Справа № 826/7828/14
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/7828/14
інстанції: Головань О.В.
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Шурка О.І.,

суддів
Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі
Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги Державної
фінансової інспекції в м. Києві та
Київського міського центру зайнятості
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 липня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Київського
міського центру зайнятості до
Державної фінансової інспекції в м.
Києві про визнання протиправними та
скасування вимог №2 та №3, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 липня 2014 року адміністративний позов
задоволено частково.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Разом з тим, з апеляційною скаргою
звернувся позивач, який вважає, що
судом першої інстанції було прийнято
необґрунтоване рішення, в зв'язку з чим
просить його скасувати та прийняти
нове, яким позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі.

Апелянти посилаються на незаконність,
необ'єктивність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, що є на їх
переконання підставою для скасування
судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга Державної
фінансової інспекції в м. Києві
задоволенню не підлягає, а апеляційна
скарга Київського міського центру
зайнятості підлягає задоволенню,
постанова скасуванню, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, відповідно до п. 1.2.2.1 Плану
контрольно-ревізійної роботи
Державної фінансової інспекції в м.
Києві на І квартал 2014 року та на
підставі направлень на проведення
ревізії від 10.01.14 р., 13.01.14 р., 20.01.14 р., 07.03.14
р., 17.03.14 р., 19.03.14 р., фінансовими
інспекторами Державної фінансової
інспекції в м. Києві проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
Київського міського центру зайнятості
за період з 01.01.12 р. по 01.01.14 р. За
результатами ревізії складено акт від
03.04.14 р. №06-30/857.

22.05.2014 року на адресу позивача, надійшов
лист-вимога Відповідача від 16.05.2014 №
26-06-14-14/6599 в якому містяться вісім
пунктів вимоги Відповідача до
Позивача, які ґрунтуються на основі
акту ревізії.

Ознайомившись із вимогами, позивач
вважає вимоги пункт № 2 (стягнення
коштів в сумі 552,8 тис. грн.) та пункт № 3
(повернення коштів на суму 195,21 тис. грн.)
протиправними та такими, що не можуть
бути виконаними взагалі, у зв'язку із
чим звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що позивач використовував
кошти державного бюджету для надання
роботодавцям дотації на створення
додаткових робочих місць для
працевлаштування безробітних, з
врахуванням визначеної позиції
Державного центру зайнятості як
вищестоящого органу та органу
фінансового контролю, які попередньо
дійшли висновку про відповідність
зазначеного способу визнання дотацій
вимогам законодавства, і підстави для
висновку у порушенні законодавства у
позивача були відсутні, а отже п. 3
вимоги є протиправним. Разом з тим, в
задоволенні позовної вимоги про
скасування п. 2 вимоги відповідача було
відмовлено, оскільки позивач не мав
права підвищувати премію більше ніж на
п'ятдесят відсотків, так як
законодавством України встановлено
граничний розмір такого підвищення.

Колегія суддів не може погодитись в
повній мірі із таким висновком суду
першої інстанції, з огляду на таке.

Щодо оскарження п. 2 Вимоги від 16.05.2014 №
26-06-14-14/6599, суд апеляційної інстанції
зазначає наступне.

Так, згідно з Положенням про Державну
фінансову інспекцію України,
затвердженим Указом Президента
України від 23 квітня 2011 року № 499/2011
(далі - Положення про Держфінінспекцію,
Держфінінспекція відповідно),
зазначена інспекція є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра фінансів України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері державного
фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до
покладених на неї завдань вживає в
установленому порядку заходів до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства та притягнення
до відповідальності винних осіб, а
саме: вимагає від керівників та інших
службових осіб підконтрольних установ
усунення виявлених порушень
законодавства; звертається до суду в
інтересах держави, якщо підконтрольною
установою не забезпечено виконання
вимог до усунення виявлених під час
здійснення державного фінансового
контролю порушень законодавства з
питань збереження і використання
активів (п.п. 4 п. 4 Положення про
Держфінінспекцію).

Відповідно до п. 6 зазначеного
Положення Держфінінспекція для
виконання покладених на неї завдань
має право в установленому порядку,
зокрема, пред'являти керівникам та
іншим особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства; при виявленні збитків,
завданих державі чи об'єкту контролю,
визначати їх розмір згідно з методикою,
затвердженою Кабінетом Міністрів
України.

Також Положенням про Держфінінспекцію
установлено, що у разі, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів,
Держфінінспекція має право звернутися
до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з
положеннями п. 7 ст. 10 Закону України від
26 січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні» (далі -
Закон № 2939-ХІІ), згідно з якими
державній контрольно-ревізійній
службі надано право пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що органу державного
фінансового контролю надано
можливість здійснювати контроль за
використанням коштів державного і
місцевого бюджетів та у разі виявлення
порушень законодавства пред'являти
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, та звернутися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що вимога органу
державного фінансового контролю
спрямована на корегування роботи
підконтрольної організації та
приведення її у відповідність із
вимогами законодавства і у цій частині
вона є обов'язковою до виконання. Однак,
що стосується відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, то про їх наявність може бути
зазначено у вимозі, але вони не можуть
бути примусово стягнуті шляхом вимоги.
Такі збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення до суду з відповідним
позовом.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що відмовляючи в
задоволенні позову про скасування
пункту №2 Вимоги, суд виходив з того, що
Розділ II Положення про порядок
матеріального стимулювання
працівників Київського міського
центру зайнятості чітко визначає види
преміювання (щомісячне та до святкових
дат), а також чітко визначає, що
конкретний розмір премії працівників,
передбачений в п. 2.1 (щомісячні),
граничними розмірами не обмежується,
та встановлює випадки, коли
преміювання до святкових дат
здійснюється у розмірі до 100%
посадового окладу (до ювілейних дат
згідно п. 2.6). А п. 2.2 передбачено чітке
обмеження розміру премій, що
виплачуються з нагоди святкових дат, -
до 50%. Відповідно, ті центри зайнятості,
у яких положення про преміювання не
передбачає обмеження розміру
преміювання менше 100%, мають право
здійснювати преміювання у розмірі 100%,
ті центри зайнятості, які відповідні
обмеження передбачають -у меншому
розмірі незалежно від розміру фонду
оплати праці.

Однак, суд не звернув увагу на те, що
Положення про порядок матеріального
стимулювання працівників Київського
міського центру зайнятості було
затверджено наказом Позивача № 305 від
06.12.11 року, та на те, що законодавством
не встановлюється обов'язок Позивача
погоджувати вказане Положення чи
рішення про його затвердження з
будь-яким органом виконавчої влади чи
місцевого самоврядування.

Таким чином, це є рішення тільки самого
Позивача, а отже, на підставі абзацу 2
пункту 8 Положення про Київський
міський центр зайнятості, Позивач має
право приймати рішення які змінюють
його попередні рішення, або
протирічать їм, за умови, що не
порушуються нормативно-правові акти
вищої юридичної сили.

Наказ Мінпраці України від 24.03.2006 № 86
«Про умови оплати праці працівників
державної служби зайнятості» не
містить норми яка б встановлювала
розмір преміювання. При прийнятті
рішень про преміювання працівників у
2012 та 2013 роках у розмірі 100% посадового
окладу, Позивач лише відійшов від вимог
свого попереднього рішення, на що мав
право, будь-які норми
нормативно-правових актів вищої
юридичної сили порушені ним не були.

Разом з тим, в пункті № 2 вимоги,
Відповідач вимагає від Позивача
стягнути кошти в сумі 552,8 тис. грн. у
порядку встановленому законодавством
України, в тому числі, з урахуванням
вимог ст. 130-136 КЗпП України. Дані норми
КЗпП України передбачають
відшкодування суми завданих збитків за
рахунок особи, з вини якої ці збитки
було завдано. Таким чином, Відповідач
вважав, що збитки було завдано саме
певною особою (яку він помилково не
визначив). З огляду на це, єдиним
можливим способом покриття цих збитків
є їх сплата саме особою з вини якої
завдано збитки добровільно, або у
примусовому порядку.

Згідно ст.. 132 КЗпП України, за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків, працівники, з вини яких
заподіяно шкоду, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

До жодного з випадків повної
матеріальної відповідальності
працівників, які передбачені статтею 134
КЗпП України, дії які спричинили
порушення відображені у акті ревізії
не можуть бути застосовані.

Вимога № 2 передбачає стягнення 552,8 тис.
грн., дана сума перевищують середній
місячний заробіток будь-якого
працівника державної служби
зайнятості. Дане твердження
підтверджується тим фактом, що
заробітна плата працівників державної
служби зайнятості нараховується
відповідно до постанови KM України № 268
від 09.03.2006 року та наказу Мінпраці
України № 86 від 24.03.2006 року.

З огляду на вищевикладене, виконання
Позивачем у повному обсязі вимог
Відповідача щодо стягнення коштів,
одночасно є неможливим як через
невизначене коло осіб за рахунок яких
необхідно відшкодувати кошти так і
через те, що стягнення коштів у
заявлених розмірах суперечить статті
132 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що п. 2 Вимоги від 16.05.2014
року № 26-06-14-14/6599 винесений з порушенням
норм чинного законодавства, а отже
підлягає скасуванню, оскільки по-перше,
дана вимога протирічить чинному
законодавству, та по-друге,
відшкодування виявлених збитків,
завданих державі чи об'єкту контролю,
не можуть бути примусово стягнуті
шляхом вимоги, такі збитки
відшкодовуються у добровільному
порядку або шляхом звернення до суду з
відповідним позовом.

Щодо оскарження п. 3 Вимоги від 16.05.2014
року № 26-06-14-14/6599, то колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, якими обґрунтовано
скасування даного пункту, з підстав
викладених в судовому рішенні.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при ухваленні спірного
судового рішення було неповно
з'ясовано фактичні обставини справи та
порушено норми матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до статті 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення, зокрема, є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справ та порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206 КАС
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції в м. Києві -
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Київського міського
центру зайнятості - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 31 липня 2014 року -
скасувати, та постановити нову, якою
позовні вимоги Київського міського
центру зайнятості - задовольнити в
повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати
пункти 2 та 3 вимоги Державної
фінансової інспекції в м. Києві від
16.05.2014 року №26-06-14-14/6599.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядок і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено
18.11.2014 року.

Головуючий суддя

Шурко О.І.

Судді:

Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.