Справа № 824/1406/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року м.
Київ К/800/6962/14

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівЦуркана М. І.,
Чалого С. Я.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної фінансової інспекції у
Чернівецькій області на постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 15
жовтня 2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 16 січня 2014 року у справі за позовом
Державної фінансової інспекції у
Чернівецькій області до Міського
комунального підприємства
"Чернівціспецкомунтранс" про виконання
вимог щодо усунення порушення,

встановив:

Державна фінансова інспекція у
Чернівецькій області звернулась до
Міського комунального підприємства
"Чернівціспецкомунтранс" з позовом, в
якому просила, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог від 25 вересня
2013року, зобов'язати відповідача
виконати вимоги Державної фінансової
інспекції в Чернівецькій області від 27
березня 2013 року № 24-06-14/2077 в
частині вжиття заходів щодо усунення
порушень на суму 592 240 грн 36 коп., а саме:

- провести претензійно-позовну роботу
щодо повернення дебіторами
заборгованості на загальну суму 49 298
грн 92 коп., в іншому випадку стягнути з
осіб, винних у неотриманні доходів,
шкоду у порядку та розмірі,
встановленому у ст.ст. 130-136 Кодексу
законів про працю України (п.1 вимог
ревізії);

- відобразити в обліку заборгованості
перед бюджетом та перерахувати 44 016 грн
59 коп ., отриманої орендної плати до
міського бюджету(п. 2, 3 вимог ревізії);

- стягнути з осіб, винних у
безпідставному списанні палива на суму
35 817 грн 18 коп., шкоду у порядку та
розмірах ст. ст. 130-136 Кодексу законів
про працю України (п.5 вимог ревізії);

- відобразити в обліку дебіторську
заборгованість за ненадані послуги
(різницю у вартості наданих послуг) на
суму 62 027 грн 56 коп., провести
претензійно-позовну роботу з
КП "Київспецкомунтранс" щодо
відшкодування зайвих виплат шляхом
повернення коштів або надання
відповідних послуг, в іншому випадку
стягнути з осіб, винних у проведенні
зайвих виплат, шкоду у порядку та
розмірі, встановленому у ст.ст. 130-136
Кодексу законів про працю України (п.6
вимог ревізії);

- стягнути з осіб, винних у
безпідставному списанні палива на суму
239 240 грн 10 коп., шкоду у порядку та
розмірі, встановленому у ст.ст. 130-136
Кодексу законів про працю України (п.9
вимог ревізії);

- стягнути з осіб, винних у
безпідставному списанні палива на суму
44 218 грн 75 коп., шкоду у порядку та
розмірі, встановленому у ст.ст. 130-136
Кодексу законів про працю України (п.10
вимог ревізії);

- повернути (відшкодувати) зайво
отримані кошти в сумі 49 006 грн 69 коп.
шляхом їх повернення або надання
послуг Департаменту ЖКГ Чернівецької
міської ради (п.11 вимог ревізії);

- поновити в обліку дебіторську
заборгованість за надані
підприємством послуги з вивозу рідких
нечистот мешканцями будинків
комунальної власності на загальну суму
53 069 грн 25 коп. (п.14 вимог ревізії);

- відкоригувати в обліку суми зайво
нарахованої амортизації на загальну
суму 15 545 грн 32 коп. (п. 15 вимог ревізії).

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року, позов задоволено частково:
зобов'язано Міське комунальне
підприємство "Чернівціспецкомунтранс"
виконати вимоги Державної фінансової
інспекції в Чернівецькій області від 27
березня 2013 року № 24-06-14-14/2077 в частині
вжиття заходів щодо усунення порушень
на суму 160 767 грн 65 коп., а саме:

- провести претензійно-позовну роботу
щодо повернення дебіторами
заборгованості на загальну суму 49 298
грн 92 коп., в іншому випадку стягнути з
осіб, винних у неотриманні доходів,
шкоду у порядку та розмірі,
встановленому у ст.ст. 130-136 Кодексу
законів про працю України;

- відобразити в обліку заборгованості
перед бюджетом та перерахувати 42 854 грн
16 коп. отриманої орендної плати до
міського бюджету;

- поновити в обліку дебіторську
заборгованість за надані
підприємством послуги з вивозу рідких
нечистот мешканцями будинків
комунальної власності на загальну суму
53 069 грн 25 коп.;

- відкоригувати в обліку суми зайво
нарахованої амортизації на загальну
суму 15 545 грн 32 коп.;

в задоволені іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів в
частині відмови в задоволенні позову,
позивач звернувся з касаційною
скаргою, в якій просив їх в цій частині
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову повністю, яким
зобов'язати відповідача виконати п.п. 5,
6, 9, 10, 11 вимоги Держфінінспекції в
Чернівецькій області від 27 березня 2013
року №24-06-14-14/2077.

В запереченнях відповідач просив
залишити скаргу без задоволення, а
оскаржувані рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги в межах ст. 220
КАС України, матеріали справи, колегія
суддів вважає, що скарга задоволенню не
підлягає.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що Державна фінансова
інспекція в Чернівецькій області в
період з 10 грудня 2012року по 05 березня 2013
року провела ревізію
фінансово-господарської діяльності
відповідача за 2009-2011 роки та завершений
період 2012 року, за
результатами якої складено акт ревізії
від 13 березня 2013 року № 24-06/109.

На підставі акту ревізії позивач
направив лист-вимогу про усунення
порушень та недоліків, виявлених
ревізією, від 27 березня 2013 року №
24-06-14-14/2077 МКП
«Чернівціспецкомунтранс», яка
залишена відповідачем без виконання.

У зв'язку з неусуненням відповідачем
вказаної вимоги, позивач заявив позов
до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з
яким погодився суд апеляційної
інстанції, щодо обґрунтованості позову
частково.

Переглядаючи рішення судів в частині
відмови в задоволені позову, колегія
суддів погоджується з висновками судів
з огляду на таке.

Відповідно ст. 2 Закону України «Про
державну контрольно-ревізійну службу»
(в редакції на час ухвалення судового
рішення) головним завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

Державний фінансовий контроль
реалізується державною
контрольно-ревізійною службою через
проведення державного фінансового
аудита, перевірки державних закупівель
та інспектування.

Порядок проведення державною
контрольно-ревізійною службою
державного фінансового аудиту та
інспектування встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Для підтвердження виявлених в ході
операційного аудиту фактів порушення
законодавства та належного їх
документування контролюючий орган
забезпечує проведення ревізії
відповідно до Порядку проведення
інспектування Державною фінансовою
інспекцією, її територіальними
органами, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 20
квітня 2006 року № 550.

Пунктом 35 вказаного Порядку визначено,
що виявлені допущені об'єктом контролю
порушення законодавства, контроль за
дотриманням якого віднесено до
компетенції служби, фіксуються в
констатуючій частині акта ревізії з
обов'язковим посиланням на норми
законів чи інших нормативно-правових
актів, які порушено, та зазначенням
винних у їх допущенні осіб.

Відповідно до п. 46 Порядку якщо вжитими
в період ревізії заходами не
забезпечено повне усунення виявлених
порушень, органом служби у строк не
пізніше ніж 10 робочих днів після
реєстрації акта ревізії, а у разі
надходження заперечень (зауважень) до
нього - не пізніше ніж 3 робочих дні
після надіслання висновків на такі
заперечення (зауваження) надсилається
об'єкту контролю письмова вимога щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства із зазначенням строку
зворотного інформування.

Згідно із п. 49 Порядку у разі коли діями
чи бездіяльністю працівників об'єкта
контролю державі або підконтрольній
установі заподіяна матеріальна шкода,
орган служби ставить вимоги перед
керівником об'єкта контролю та органом
його управління щодо пред'явлення
цивільних позовів до винних осіб.

Отже, встановивши, що державному
підприємству завдано шкоду, управління
ставить вимоги перед керівником
об'єкта контролю та органом його
управління щодо пред'явлення цивільних
позовів до винних осіб.

Крім того, п. 50 Порядку встановлено, що
за результатами проведеної ревізії у
межах наданих прав органи служби
вживають заходів для забезпечення:
притягнення до адміністративної,
дисциплінарної та матеріальної
відповідальності винних у допущенні
порушень працівників об'єктів
контролю; звернення до суду в інтересах
держави щодо усунення виявлених
ревізією порушень законодавства з
питань збереження і використання
активів, а також стягнення у дохід
держави коштів, одержаних за
незаконними договорами, без
встановлених законом підстав або з
порушенням вимог законодавства;
застосування заходів впливу за
порушення бюджетного законодавства.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи згідно із ст. 19 Конституції
України зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Із змісту вказаних положень
законодавства вбачається, що
відповідач здійснює фінансовий
контроль за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності. Відповідний контроль
здійснюється шляхом проведення
ревізії. У випадку встановлення
порушень законодавства, інспекція має
право пред'являти письмову вимогу про
усунення виявленого ревізією
порушення чинного законодавства.

Утім, відшкодування збитків, завданих
державі, тобто фактично захист права
держави, порушеного діями об'єкта
контролю, може відбуватись лише в
порядку позовного провадження, під час
якого суд перевіряє і оцінює всі
обставини, необхідні для встановлення
наявності підстав для стягнення
збитків.

Таким чином, про виявлені під час
ревізії збитків фінансова інспекція
зобов'язана зазначити про це в акті
перевірки, однак ці збитки не можуть
бути примусово відшкодовані шляхом
зобов'язання сторони забезпечити
стягнення чи повернення коштів.

Між тим, зміст оскаржених пунктів вимог
зводиться до зобов'язання позивача
стягнути з винних осіб матеріальну
шкоду відповідно до статей 130-136 КЗпП
України.

За висновком колегії суддів, виявлені в
ході ревізії збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення органу державного
фінансового контролю до суду з
відповідним позовом. При цьому
правильність обчислення їх розміру, як
і наявність підстав для їх стягнення,
перевіряє суд, який розглядає цей
позов. Тобто вказаний пункт вимоги
пред'явлений позивачу без наявності у
відповідача необхідних повноважень.

Окрім того, пункт 49 Порядку передбачає
порядок пред'явлення цивільних позовів
до винних працівників об'єкта контролю
державі або підконтрольній установі.

При цьому, виставляючи таку вимогу,
інспекція не враховує, що результат
проведення претензійно-позовної
роботи не може бути відомий
заздалегідь, тобто вчинення таких дій
не обов'язково призведе до усунення
порушення. Водночас, у вимозі інспекція
не зазначає осіб, вина у вчиненні
порушення яких встановлена під час
ревізії.

Так, згідно із ст. 130 КЗпП України,
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України встановлено, що
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку. Матеріальна
відповідальність понад середній
місячний заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві

Відповідно до статей 133, 134 КЗпП України
у відповідності з законодавством
обмежену матеріальну відповідальність
несуть: працівники - за зіпсуття або
знищення через недбалість матеріалів,
напівфабрикатів, виробів (продукції), в
тому числі при їх виготовленні, - у
розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але
не більше свого середнього місячного
заробітку. В такому ж розмірі
працівники несуть матеріальну
відповідальність за зіпсуття або
знищення через недбалість
інструментів, вимірювальних приладів,
спеціального одягу та інших предметів,
виданих підприємством, установою,
організацією працівникові в
користування; керівники підприємств,
установ, організацій та їх заступники,
а також керівники структурних
підрозділів на підприємствах, в
установах, організаціях та їх
заступники - у розмірі заподіяної з їх
вини шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку, якщо
шкоду підприємству, установі,
організації заподіяно зайвими
грошовими виплатами, неправильною
постановкою обліку і зберігання
матеріальних, грошових чи культурних
цінностей, невжиттям необхідних
заходів до запобігання простоям,
випускові недоброякісної продукції,
розкраданню, знищенню і зіпсуттю
матеріальних, грошових чи культурних
цінностей.

Відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли: 1) між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135 1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей; 2) майно
та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами; 3) шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку; 4) шкоди завдано працівником,
який був у нетверезому стані; 5) шкоди
завдано недостачею, умисним знищенням
або умисним зіпсуттям матеріалів,
напівфабрикатів, виробів (продукції), в
тому числі при їх виготовленні, а також
інструментів, вимірювальних приладів,
спеціального одягу та інших предметів,
виданих підприємством, установою,
організацією працівникові в
користування; 6) відповідно до
законодавства на працівника покладено
повну матеріальну відповідальність за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не
при виконанні трудових обов'язків; 8)
службова особа винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу; 9) керівник
підприємства, установи, організації
всіх форм власності, винний у
несвоєчасній виплаті заробітної плати
понад один місяць, що призвело до
виплати компенсацій за порушення
строків її виплати, і за умови, що
Державний бюджет України та місцеві
бюджети, юридичні особи державної
форми власності не мають
заборгованості перед цим
підприємством.

Таким чином, вказуючи на необхідність
відшкодування шкоди з винних осіб в
порядку статей 130-136 КЗпП України,
інспекція, при цьому, не з'ясувала який
вид відповідальності слід застосувати.

Аналіз вказаних норм не дає підстави
для висновку про можливість їх
застосування до спірних відносин.

Також в оспорюваному пункті вимоги
інспекція ставить перед відповідачем
вимогу про коригування
бухгалтерського обліку.

Між тим, покладаючи на інспекцію
повноваження з контролю за станом і
достовірністю бухгалтерського обліку,
вищевказані приписи законодавства
автоматично не надають йому можливості
їх реалізації у будь-який спосіб,
натомість містять конкретні обмеження
з їх використання.

Таким чином, не обґрунтувавши якою
нормою закону (підзаконного акту)
передбачено право фінансової
інспекції на ініціювання коригування
бухгалтерського обліку підприємства,
інспекція незаконно пред'явила
відповідачу таку вимогу.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що оскаржені позивачем
пункти вимоги від 27 березня 2013 року
№24-06-14/2077 не узгоджується з приписами
законодавства України, а відтак суди
першої та апеляційної інстанцій
правомірно відмовили в задоволені
позову в частині, що переглядається
судом касаційної інстанції.

Аналогічна правова позиція щодо
застосування зазначених норм
матеріального права висловлена
колегією суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у постановах від 15 квітня
та 13 травня 2013 року (справи

№№ 21-40а14, 21-89а14, відповідно).

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, та керуючись
статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції у Чернівецькій області
залишити без задоволення, а постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2013
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 16 січня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: