Справа № 820/17422/14
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 листопада 2014 р.
№ 820/17422/14

Харківський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Єгупенко В.В.,

суддів - Котеньова О.Г.,Нуруллаєва І.С.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в приміщенні суду в
м.Харкові адміністративну справу за
позовом

ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області,
проскасування рішення та наказу,
зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з зазначеним
позовом та просить суд скасувати
рішення Державної міграційної служби
України №36-14 від 29.09.2014 року, скасувати
наказ Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області від 04.08.2014 року №147
про відмову ОСОБА_1 в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області прийняти за заявою
ОСОБА_1 про визнання біженцем або
особою. яка потребує додаткового
захисту, рішення особою, яка потребує
додаткового захисту.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що 15.07.2014 він звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби в Харківській
області із заявою про визнання
біженцем або особою яка потребує
додаткового захисту, на яку 04.08.2014 року
отримав повідомлення від Головного
управління Державної Міграційної
служби України у Харківській області
від 04.08.2014 року №34 про те, що останньому
відмовлено у визнанні біженцем або
особою яка потребує додаткового
захисту як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" відсутні, на
підставі наказу № 147 від 04.08.2014 року,
який оскаржив до ДМС України та
останнім було прийнято рішення від 29
вересня 2012 року № 36-14 про відхилення
своєї скарги, з якими не згоден у
зв'язку з чим і звернувся з даним
адміністративним позовом до суду.

У судове засідання, призначене на 13.11.2014
року, позивач, повідомлений належним
чином про час, дату та місце розгляду
справи, не прибув, надавши клопотання
про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачів у судове
засідання не прибув, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, надавши через
канцелярію суду заяву про розгляд
справи за його відсутністю та письмові
заперечення на позов, в яких зокрема
зазначив, що позивач раніше декілька
раз звертався з відповідними заявами
про надання йому статусу біженця або
особою, яка потребує додаткового
захисту кожен раз наводячи додаткові,
непідтверджені ніякими доказами
обставини на свою користь побоюючись
загрози переслідування на своїй
Батьківщині та взагалі за своє життя,
зловживаючи при цьому процедурою
набуття захисту з метою легалізації
свого перебування на території України
для задоволення відповідних
економічних потреб. При цьому раніше
позивачу було відмовлено в наданні
спеціального статусу, відповідачами ж
виконано всі дії, передбачені
законодавством, для встановлення
інформації про заявника та обставини,
що стали підставою звернення із
відповідною заявою. Відповідна сторона
наголошує, що на теперішній час
ситуація в країні позивача за останні
роки значно поліпшилась та вважає
спірний наказ та рішення такими, що
прийняті законно й обґрунтовано.

Просив відмовити у задоволенні позову.

Таким чином, враховуючи положення ч.4
ст.122 КАС України, суд вважає за можливе
розглянути справу без участі сторін, за
наявними в ній доказами, в порядку
письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється. Таким чином,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у справі доказів у їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав та мотивів.

Судом встановлено, що особисто з заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту до
Управління міграційної служби в
Харківській області ОСОБА_1 звернувся
15.07.2014 року ( а.с.27-42).

Відповідно до п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", наказу МВС
України від 07.09.2011 року №649 заяву
позивача прийнято до розгляду, про що
Головним управлінням ДМС України в
Харківській області видано наказ від
15.07.2014 № 122 ( а.с. 51).

В копіях особової справи позивача
містяться відомості, що позивач
отримав повідомлення Управління
міграційної служби в Харківській
області №34 від 04.08.2014 р. про відмову
особі в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видане на
підставі наказу № 147 від 04.08.2014 року (
а.с.107).

Не погоджуючись з прийнятим наказом,
позивач подав скаргу до ДМС України з
проханням його скасування та прийняття
рішення щодо надання йому статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної
України від 29.09.2014 року № 36-14 зазначену
скаргу було відхилено ( а.с.114).

На підставі зазначеного рішення було
винесено висновок ОС № 2014КН0030 від
29.09.2014 року, якім підтримано рішення
Головного управління ДМС в Харківській
області щодо відмови в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту ( а.с.117-118).

Правовідносини з приводу визнання
особи біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
унормовані Законом України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
відповідно до ст.1 під біженцем
розуміється особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1
ст.1); під особою, яка потребує
додаткового захисту, розуміється
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (п.13 ч.1 ст.1); під
особою, яка потребує тимчасового
захисту, розуміються іноземці та особи
без громадянства, які постійно
проживають на території країни, що має
спільний кордон з Україною, які масово
вимушені шукати захисту в Україні
внаслідок зовнішньої агресії,
іноземної окупації, громадянської
війни, зіткнень на етнічній основі,
природних чи техногенних катастроф або
інших подій, що порушують громадський
порядок у певній частині або на всій
території країни походження (п.14 ч.1
ст.1).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
передбачено, що орган міграційної
служби, який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
заявникові довідку про звернення за
захистом в Україні та реєструє
заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих
днів з дня реєстрації заяви орган
міграційної служби проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в заяві, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
та приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, або про
відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 ст.8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
передбачено, що рішення про оформлення
або відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом керівника органу
міграційної служби.

Відповідно до ч.6-9 ст.8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
встановлено, що рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питань щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, орган міграційної служби
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття надсилає заявнику або його
законному представнику письмове
повідомлення з викладенням причини
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на
оскарження орган міграційної служби до
прийняття рішення за скаргою залишає
на зберігання документи, що
посвідчують особу заявника, та інші
документи, а також інформує про це
протягом трьох робочих днів орган
внутрішніх справ за місцем проживання
особи.

У разі невикористання особою права на
оскарження протягом п'яти робочих днів
з дня її письмового повідомлення про
прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, орган міграційної служби
вилучає у такої особи довідку про
звернення за захистом в Україні,
інформуючи про це орган внутрішніх
справ за місцем проживання особи
протягом трьох робочих днів, та
повертає особі документи, що
посвідчують особу заявника, та інші
документи, що перебувають на
зберіганні в органі міграційної
служби.

За правилами ст.12 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
таке рішення територіального органу
може бути оскаржено в
адміністративному порядку до
Державної міграційної служби України.

Частиною 5 ст.12 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
визначено, що рішення за скаргою
приймає спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань міграції, але не більш як на три
місяці.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону
передбачено, що не може бути визнана
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

З положень наведеної норми закону
випливає, що відповідачі, при
винесенні спірних рішень діяли у межах
законодавчо наданих повноважень.

З приводу фактичних обставин спірних
правовідносин суд зазначає, що
відповідно до ст.86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не
мають для суду наперед встановленої
сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності (ч.3 ст.86).

Керуючись приписами згаданої норми,
оцінивши докази наявні в матеріалах
справи, суд доходить висновку, що
матеріали наданої відповідачем на
вимогу суду особової справи заявника
не містять визначених Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
обставин для набуття позивачем статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Пунктом 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" передбачено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання;

Відповідно до частин 1, 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави. Суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року поняття
"біженець" включає
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної
групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Обєднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців" 1998 року факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Загальними
правовими принципами доказового права,
обов'язок доказу покладається на особу,
яка висловлює це твердження. Таким
чином, у заяві про надання статусу
біженця заявник повинен довести
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

У заяві позивачем було зазначено що в
Киргистані його життю загрожує
небезпека через участь у 2010 році в
масових сутичках на міжнаціональному
ґрунті між киргизами та узбеками на
півдні країни, коли він , допомагаючи
своєму народові, будував барикади,
захищав свій район від киргизів,
розшукував вбитих і поранених,
оскільки до нього до дому приходила
міліція і погрожуючи його рідним та
близьким вимагала видати їм позивача,
при цьому не надаючи ніяких доказів
щодо порушення відносно нього
кримінальної справи.

У доповнення до вищезазначеного
необхідно зауважити, що позивач не має
реєстрації, на території України
перебуває нелегально. Своє звернення
на співбесіді обґрунтував бажанням
працювати, щоб прогодувати родину,
оскільки у його країні дуже важко
знайти роботу та взагалі ніде не можна
було спокійно працювати перебуваючи в
розшуку(а.с.64).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем не було надано до установи
відповідача жодних переконливих
доказів, які б свідчили про
переслідування позивача на
батьківщині. Так, ОСОБА_1, додав
інформацію по країні походження, однак
ці матеріали свідчать про
загальновідому ситуацію в країні і не
містять інформації щодо
переслідування або утисків особисто
позивача в країні його громадянської
належності.

В Пленумі Вищого Адміністративного
Суду України від 16.03.2012р. №3 вказано, що
значна тривалість проміжків часу між
виїздом з країни громадянської
належності, прибуттям в Україну та
часом звернення із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в окремих
випадках може свідчити про відсутність
у особи обгрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань.

В ході співбесіди позивач обмежувався
переважно загальновідомою інформацією
та не довів наявність будь-яких підстав
щодо побоювань за своє життя та життя
своєї сім'ї на батьківщині.

Аналіз матеріалів особової справи
дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_1 не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через особисті побоювання стати
жертвою переслідувань за ознаками
національності.

Судом встановлено, що позивач у країні
громадянської належності не перебував
членом жодної політичної, громадської,
військової та релігійної організації
та утисків на батьківщині за жодною з
конвенційних ознак не мав.

Зважаючи на нестабільність ситуації в
Афганістані, необхідно зазначити, що
згідно п.164, А, гл.V Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців особи, вимушені
покинути країну походження в
результаті внутрішніх і міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці по визначенню
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються,
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.

Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загальнопоширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою набуття статусу
біженця, а потребує надання заявнику
додаткового (гуманітарного) захисту,
який у чинному законодавстві України
відсутній.

Позивач не навів фактів недозволеного
поводження ні відносно себе, ні
відносно близьких членів сім'ї.

Громадянин Киргистану ОСОБА_1
користується захистом країни своєї
громадянської належності та
безперешкодно отримав національний
паспорт, має можливість повернутися на
батьківщину, а чинна влада країни
громадянської належності забезпечує
йому права.

Викладене є підтвердженням тому, що
держава, громадянином якої він є,
забезпечує йому права, а позивач
користується захистом органів
офіційної влади країни, тобто
добровільно прийняв захист від країни
своєї громадянської належності, а
значить він не потребує міжнародного
захисту і не є біженцем.

Згідною з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
видати національний паспорт, або
продовжити термін дії, або відмова в
дозволі повернутися на свою територію).
Факт добровільно прийняття заявником
захисту з боку своєї країни, свідчить
про те, що він не потребує міжнародного
захисту.

В Україні позивач намагається легально
залишитись з метою подальшого
проживання, а пошук кращих економічних
та соціальних умов життя є сферою
правового регулювання Закону України
"Про імміграцію" з відповідним
правовим статусом, який набувається
відповідно до цього закону. Згідно з п. F
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця, мігрант -
це особа, яка добровільно залишає
країну, щоб поселитися в іншому місті, а
його дії мотивуються особистим
бажанням, отже позивач є мігрантом, а не
біженцем.

Відповідного п.45 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженців особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідувань. З аналізу матеріалів
справи вбачається і позивач не виявив
ризику загрози своєму життю та свободі,
не навів достатньої аргументації своїм
побоюванням, або інших доказів того, що
ці побоювання є аргументованими.

Отже, вищенаведене дає підстави
стверджувати, що легалізація на
території України та економічний
фактор змусили позивача залишити
країну своєї громадянської належності
та звернутися до органу міграційної
служби.

Також, суд зазначає, що позивач
перебуває за межами країни громадської
належності. При цьому відсутні
підстави вважати, що позивач не може
повернутися до Афганістану через
серйозну загрозу життю, фізичній
недоторканості чи свободі внаслідок
загального насилля чи подій, що
серйозно порушують громадський
порядок.

Крім того, ознак того, що позивач міг
бути причетним до подій, які могли
підвести його під дію положень про
виключення, що містяться в підпункті а)
b) з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року
виявлено не було.

При оцінюванні рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, суд дотримується
вимог частини третьої статті 2 КАС,
згідно якої у справах про оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
суди повинні перевіряти чи прийняті
такі рішення на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Позивачем не наведено фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих його
побоювань стати жертвою переслідувань
та котрі впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення.
Причини, які позивач має щоб залишитись
в Україні не пов'язані з його
обґрунтованими побоюваннями стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідування,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку про
законність і обґрунтованість рішення
Державної міграційної служби України
№36-14 від 29.09.2014 року та наказу
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області від 04.08.2014 року №147
про відмову ОСОБА_1 в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою яка
потребує додаткового захисту, а, отже
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Відповідно до ст. 94 КАС України судовий
збір позивачу не повертається.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 160,161,162,163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України, Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення та наказу, зобов'язання вчинити
певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
Харківський апеляційний
адміністративний суд через
Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня її
проголошення, копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя
Єгупенко
В.В.

суддя

Котеньов О.Г.

суддя

Нуруллаєв І.С.