Справа № 2а-10661/11/1416
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2014-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

21 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
2а-10661/11/1416

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції:
Рум'янцева Н.О.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В.,
Романішина В.Л.

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою Департаменту
праці та соціальної політики
Миколаївської міської ради на
постанову Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 07 вересня 2011 року
по справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Департаменту праці та
соціальної політики Миколаївської
міської ради про зобов'язання вчинити
певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Департаменту праці та соціальної
політики Миколаївської міської ради
про визнання неправомірними дій та
стягнення недоплаченої щорічної
разової грошової допомоги як учаснику
бойових дій до Дня Перемоги за 2011 рік.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
зазначав, що він, є учасником війни
інвалідом першої групи, на підставі ст.
13 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» має право на отримання
щорічної грошової допомоги до п'ятого
травня в розмірі десяти мінімальних
пенсій за віком. Однак у 2011 році
зазначена допомога була нарахована та
виплачена відповідачем у меншому
розмірі.

Постановою Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 07 вересня 2011 року
адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено частково. Зобов'язано
Департамент праці та соціальної
політики Миколаївської міської ради
перерахувати ОСОБА_1 недоплачену
щорічну грошову допомогу до 5 травня за
2011 року, у відповідності до частини 5
статті 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» у розмірі десяти
мінімальних пенсій за віком, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком
встановленої на 2011 рік. Стягнути з
Департаменту праці та соціальної
політики Миколаївської міської ради
перераховану сплатити ОСОБА_1 різницю
між нарахованою відповідно до цієї
постанови та фактично сплаченою у 2011
році сумами щорічну грошову допомогу
до 5 травня за 2011 року, у відповідності
до частини 5 статті 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» у розмірі
десяти мінімальних пенсій за віком,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком встановленої на 2011 рік. В
задоволені іншої частини позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Департаменту
праці та соціальної політики
Миколаївської міської ради, ставиться
питання про скасування судового
рішення в зв'язку з тим, що воно
постановлено з порушенням норм
матеріального права.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши
доповідача, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є учасником війни інвалідом
першої групи, що підтверджується
відповідним посвідченням.

Позивачу у 2011 році була виплачена до 05
травня щорічна грошова допомога, проте
не у повному обсязі.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що право
позивача на отримання щорічної
грошової допомоги до 05 травня як
учасник війни інвалід першої групи
передбачено ч. 5 ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту».

Так, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» в
редакції, що діяла на момент виникнення
спірних правовідносин, щорічно до 5
травня учаснику війни інваліду першої
групи, статус якого має позивач,
виплачується разова грошова допомога у
розмірі десяти мінімальних пенсій за
віком.

Згідно частинам 1 та 4 ст. 17-1 названого
Закону вказану виплату здійснюють
органи праці та соціального захисту
населення через відділення зв'язку або
через установи банків (шляхом
перерахування на особовий рахунок
отримувача) пенсіонерам - за місцем
отримання пенсії, а особам, які не є
пенсіонерами, - за місцем їх проживання
чи одержання грошового утримання.
Особи, які не отримали разової грошової
допомоги до 5 травня, мають право
звернутися за нею та отримати її до 30
вересня відповідного року, в якому
здійснюється виплата допомоги.

Однак, Законом України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» частину 5 статті 12
Закону «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»
викладено в новій редакції, відповідно
до якої інваліду війни І групи щорічно
до 5 травня виплачується разова грошова
допомога у розмірах, які визначаються
Кабінетом Міністрів України в межах
бюджетних призначень, встановлених
законом про Державний бюджет України.

Положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо
встановлення на 2008 рік розміру
щорічної допомоги до п'ятого травня
учасникам бойових дій втратило
чинність, як таке, що визнано
неконституційним, на підставі Рішення
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року № 10-рп/08.

Таким чином, з 22 травня 2008 року
відновлено дію частини 5 статті 12
Закону «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
відповідно до якої розмір грошової
допомоги учаснику війни інвалід першої
групи має становити 10 мінімальних
пенсій за віком.

Наявність у позивача права на
отримання допомоги у вказаному розмірі
є визначальною для вирішення даного
спору. Крім того, це право гарантується
ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
до яких відносяться і пенсії,
визначаються Законом України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеним нормам
закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції
України пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Із врахуванням наведеної
конституційної норми, розмір
мінімальної пенсії за віком, з якого
має обраховуватися щорічна разова
грошова допомога позивачу, не може бути
нижчим від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком
міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», який набрав
чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними
законодавчими актами розмір
мінімальної пенсії за віком не
визначається.

Із врахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку щодо не взяття до уваги
положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання грошової допомоги у
встановлених законом розмірах.

Безпідставними є і посилання
відповідача на відсутність коштів щодо
забезпечення виплати зазначеної
грошової допомоги у вказаному розмірі,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань.

З огляду на зазначене ОСОБА_1, як
учасник війни інвалід першої групи, у
2011 році мав право на отримання щорічної
допомоги до п'ятого травня у розмірі,
встановленому ч. 5 ст. 12 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту».

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують. За
таких обставин апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 183-2, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст.
200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці
та соціальної політики Миколаївської
міської ради залишити без задоволення,
а постанову Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 07 вересня 2011 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, оскарженню в касаційному
порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:
Димерлій О.О.

Суддя:
Єщенко О.В.

Суддя:
Романішин В.Л.