції порушень матеріального та
процесуального права не допустив, а
наведені в апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують, відповідно, апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, ст. 198, ст. 200, ст. 205,
ст. 206, ст. 254 КАС України, апеляційний
суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Департаменту праці
та соціальної політики Одеської
міської ради залишити без задоволення,
постанову Київського районного суду
від 20 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
постановлення, і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: В.Л.Романішин