Справа № 2а/0606/2/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/35066/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Володарсько-Волинської районної
державної адміністрації Житомирської
області про визнання розпоряджень
протиправними та стягнення моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 14 лютого 2012 року і ухвалу
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 3 травня 2012
року,-

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом посилаючись
на те, що з 2002 року працювала
заступником завідувача відділення
соціальної допомоги вдома
територіального центру соціального
обслуговування пенсіонерів та
одиноких непрацездатних громадян
Володарсько-Волинського району
Житомирської області.

4 серпня 2010 року Володарсько-Волинська
районна державна адміністрація
Житомирської області (далі -
Володарсько-Волинська РДА) видала
розпорядження №252 відповідно до якого
перейменувала територіальний центр
соціального обслуговування
пенсіонерів та одиноких
непрацездатних громадян
Володарсько-Волинського району
Житомирської області у територіальний
центр соціального обслуговування
(надання соціальних послуг)
Володарсько-Волинського району
Житомирської області (далі -
Територіальний центр), а наступним від 6
вересня 2010 року №55-к призначила ОСОБА_5.
на посаду директора перейменованого
центру.

Вважаючи, що розпорядження
Володарсько-Волинської РДА від 4
серпня 2010 року №252 і 6 вересня 2010 року
№55-к не відповідають вимогам закону і
порушують її права на зайняття посади
директора перейменованого центру,
ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 14 лютого 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 3 травня 2012
року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить рішення
судів скасувати та задовольнити позов.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відмовляючи у позові суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд виходив з
того, що оскаржувані розпорядження
прийняті на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законами України.

Проте до такого висновку суди
дійшли без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми
процесуального права у мотивувальній
частині рішення суд зобов'язаний
навести дані про встановлені
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог. Встановлюючи

наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти
матеріального права (назва, стаття, її
частина, абзац, пункт, підпункт
закону), у відповідних випадках - на
норми Конституції України, на підставі
яких визначено права та обов'язки
сторін у спірних правовідносинах, а в
разі необхідності мають бути
посилання на Конвенцію та рішення
Європейського суду з прав людини які
згідно із Законом України від 23
лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права та підлягають
застосуванню в даній справі.

Як убачається з матеріалів справи,
предметом спору у цій справі є рішення
суб'єкта владних повноважень про
реорганізацію установи та призначення
особи на посаду директора центру.

Досліджуючи питання протиправності
цих рішень суди не з'ясували юридичної
природи таких, відповідності вимогам
закону та не притягнули до участі у
справі призначеного на посаду
директора центру ОСОБА_5., оскільки
рішенням суду можуть бути вирішені
питання про його права, свободи та
інтереси.

Зокрема, суди не з'ясували чи
відноситься до повноважень
Володарсько-Волинської РДА питання
перейменування територіального
центру, правову форму такого
перетворення, а відповідно право
позивачки на зайняття посади, у тому
числі директора з урахуванням поданих
нею заяв та вимог частини третьої
статті 36 Кодексу законів про працю
України.

З наявного у матеріалах справи
Положення про територіальний центр
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг)
Володарсько-Волинського району,
затвердженого 13 травня 2010 року
рішенням сесії Володарсько-Волинської
районної ради (чинного на період
спірних правовідносин) повноваження
щодо утворення, ліквідації або
реорганізації зазначеної установи
приймає саме цей орган. В матеріалах
справи також відсутні дані ким
утворений територіальний центр
соціального обслуговування
пенсіонерів та одиноких
непрацездатних громадян
Володарсько-Волинського району
Житомирської області, а відповідно і
компетенція на його реорганізацію.

За приписами частини другої і третьої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Саме з таких критеріїв судам і слід
було оцінювати рішення суб'єкта
владних повноважень та відповідність
їх вимогам закону, а відповідно
визначити юридичну відповідальність.

Не звернули уваги суди також на ту
обставину, чи підлягає вирішенню в
порядку адміністративного судочинства
позовна вимога про призначення на
посаду директора Територіального
центру.

З матеріалів справи вбачається, що така
посада не відноситься до державної
служби.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України справа
адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби.

Пунктом 15 частини першої статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що публічна служба -
це діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Системний аналіз зазначеного дає
підстави дійти висновку, що посада
директора Територіального центру не
пов'язана з проходженням публічної
служби, а відповідно і підстави для
розгляду такої в порядку
адміністративного судочинства.

Помилковими є також висновки судів і
щодо права особи на зайняття такої
посади, зокрема, в частині освіти та
стажу роботи на керівних посадах.

За приписами частини третьої статті 21
Кодексу адміністративного судочинства
України не допускається об'єднання в
одне провадження кількох вимог, які
належить розглядати в порядку різного
судочинства, якщо інше не встановлено
законом.

Неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення рішень, які не
відповідають вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому судові рішення підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 14 лютого 2012 року і ухвалу
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 3 травня 2012
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії сторонам і оскарженню не
підлягає.

Судді:
Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало