Справа № 2а-4224/12/1070
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року 14:46
2а-4224/12/1070

м. Київ

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючий суддя Журавель
В.О., при секретарі судового засідання
Мкртчян Н.Ц., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Вишгородського БТІ УЖКГ Київської
області, Вишгородської міської ради,
Управління Держземагенства у
Вишгородському районі Київської
області про визнання протиправними
актів, скасування рішень та свідоцтв,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду у травні 2009
року звернулась ОСОБА_1 з позовом до
Відділу архітектури Вишгородської
районної державної адміністрації
Київської області, Вишгородського БТІ
УЖКГ Київської обласної державної
адміністрації, Вишгородської районної
державної пожежної інспекції,
Вишгородської міської ради,
Вишгородського районного відділу
земельних ресурсів, Вишгородської
районної санітарно-епідеміологічної
станції про: скасування акта
виконавчого комітету Вишгородської
міської ради народних депутатів від
28.04.1995 № 89 про прийняття в експлуатацію
індивідуального домоволодіння
забудовника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1;
скасування свідоцтва про право
власності ОСОБА_2 на житловий будинок
та надвірні споруди за адресою:
АДРЕСА_1, виданого 15.06.1995 Вишгородським
БТІ УЖКГ Київської
облдержадміністрації; скасування
рішення виконавчого комітету
Вишгородської міської ради Київської
області № 50 від 06.03.1995 в частині надання
дозволу ОСОБА_2 на оформлення
необхідної юридичної та технічної
документації на самовільно побудовані
господарські споруди, які розташовані
за адресою: АДРЕСА_1; скасування рішення
виконавчого комітету Вишгородської
міської ради Київської області від
28.04.1995 № 89 про затвердження акта
державної прийомки в експлуатацію
індивідуального житлового будинку,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1,
в частині, що стосується ОСОБА_2;
визнання протиправними актів,
завірених печатками Вишгородського
районного відділу земельних ресурсів,
про встановлення на місцевості та
погодження зовнішньої межі на земельні
ділянки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1;
скасування рішення виконавчого
комітету Вишгородської міської ради
Київської області від 06.03.1995 № 54 в
частині закріплення земельної ділянки
площею 0,05 га за ОСОБА_2 за адресою:
АДРЕСА_1; скасування рішення
виконавчого комітету Вишгородської
міської ради Київської області від
25.11.1997 № 305 в частині передачі у
приватну власність земельної ділянки
площею 0,03 га ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1;
скасування рішення виконавчого
комітету Вишгородської міської ради
Київської області від 19 листопада 2004
року в частині передачі у приватну
власність ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1;
скасування виданих Вишгородською
міською радою державних актів на право
приватної власності на земельні
ділянки на ім'я ОСОБА_2 за адресою:
АДРЕСА_1; скасування свідоцтва про
право власності на гараж за адресою:
АДРЕСА_1.

Ухвалами Київського окружного
адміністративного суду від 27.05.2009 та
10.09.2012 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті
провадження в адміністративній справі
у зв'язку з тим, що справа не підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства, оскільки предмет спору в
цій справі безпосередньо пов'язаний із
захистом нею цивільних прав, а саме
права власності на земельну ділянку, що
перебуває в її користуванні, та на
об'єкт незавершеного будівництва на
цій земельній ділянці. Ухвалами від
16.08.2012 та 22.10.2013 Київського апеляційного
адміністративного суду скасовано
вказані ухвали Київського окружного
адміністративного суду, а справу
направлено до суду першої інстанції
для продовження розгляду. У цих ухвалах
апеляційним судом визнано, що спір у
справі пов'язаний із захистом прав,
свобод чи інтересів позивача від
порушень з боку органу державної влади
у сфері публічно-правових відносин, а
тому він підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.
Ухвалою Київського окружного
адміністративного суду від 10.04.2014
позовну заяву повернуто позивачу через
невжиття ним заходів щодо усунення
недоліків позовної заяви, яку залишено
без руху. ОСОБА_1 подано апеляційну
скаргу, за результатами розгляду якої
ухвалою від 03.07.2014 Київського
апеляційного адміністративного суду
скасовано ухвали Київського окружного
адміністративного суду про залишення
позовної заяви без руху та про
повернення позовної заяви, а справу
направлено до Київського окружного
адміністративного суду для
продовження розгляду. На виконання
рішень суду апеляційної інстанції
справу розглянуто в порядку
адміністративного судочинства.

Після надходження справи до Київського
окружного адміністративного суду
позивачем подано клопотання про зміну
позову, згідно з яким позивач просив
виключити 3-х відповідачів (Відділ
архітектури Вишгородської районної
державної адміністрації Київської
області, Вишгородську районну державну
пожежну інспекцію, Вишгородську
районну санітарно-епідеміологічну
станцію) з указаного ним переліку 6-ти
відповідачів у справі та залишити в
якості відповідачів у справі лише
наступних 3-х суб'єктів владних
повноважень: Вишгородське БТІ УЖКГ
Київської області (далі-відповідач-1),
Вишгородську міську раду
(далі-відповідач-2), Вишгородський
районний відділ земельних ресурсів,
який судом за згодою позивача у порядку
правонаступництва замінено на
Управління Держземагенства у
Вишгородському районі Київської
області (далі-відповідач-3).

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що ОСОБА_3 на земельній
ділянці за адресою АДРЕСА_1, мала
житловий будинок, а у 80-х роках минулого
століття нею здійснено самовільну
забудову на території цієї садиби, яка
після смерті ОСОБА_3 у 1987 р. фактично
перейшла до спадкоємця - ОСОБА_4 (внучка
спадкодавця). Вказує, що ОСОБА_2 (дочка
спадкодавця) не була спадкоємцем і прав
на майно за вказаною адресою не мала.
Будівлі було пошкоджено пожежею, тому у
1988 р. ОСОБА_4 отримала дозвіл на
будівництво (перебудову) житлового
будинку. У останньої позивачем у 1994 р.
було придбано за договором
купівлі-продажу незакінчений
будівництвом будинок по АДРЕСА_1.
Дозвіл на оформлення цього договору
було надано рішенням виконкому
Вишгородської міськради №127 від 27.05.1994,
яким одночасно закріплено за нею
земельну ділянку площею 0,06 га по
АДРЕСА_1, що раніше належала ОСОБА_4 У
подальшому ОСОБА_2, за якою судом було
визнано право лише на будівельні
матеріали у самовільно зведеній
споруду за адресою: АДРЕСА_1, отримала
від вказаних у позові відповідачів
акти, рішення та свідоцтва, якими
надано дозволи на оформлення
самовільно збудованих будинків і
споруд та визнано за нею право
власності на будинок і земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1. Позивач
вказує, що оскаржує виключно
процедурні дії, вчинені відповідачами,
які порушують її майнові і немайнові
права, оскільки внаслідок цих дій не
зрозуміло хто є власником в садибі за
адресою АДРЕСА_1, позивач у повній мірі
не може використати наявну земельну
ділянку, бо її частина перебуває під
високовольтною лінією і не підлягає
приватизації, а частину земельної
ділянки зайняли члени родини ОСОБА_2;
вважає, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем, а
всі вчинені відповідачами дії щодо
узаконенню за неї самовільно
збудованих споруд і передачі їй
земельної ділянки порушують права
позивача; зазначає, що оскарженню
підлягають всі зазначені ним акти,
рішення і свідоцтва, оскільки вони є
взаємопов'язаними і взаємозалежними
діями, наслідком яких є порушення її
прав; існування цих актів, рішень і
свідоцтв може надалі спричинити
небажані наслідки для позивача.
Конкретних порушень законодавства при
здійсненні владних управлінських
функцій відповідачами позивачем у
позові не зазначено.

У судовому засіданні ОСОБА_1
підтвердила наведені у позові
обставини та пояснила, що оскаржені
акти, рішення і свідоцтва порушують
право позивача користуватися частиною
належної їй земельної ділянки
розмірами 8 на 24 метри, яку фактично
зайняли та користуються нею спадкоємці
ОСОБА_2, та, крім того, на території
земельної ділянки, якою користується
позивач, знаходиться гараж ОСОБА_2;
зазначила, що до органів влади та
місцевого самоврядування для
визначення чітких меж земельної
ділянки, що перебуває в її
користування, визнання та оформлення
за нею права власності на цю земельну
ділянку вона не зверталася. Позивач
пояснив також, що раніше звертався з
такими ж позовними вимогами до суду в
порядку цивільного судочинства, але в
подальшому відкликав позов, оскільки
вирішив, що ці позовні вимоги
підлягають розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Представник Вишгородського БТІ УЖКГ
Київської області до суду не прибув,
про дату, час та місце судового
розгляду повідомлений належним чином,
жодних заяви чи клопотань до суду не
надав.

Представник Вишгородської міської
ради до суду не прибув, про дату, час та
місце судового розгляду повідомлений
належним чином, надав до суду
витребувані документи та заяву про
розгляд справи без його участі, проти
позову заперечував повністю, у
задоволенні позову простив відмовити.

Представник Управління
Держземагенства у Вишгородському
районі Київської області в судовому
засіданні проти позову заперечував, у
його задоволенні просив відмовити,
надав письмові заперечення в яких
зазначив, що право позивача не
порушено. Стверджує, що акти про
встановлення на місцевості та
погодження зовнішньої межі на земельні
ділянки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, у
відповідача відсутні, а вказані у
позові акти на право приватної
власності на земельні ділянки на ім'я
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не
реєструвалися та не видавалися, тому
предмет спору відсутній. Зазначає, що
за таких обставин не є належним
відповідачем, оскільки фактично до
Управління Держземагенства у
Вишгородському районі Київської
області не заявлено позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши наявні у
справі докази, суд встановив наступні
обставини справи та правовідносини, що
склалися між сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_3 на земельній ділянці за адресою:
АДРЕСА_1, мала житловий будинок (право
власності з 1965 р.) та інші споруди,
частина з яких була самовільною
забудовою. Будинок згорів, а частина
споруд підлягала знесенню. Після
смерті ОСОБА_3 за заповітом від 24.12.1986
спадкове майно і житловий будинок з
надвірними будівлями, розташований за
адресою АДРЕСА_1, перейшов ОСОБА_2 (дочка
спадкодавця) та ОСОБА_4 (внучка
спадкодавця), а також ОСОБА_5 в рівних
частинах.

Рішенням виконавчого комітету
Вишгородської міської ради від 27.05.1994
надано ОСОБА_1 земельну ділянку
розміром 0,06 га по АДРЕСА_1, у зв'язку з
купівлею недобудованого будинку. За
договором від 20.07.1994 ОСОБА_1 придбала
незакінчений будівництвом жилий
будинок за адресою АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням Вишгородського
районного суду від 10.11.1994 за ОСОБА_2
визнано право власності на будівельні
матеріали в будові на території садиби
за адресою: АДРЕСА_1. Виконавчим
комітетом Вишгородської міської ради
рішенням від 06.03.1995 №50 надано дозвіл
ОСОБА_2 на оформлення необхідної
юридичної та технічної документації на
самовільно побудовані окремі
господарські споруди.

28 квітня 1995 р. виконавчим комітетом
Вишгородської міської ради ОСОБА_2
складено акт державного прийняття в
експлуатацію індивідуального
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, а
рішенням від 28.04.1995 затверджено цей акт
державної прийомки в експлуатацію
індивідуального житлового будинку по
АДРЕСА_1, Київська область, який
належить ОСОБА_2

Рішенням виконавчого комітету
Вишгородської міської ради №54
закріплено за ОСОБА_2 земельну ділянку
0,05 га по АДРЕСА_1 у постійне
користування.

У подальшому рішеннями виконавчого
комітету Вишгородської міської ради
від 25.11.1997 №305 та від 19.11.2004 №603 спочатку
передано ОСОБА_2 земельну ділянку
площею 0,03 га за уточненням після
проведення інвентаризації для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель та земельну
ділянку площею 0,08 га в коридорі
червоних ліній в користування по
АДРЕСА_1, а потім передано земельну
ділянку площею 0,10 га, з них 0,05 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та 0,05 га для ведення
особистого селянського господарства
по АДРЕСА_1 відповідно до поданих заяв
та право особистої власності на
житловий будинок.

Згідно з довідкою Вишгородського бюро
технічної інвентаризації від 12.11.2003
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 у Вишгородському БТІ
зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право власності від
16.05.1995. Перехід права власності на цей
будинок не зареєстрований. Крім того,
зазначено, що за адресою АДРЕСА_1 19.04.1994
була проведена інвентаризація
житлового будинку, незакінченого
будівництвом, власник - ОСОБА_4 Згідно з
договором купівлі-продажу від 20.07.1994
ОСОБА_4 продала будівлю ОСОБА_1

Судом витребувано і досліджено
документи, про які зазначено позивачем
у клопотанні про витребування доказів.

Дослідженням наданих позивачем копій
інвентаризаційних справ на будинок
АДРЕСА_1, встановлено, що на території
садиби за цією адресою: АДРЕСА_1, був
житловий будинок та інші споруди (три
гаражі, три сараї, оглядова яма, туалет
тощо). Ці об'єкти в інвентарній справі
№450 (власник ОСОБА_3) обліковувалися за
окремими літерами - А, Б, В, Г, Д , Е, Ж, З.
Територія садиби за цією адресою мала
огородження. У 1987 р. один з гаражів
(літера Б) рішенням відповідного органу
було узаконено, а два гаражі (літери Ж і
З) залишено у користуванні власника та
підлягали знесенню у разі необхідності
для суспільства. Згідно з інвентарною
справою №450 (власник ОСОБА_2.) об'єкти в
садибі обліковувалися за окремими
літерами - А, Б, В, Г, Д. Згідно з
інвентарною справою №971 (попередній
власник ОСОБА_4, власник - ОСОБА_1) об'єкт
власності обліковувався за літерою А
(недобудований житловий будинок -
підвал).

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд бере до
уваги наступне.

Позивач хоча і вказує у позові про
порушення процедури при прийнятті тих
чи інших актів та наголошує, що спір має
виключно публічно-правовий характер,
проте жодного конкретного факту такого
порушення законодавства при
здійсненні владних управлінських
функцій відповідачами не наводить.

Частина 2 статті 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Для вирішення спору суду необхідно
встановити передусім, чи мало місце
втручання суб'єктів владних
повноважень у права позивача і чи було
це втручання протиправним.

При цьому суд бере до уваги, що всі
вказані у позові об'єкти були
розташовані в одній садибі, мали єдину
адресу: АДРЕСА_1, хоча належали різним
особам, у т.ч. позивачу. Ці об'єкти в
органах реєстрації мали відповідні
позначення різними літерами, що
надавало можливість ідентифікувати їх.

Отже, як встановлено судом, на
території садиби за однією і тією ж
адресою (АДРЕСА_1) на час виникнення
спірних правовідносин було декілька
користувачів земельною ділянкою
(позивач з одного боку та спадкоємці
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 - з іншого). При цьому як
позивач, так і ОСОБА_2, а в подальшому -
її спадкоємці, кожен окремо і
незалежно один від одного
користувалися своїми частинами
земельних ділянок за адресою садиби і
здійснювали певні дії по оформленню
права власності (користування) цими
земельними ділянками та розміщеними на
них спорудами, у т.ч. тими, які зведено
як самовільну забудову.

Під час вчинення цих дій виник спір між
позивачем та спадкоємцями ОСОБА_2 щодо
користування земельною ділянкою
шириною 8 метрів і довжиною 24 метри, яку
позивач вважає своєю частиною
території садиби, а також з приводу
того, що на земельній ділянці, якою
користується позивач, розміщено
самовільну забудову - гараж, яким
користуються спадкоємці ОСОБА_2

Позивач вказав у судовому засіданні, що
на його думку ОСОБА_2 не є спадкоємцем
померлої ОСОБА_3, а всі дії відповідачів
по оформленню ОСОБА_2 та її спадкоємцям
права власності (користування)
частиною земельної ділянки цієї садиби
та розміщеними на ній спорудами, у т.ч.
тими, які зведено як самовільну
забудову, є протиправними.

Проте, суд не погоджується з цими
твердженнями позивача з таких підстав.
Позивач і ОСОБА_2 (та її спадкоємці) у
встановленому законом порядку набули
право власності не певні споруди в
одній і тій же садибі. Дії відповідачів
у справі щодо оформлення ОСОБА_2 та її
спадкоємцям права власності
(користування) частиною земельної
ділянки цієї садиби та розміщеними на
ній спорудами стосуються виключно тих
об'єктів і споруд, які позначені у
відповідних органах реєстрації
окремими літерами і з частиною
земельної ділянки перебувають в
їхньому користуванні, тобто не містять
втручання в майнові права та інтереси
позивача, не порушують права та
інтереси позивача і є правомірними. Той
факт, що всі об'єкти та споруди, а також
земельна ділянка на території цієї
садиби мають одну й ту ж адресу
(АДРЕСА_1), яку зазначали відповідачі в
прийнятих ними актах, рішеннях,
свідоцтвах, не суперечить вимогам
законодавства і прав позивача не
порушує, оскільки об'єкти нерухомості у
відповідних реєстрах позначено
різними літерами, які надають
можливість ідентифікувати ці об'єкти, а
межі земельної ділянки та її
належність конкретному користувачу
належним чином не визначалися через
відсутність відповідних звернень як
позивача, так і ОСОБА_2 та її
спадкоємців, а також з огляду на те, що
на території садиби є самовільно
збудовані об'єкти.

Судом встановлено, що позивач не
звертався до відповідних органів влади
та місцевого самоврядування для
визначення чітких меж земельної
ділянки, що перебуває в її
користуванні, визнання та оформлення
за нею права власності на цю земельну
ділянку. Ці обставини визнав позивач і
в судовому засіданні.

Суд визнає, що в жодному з оспорених
актів, рішень, свідоцтв відповідачами
не містилося будь-яких приписів, які б
безпосередньо стосувалися позивача і
визначали його права та обов'язки, не
надавалося буд-яких прав іншим особам,
у т.ч. ОСОБА_2 та її спадкоємцям,
користуватися чи володіти майном, яким
користується чи володіє позивач. Цими
рішеннями права позивача ніяким чином
не порушувалися.

Суд зазначає, що акт виконавчого
комітету Вишгородської міської ради
народних депутатів від 28.04.1995 № 89 про
прийняття в експлуатацію
індивідуального домоволодіння
забудовника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1,
свідоцтво про право власності ОСОБА_2
на житловий будинок та надвірні
споруди за адресою: АДРЕСА_1, виданого
15.06.1995 Вишгородським БТІ УЖКГ Київської
облдержадміністрації, свідоцтво про
право власності на гараж за адресою:
АДРЕСА_1, не є рішеннями суб'єкта
владних повноважень в розумінні КАС
України, вони не створюють прав та
обов'язків для позивача, а тому
скасуванню у порядку
адміністративного судочинства не
підлягають. Оцінку цим та іншим
документам, вказаним позивачем, може
бути надано як доказам в іншій
цивільній справі по захисту прав
позивача.

Судом не встановлено на підставі
наявних матеріалів справи існування
вказаних позивачем актів, завірених
печатками Вишгородського районного
відділу земельних ресурсів, про
встановлення на місцевості та
погодження зовнішньої межі на земельні
ділянки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, а
також виданих Вишгородською міською
радою державних актів на право
приватної власності на земельні
ділянки на ім'я ОСОБА_2 за адресою:
АДРЕСА_1. Це означає, що позовна вимога
про визнання їх протиправними і
скасування є необґрунтованою і
задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги про скасування
рішення виконавчого комітету
Вишгородської міської ради Київської
області № 50 від 06.03.1995 в частині надання
дозволу ОСОБА_2 на оформлення
необхідної юридичної та технічної
документації на самовільно побудовані
господарські споруди, які розташовані
за адресою: АДРЕСА_1; скасування рішення
виконавчого комітету Вишгородської
міської ради Київської області від
28.04.1995 № 89 про затвердження акта
державної прийомки в експлуатацію
індивідуального житлового будинку,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1,
в частині, що стосується ОСОБА_2;
скасування рішення виконавчого
комітету Вишгородської міської ради
Київської області від 06.03.1995 № 54 в
частині закріплення земельної ділянки
площею 0,05 га за ОСОБА_2 за адресою:
АДРЕСА_1; скасування рішення
виконавчого комітету Вишгородської
міської ради Київської області від
25.11.1997 № 305 в частині передачі у
приватну власність земельної ділянки
площею 0,03 га ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1;
скасування рішення виконавчого
комітету Вишгородської міської ради
Київської області від 19 листопада 2004
року в частині передачі у приватну
власність ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1, т о суд
зазначає таке.

Вказані позивачем рішення органів
місцевого самоврядування за своєю
правовою природою є індивідуальним
актом застосування норм права, який є
виконаним в силу самого факту його
прийняття, а тому є таким, що вичерпав
свою дію одночасно з його прийняттям.
Тому ці рішення як адміністративний
акт, що вичерпав свою дію, не може бути
скасовано чи змінено.

Аналогічна правова позиція розкрита в
рішенні Конституційного Суду України
від 16.04.2009 у справі №1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування), в якому
Конституційний Суд України постановив,
що ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Крім того, суд зазначає, що спірні
рішення, акти, свідоцтва винесено
(прийнято) відповідачами в період з 1994
по 2004 роки. Позивач стверджує, що узнав
про них у 2004 р.

Відповідно до частини другої статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України для звернення до
адміністративного суду за захистом
своїх прав, свобод та інтересів
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. На час звернення позивача до
суду з позовом (25.05.2009) строк звернення
до суду складав один рік.

Матеріалами справи встановлено, що
позивачу про порушення його прав було
відомо ще у 2004 році, про що ним
безпосередньо зазначено в позовній
заяві. Разом з тим, позивач до суду
перший раз звернувся 25 травня 2009 року,
тобто з порушенням строку,
встановленого ч. 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(один рік).

Як встановлено в судовому засіданні з
пояснень позивача, він фактично
оскаржує те, що іншими особами
(спадкоємцями ОСОБА_2.) здійснюється
користування частиною земельної
ділянки, яку позивач вважає своєю, а
також те, що на земельній ділянці
позивача знаходиться самовільно
збудований гараж ОСОБА_2 Це означає, що
права позивача порушено не вказаними у
позові суб'єктами владних повноважень,
а тими особами, які перешкоджають
позивачу володіти та користуватися
вказаною у позові земельною ділянкою.

Тобто позивач фактично звернувся до
адміністративного суду зі спором, який
виник між ним і ОСОБА_2 та її
спадкоємцями з приводу користування
земельною ділянкою на території однієї
садиби і намагається вирішити цей спір
не в порядку розв'язання
цивільно-правових спорів між
суб'єктами цивільного права та
всупереч передбачених законом
способів захисту цивільних прав,
уникнувши спору про право.

Засади захисту права власності, які
поширюються і на правовідносини щодо
права користування, регулюються
статтею 386 Цивільного кодексу України;
право власника на витребування майна
із чужого незаконного володіння та
захист права власності від порушень, не
пов'язаних із позбавленням володіння, -
статтями 387, 391 цього Кодексу, а способи
захисту прав на земельні ділянки -
статтею 152 ЗК України. За змістом цих
норм при порушенні права
землекористувача внаслідок зайняття
земельної ділянки іншою особою
адекватним способом захисту такого
порушеного права є подання ним позову
про усунення перешкод у здійсненні
права користування земельною ділянкою
(шляхом її звільнення) або витребування
її з чужого незаконного володіння. При
цьому суд у порядку цивільного
судочинства, вирішуючи спір про
відновлення прав позивача щодо
землекористування, може дати оцінку
законності рішень суб'єктів владних
повноважень, якщо їх прийняття сприяло
порушенню прав позивача. Аналогічну
правову позицію наведено у постановах
Верховного Суду України від 21.02.2011 у
справі №21-3а11 та у справі №21-368во09 від
19.05.2009.

Відповідно до статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства, суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність з рішенням
Верховного Суду України.

Суд вважає, що у даному випадку захист
порушеного права позивача на
користування земельною ділянкою може
бути здійснено шляхом пред'явлення
позову у порядку цивільного
судочинства з іншим предметом спору.

За таких обставин адміністративний
позов є необґрунтований і задоволенню
не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. Відповідач не надав суду
доказів понесення ним судових витрат,
тому підстави для присудження на його
користь судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Журавель В.О.

Дата виготовлення і
підписання повного тексту постанови -
24 листопада 2014 р.