Справа № 826/6694/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 листопада 2014 року № 826/6694/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,
суддів: Катющенка В.П., Скочок Т.О.,

за участю секретаря судового засідання
- Шаповалової К.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача -
Молодницької І.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

з позовомгромадянки Афганістану
ОСОБА_2доДержавної міграційної служби
України провизнання неправомірним та
скасування рішення від 31 березня 2014
року №160-14, визнання дій незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулася громадянка
Афганістану ОСОБА_2 з позовом до
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення, визнання дій
незаконними, зобов'язання вчинити дії.

Свої вимоги позивач обґрунтовує
наявністю численних порушень,
допущених відповідачем під час
вирішення питання про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також порушення
поруку повідомлення про прийняте
рішення. Так, за твердженням позивача
ДМС України не було викладено причин та
обґрунтування відмови у визнанні її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; відповідачем не
було роз'яснено порядок оскарження
рішення про відмову у визнанні особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; під час вручення
позивачу повідомлення про відмову не
було залучено перекладача, хоча
позивач не розуміє ні українську, ні
російську мову; повідомлення було
вручено з порушенням строків,
визначених законодавцем. Крім того,
позивач наполягає на наявності у неї
об'єктивних та правових підстав для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, однак ці
обставини не були враховані
відповідачем під час виконання
останнім своїх повноважень.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 16 липня 2014 року
позовну заяву залишено без розгляду.

30 вересня 2014 року ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
скасовано ухвалу Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 липня 2014 року, справу направлено до
суду першої інстанції для продовження
розгляду.

Відповідно до розподілу справ між
суддями Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 жовтня 2014 року
адміністративну справу №826/6694/14
передано на розгляд судді
Добрівській Н.А., яка своєю ухвалою
прийняла справу до провадження,
розгляд справи призначено до розгляду
в судовому засіданні колегією суддів.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав і
просив їх задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві. При цьому,
представник позивача наполягав на
наявності у позивача права на визнання
її біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з огляду на
несприятливі умови для життя позивача
в країні походження, враховуючи зміну
нею віросповідання з ісламу на
християнство та беручи до уваги
перебування її у релігійному шлюбі і
народження дитини не за законами
Афганістану і всупереч звичаїв цієї
країни. При цьому, жодних пояснень з
приводу допущених відповідачем
процедурних порушень під час вчинення
дій та прийнятті рішення, які
оскаржуються в судовому порядку,
представник позивача суду не надав.

Представник відповідача в судовому
засіданні просив відмовити у
задоволенні позову та надав письмово
викладені заперечення, в яких
наполягав на правомірності своїх дій
та прийнятого рішення зважаючи на
відсутність правових підстав для
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
оскільки до прибуття на територію
України позивач перебувала 25 днів на
території третьої безпечної країни
(Російська Федерація) і не зверталась
до компетентних органів за отриманням
відповідного статусу. Крім того,
позивач звернувся до ДМС України з
порушенням строків, визначених
національним законодавством. До того ж
надані позивачем під час співбесід
пояснення суперечать одне одному, що
викладає сумніви щодо дійсних мотивів
і обставин, за яких позивач залишила
свою країну і бажає набути статус в
Україні.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду і
вирішення справи по суті, суд встановив
наступне.

ОСОБА_2 є громадянкою Афганістану, за
національністю пушту, за
віросповіданням християнка
(адвентизм).

28 жовтня 2013 року позивач звернулась до
відповідача із заявою про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної
заяви та проведених співбесід, 14 січня
2014 року працівником Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві підготовлено
висновок із рекомендацією відмовити
іноземцю у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, на підставі якого рішенням
Державної міграційної служби України
від 31 березня 2014 року №163-14 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Повідомленням Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві від 09 квітня 2014 року №24
позивача повідомлено про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної
міграційної служби України від 31
березня 2014 року №163-14 та діями
відповідача щодо порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття ДМС України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, позивач
звернувся з відповідним позовом до
суду.

При вирішенні питання щодо
обґрунтованості вимог заявлених
позивачем суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Конвенція про статус біженців 1951 року,
Протокол щодо статусу біженців 1967 року
та Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI
(далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону №3671-VI (тут і далі в редакції,
чинні на момент винесення спірного
рішення) біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та названої
правової норми, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких, особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в
пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI
особа, яка потребує додаткового
захисту - це особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного
Закону не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, зокрема, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено
порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено керівником органу
міграційної служби за вмотивованим
поданням працівника, який розглядає
заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону
№3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9
названого Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 11 статті 9 Закону
№3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону
№3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
№ 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком Державної міграційної
служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН особа, яка
клопоче про отримання статусу біженця,
повинна вказати переконливу причину,
чому вона особисто побоюється стати
жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця
УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців» 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» від 27.04.2004р.
№ 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови: заявник зробив
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву; усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним
критеріям не відповідала, що і зумовило
прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у
тому числі з висновку Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві, приводом
виїзду позивача з країни постійного
проживання, за її твердженням, стали
релігійні причини, а саме: позивач
змінила віросповідання на
християнство і зазнала насильство з
боку рідних з цього приводу та у зв'язку
з виявленням у неї фото її обранця.

Позивач залишила країну громадянської
належності, виїхавши до Пакистану, де
звернулась до УВКБ ООН і була визнана
мандатним біженцем. Після досить
тривалого часу перебування в Пакистані
(6 - 7 місяців), позивач повернулась до
Афганістану, де зробивши паспорти і
візи потрапила в Таджикистан, на
території якого знаходилась 5 - 6
місяців і після завершення візи
повернулась до Афганістану, а звідти
через Російську Федерацію прибула до
України.

У своїй заяві-анкеті та під час
співбесід, позивач вказала, що
перебувала на території Російської
Федерації протягом 25 днів, проте за
захистом у вказаній країні не
зверталась.

30.03.2012 року позивач прибула до України,
перетнувши її кордон нелегально за
допомогою автомобіля та пішки.
Документів що посвідчують її особу не
надала. Причиною залишення країни її
громадянської належності зазначила
побоювання стати жертвою
переслідувань через релігійні
переконання та у зв'язку з позашлюбними
відносинами з чоловіком та народженням
дитини без офіційної реєстрації шлюбу.

Колегія звертає також увагу на надані
позивачем під час співбесід пояснення
про відсутність у неї наміру
залишатись в Україні, де вона
зупинилась лише у зв'язку з нестачею
коштів на подальше пересування до
безпечної країни, оскільки позивач
розглядає можливість продовження
перебування в Україні тільки за умови
надання їй квартири, оплати навчання і
надання документів в підтвердження
легального статусу.

З огляду на викладене, суд погоджується
з висновком Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про те, що позивач не надала
достовірних чи правдивих фактів її
особистого переслідування в країні
постійного проживання, а також не
навела фактів, які б свідчили про
переслідування з боку органів
Афганістану або про загрозу її життю,
безпеці чи свободі в країні походження.

Також слід зазначити, що відповідно до
пункту 6 частини 1 статті 6 Закону №3671-VI
статус біженця або додатковий захист
не надається особі, яка до прибуття в
Україну з наміром набути статус
біженця перебувала в третій безпечній
країні.

Частина 22 статті 1 Закону №3671-VI дає
визначення цього терміну: «Третя
безпечна країна - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, за
винятком транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту».

Так, суд звертає увагу, що перед тим, як
потрапити до України, позивач протягом
25 днів перебувала в Російській
Федерації, а лише потім приїхала за
допомогою контрабандистів нелегально
до України, в зв'язку з чим суд
погоджується з твердженнями
відповідача, що позивач перебуваючи у
названій країні мала можливість
звернутися до компетентних органів з
клопотанням про визнання біженцем чи
особою, яка потребує додаткового
захисту, але таким правом не
скористалась, що також є підставою для
відмови в наданні статусу біженця в
силу положень статті 6 Закону №3671-VI.

Слід також зауважити, що на підстави
бази даних «Діловодство суду» судом
було встановлено, що 05 листопада 2012
року за наслідками розгляду матеріалів
особової справи громадянки
Афганістану ОСОБА_2 Державної
міграційною службою України було
прийнято рішення №551-12 про відмову
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, не погоджуючись з яким позивач
оскаржила його в судовому порядку.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 грудня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 травня 2013
року, в задоволені позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

В силу положень статті 254 КАС України
рішення суду першої інстанції набрало
законної сили 28 травня 2013 року.

Вимоги щодо доведення заявником
наявності підстав для отримання ним
відповідного статусу розповсюджуються
і на правовідносини, які виникають у
зв'язку із повторним зверненням особи
до уповноваженого органу в порядку,
визначеному статтею 17 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Так, відповідно до частина 1 статті 17
вказаного Закону особа, якій
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за відсутності
умов, зазначених у пунктах 1 та 13
частини першої статті 1 цього Закону, у
разі виникнення зазначених умов може
повторно звернутися із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Водночас, як вбачається з матеріалами
особової справи ОСОБА_2 при повторному
зверненні не надала органам Державної
міграційної служби України інформації,
що могла би бути підставою для висновку
про виникнення з моменту попереднього
звернення умов, зазначених в пунктах 1
та 13 частини першої статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», не надано і
доказів обґрунтованості побоювань
позивача стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань у Афганістані, а також
інформації, що могла би бути перевірена
або достовірно встановлена щодо
наявності таких обставин.

Інформація щодо побоювань позивача
стати жертвою переслідувань
ґрунтується виключно на його особистих
твердженнях і жодним іншим чином не
підтверджена.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
відповідача від 31 березня 2014 року №163-14
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, є правомірним, обґрунтованим
та таким, що прийняте уповноваженим
органом в порядку та спосіб, визначений
чинним законодавством України.

Вимога позивача про визнання дій
відповідача щодо порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття ДМС України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
незаконними, на думку суду також не
підлягає задоволенню.

Як вбачається зі змісту
адміністративного позову,
обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
ОСОБА_2 посилається на положення
частини 13 статті 10 Закону №3671-VI, якою
передбачено, що у разі якщо центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Аналізуючи наведену правову норму, а
також вивчивши повідомлення від 09
квітня 2014 року за №25, направлене
позивачу, суд приходить до висновку про
дотримання суб'єктом владних
повноважень вимог законодавства щодо
повідомлення причин прийняття
оскаржуваного позивачем рішення та
порядку його оскарження.

Щодо посилань позивача на інші
процедурні порушення, допущені
відповідачем під час вирішення питання
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
розгляду справи такі твердження не
знайшли свого підтвердження та
спростовуються зібраними у справі
доказами.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Враховуючи всі наведені обставини в їх
сукупності та виходячи з того, що під
час розгляду справи доводи позивача не
знайшли свого підтвердження, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову громадянки Афганістану ОСОБА_2
до Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення від 31 березня 2014
року №160-14, визнання дій незаконними та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Н.А. Добрівська

Судді:
В.П. Катющенко

Т.О. Скочок