Справа № 817/2374/14
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Кузьменко Л.В.
УХВАЛА

іменем України

"20" листопада 2014 р.
Справа № 817/2374/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Кузьменко Л.В.

суддів:
Іваненко Т.В.

Охрімчук І.Г.,

при секретарі
Кратюк А. О. ,

за участю представника позивача ОСОБА_3
- представника за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "15" вересня
2014 р. у справі за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до
Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення ,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 19
серпня 2014 року звернувся з позовом до
Державної податкової інспекції у
м.Рівне Рівненської області Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 08 квітня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач в акті перевірки
безпідставно дійшов висновку про
наявність розбіжностей в деклараціях
про доходи за 2011 та 2012 року на загальну
суму 121 549,55 гривень. На думку
відповідача розбіжність у валових
витратах виникла у зв'язку з тим, що
позивач до складу валових витрат
відніс витрати понесені на подачу
автомобілів до пункту завантаження,
посилаючись на те, що замовники, яким
позивач надавав транспортні послуги,
оплачували вантажні перевезення з
пункту навантаження до пункту
розвантаження. На підставі таких
тверджень відповідач до складу валових
витрат в ході перевірки не прийняв
частину витрат на придбання дизельного
пального, що було використане для
переміщення транспортних засобів з
одного пункту до іншого без оплати
таких поїздок замовником.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 15 вересня
2014 року позов задоволено повністю.

Суд першої інстанції визнав
протиправним та скасував податкове
повідомлення - рішення Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Рівненській області Державної
податкової служби від 08.04.2013 року
№.

З постановою Рівненського окружного
адміністративного суду Державна
податкова інспекція у м.Рівному
Рівненській області Державної
податкової служби не погодилась,
подала апеляційну скаргу, в якій з
підстав порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права просить
скасувати вказану постанову та
ухвалити нову про відмову в задоволені
позову.

Представника апелянта в судове
засідання не прибув, про день, час та
місце судового розгляду справи був
належним чином повідомлений.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
письмові матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

З матеріалів справи слідує, що суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_4
зареєстрований виконавчим комітетом
Рівненської міської ради 30 березня 2001
року згідно з свідоцтвом про державну
реєстрацію НОМЕР_1, на податковому
обліку перебуває з 26.04.2001 року за № 5589.
Основним видом діяльності позивача
згідно КВЕД:60.24.1 є здійснення
вантажних перевезень (міжнародних та
по території України). Протягом 2011 року
Позивач перебував на загальній системі
оподаткування та не був платником
податку на прибуток.

Позивач використовує в господарській
діяльності два сідлові тягачі та
напівпричепи до них, що слідує зі
змісту акту перевірки.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних
осіб-підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в п.167.1 ст.167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України).

Згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового
кодексу України, господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За приписами ст.306 Господарського
кодексу України перевезенням вантажів
визнається господарська діяльність,
пов'язана з переміщенням продукції
виробничо-технічного призначення та
виробів народного споживання
залізницями, автомобільними дорогами,
водними та повітряними шляхами, а також
транспортування продукції
трубопроводами.

Частина 1 ст. 909 Цивільного кодексу
України визначає, що за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 1 ст.917 Цивільного
кодексу України перевізник
зобов'язаний надати транспортні засоби
під завантаження у строк, встановлений
договором.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (пункт 177.4 статті 177
Податкового кодексу України).

Відповідно до умов Договору №52 від 30
травня 2011 року на перевезення вантажів
в міському та міжнародному сполучені,
який укладено між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ
"Прушинські", Позивач зобов'язувався
надати ТОВ "Прушинські" послуги з
перевезення вантажів. Згідно з
підпункту 4.2.5 пункту 4.2. Договору однією
із умов надання послуг є обов'язок
Позивача подати під завантаження
транспортний засіб в робочому стані,
придатному для перевезення даного виду
вантажу.

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що підтвердженням факту
використання в господарській
діяльності витрат, понесених при
поданні автомобілів до пункту
завантаження, є саме виконання
замовлень щодо перевезення вантажів та
одержання відповідної виручки,
оскільки для прибуття в місце
завантаження та повернення на місце
стоянки автотранспортного засобу
після виконання перевезень чи
переміщення транспорту між населеними
пунктами для завантаження і
перевезення продукції (виконання
замовлення) необхідно використовувати
пальне.

Крім того, податковим органом в акті
перевірки не заперечується факт
необхідності здійснення холостого
пробігу для належного виконання
замовлення по перевезенню вантажу та
не доведено того, що з урахуванням
існуючих норм позивачем списано
пального більше, ніж це було необхідним
для надання послуг по здійсненню
вантажних перевезень.

Також враховано, що відповідно до п.3
Методичних рекомендацій з формування
собівартості перевезень (робіт, послуг)
на транспорті, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
05.02.2001 року №65, собівартість перевезень
(робіт, послуг) - це виражені в грошовій
формі поточні витрати транспортних
підприємств, безпосередньо пов'язані з
підготовкою та здійсненням процесу
перевезень вантажів і пасажирів, а
також виконанням робіт і послуг, що
забезпечують перевезення.

Згідно з п. 30 Методичних рекомендацій з
формування собівартості перевезень
(робіт, послуг) на транспорті, до
виробничої собівартості перевезень
включаються: прямі матеріальні
витрати; прямі витрати на оплату праці;
інші прямі витрати; загальновиробничі
витрати.

Пунктом 32 Методичних рекомендацій з
формування собівартості перевезень
(робіт, послуг) на транспорті визначено,
що до статті калькуляції "Прямі
матеріальні витрати" включається
вартість усіх видів пально-мастильних
та інших матеріалів (включаючи
транспортно-заготівельні витрати), що
використані як безпосередньо на
виконання перевезень (робіт, послуг),
так і на технологічні операції в
процесі підготовки рухомого складу до
експлуатації, а також витрати
пально-мастильних матеріалів на
допоміжно-службовий,
учбово-тренувальний та невиробничий
нальоти годин.

Тобто, паливно-мастильні матеріали,
використані на пробіг автомобіля без
вантажу в розрізі конкретного
перевезення, є прямими витратами на
вказане перевезення.

Відтак, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позивачем
правомірно до складу валових витрат
віднесено суми сплачені при придбанні
пального, витраченого при виконанні
перевезення вантажів автомобільним
транспортом.

При цьому пальне на конкретний маршрут
списувалося згідно подорожніх листів в
повному обсязі як використане на
виконання замовлення на перевезення, а
замовники послуг проводили оплату
вантажних перевезень від пункту
навантаження до пункту розвантаження.

Також вірно зазначено, що вартість
послуг є договірною. Вартість
перевезення вантажу узгоджується з
урахуванням руху (подачі)
транспортного засобу до місця
завантаження та/або з місця
розвантаження до гаража чи наступного
місця призначення, що є складовою
частиною послуги. Це відображається в
акті виконаних робіт.

Разом із тим, податковим органом не
заперечується факт необхідності
здійснення холостого пробігу для
належного виконання замовлення по
перевезенню вантажу та не доведено, що
з урахуванням існуючих норм позивачем
списано пального більше, ніж це було
необхідно для надання послуг зі
здійснення вантажних перевезень.

Отже, пальне, використане під час руху
по маршруту транспортного засобу без
вантажу слід вважається таким, що
використане у господарській
діяльності, а витрати, понесені при
придбанні такого пального,
обґрунтовано включено позивачем до
складу валових у періоді, що підлягав
перевірці.

Господарські операції позивача по
перевезенню вантажів у міжнародному
сполученні підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, а відомості, які б
свідчили про завищення позивачем
валових витрат, у акті перевірки
відсутні.

Доказів щодо використання позивачем
пального з метою, не пов'язаною із
здійсненням господарської діяльності
не вказано в акті перевірки.

Відповідно до п.138.4. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

Відповідачем не заперечується факт
одержання доходів у перевіряємому
періоді саме від надання послуг по
перевезенню вантажів та
транспортно-експедиторських послуг.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України
визначено, що витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Відповідно до абзацу 11 ст. 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п.138.4. ст.138 ПК
України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Так, згідно пп.14.1.27. п. 14.1. ст. 14 ПК
України витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Таким чином, визначальною ознакою
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування, є їх зв'язок з
господарською діяльністю платника
податку.

В силу пп. 139.1.9. п.139.1. ст. 139 ПК України не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Тим самим, за своїм змістом наведені
норми передбачають як підставу для не
включення до валових витрат лише
випадок повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємця нереальних сум,
непідтверджених будь-якими
документами взагалі.

В свою чергу посадовими особами
відповідача при проведенні розрахунку
витрат пального, включеного позивачем
до складу витрат, було використано
виключно відстань, на яку
здійснювалось перевезення вантажів.

При цьому податковим органом не було
взято до уваги витрати пального на
подачу автотранспорту до пункту
навантаження (розвантаження) та
повернення його в зворотному напрямку,
що також має прямий вплив на формування
собівартості наданих послуг та
пов'язано з господарською діяльністю
позивача.

Враховуючи наведені обставини, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку щодо безпідставності
висновків податкового органу з приводу
завищення позивачем валових витрат на
подачу транспортних засобів до пункту
навантаження (розвантаження) та
повернення їх в зворотньому напрямку.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
зазначеного висновку суду не
спростовують та не дають підстав
вважати рішення таким, що ухвалено з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

З підстав вищенаведеного суд
апеляційної інстанції вважає, що
постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 15 вересня
2014 року ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді всіх
обставин справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, викладених у зазначеній
постанові, у зв'язку з чим підстав для
її зміни чи скасування не вбачається.

Згідно із частиною першої статті 200 КАС
України суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
"15" вересня 2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Л.В. Кузьменко

судді:
Т.В. Іваненко

І.Г. Охрімчук

Повний текст cудового рішення
виготовлено "20" листопада 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: Фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 АДРЕСА_1

3- відповідачу: Державна податкова
інспекція у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області вул.Відінська,8,м.Рівне,33023

4- ОСОБА_3 АДРЕСА_2 - ,