Справа № 819/1648/14-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/1648/14-a

"02" жовтня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хрущ
В. Л.,

за участю:

секретаря судового
засідання Субтельної Л.
О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача 1 - ОСОБА_2,

представника відповідача 2 - Бригідир Л.
Й.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Тернополі
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Тернопільській області,
Тернопільського міського відділу
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Тернопільській
області, про визнання незаконним
звільнення з органів внутрішніх справ
та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до
Тернопільського окружного
адміністративного суду з позовом до
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Тернопільській
області, в якому просив суд визнати
незаконним його звільнення з органів
внутрішніх справ на підставі наказу №
96 о/с, виданого начальником УМВС
України в Тернопільській області
В.К.Облещуком, та поновити його на
роботі на посаді інспектора патрульної
служби, підпорядкованої СОГП МГБ
Тернопільського міського відділу УМВС
в Тернопільській області.

В ході розгляду даної справи
судом, за клопотанням відповідача,
враховуючи заявлені позивачем вимоги
про поновлення його на займаній до
звільнення посаді, до участі у справі
було залучено ще одного відповідача -
Тернопільський міський відділ
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Тернопільській
області.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав, зазначив, що
він вважає своє звільнення незаконним,
оскільки його не повідомляли про
початок службового розслідування, не
надали можливості ознайомитись із
документами та висновком службового
розслідування, позивачу не надано для
ознайомлення наказу про звільнення та
на усне звернення відмовлено у видачі
його копії. При цьому, позивач
посилається на те, що, будь-яких
порушень дисципліни, в тому числі,
вживання наркотичних засобів він не
вчиняв, та тривалого прогулу (два тижні)
- не допускав.

Представником Управління МВС
України в Тернопільській області на
виконання вимог суду подано письмові
заперечення проти позову, у яких
відповідач посилається на те, що
звільнення позивача із займаної посади
відбулось у встановленому законом
порядку, оскільки такому звільненню
передувало проведення службового
розслідування, в ході якого було
встановлено факт вживання ОСОБА_1
наркотичних засобів, який був
підтверджений відповідним висновком
токсикологічної лабораторії
Тернопільського обласного
наркологічного диспансеру від 26.03.2014
року (після здійснення аналізів за
згодою та участю позивача - виявлено
якісну реакцію на наявність алкалоїдів
опію) та випискою № 93 із медичної карти
з констатованим діагнозом «наркотичне
сп'яніння». Окрім того, в ході
проведення службового розслідування
було також встановлено, що у період з
01.04.2014 року по 13.04.2014 року ОСОБА_1 - на
службу взагалі не виходив,
безпосереднього керівника та
керівництво ТМВ про причини такого
невиходу у встановленому законом
порядку - не повідомляв (про що складено
відповідні акти). В той же час, в ході
проведення службового розслідування
твердження позивача про те, що весь цей
час він перебував на лікуванні в СМЗ
УМВС - не знайшли свого підтвердження,
натомість, на підставі належних
доказів (відповідей ряду медичних
установ) було встановлено, що позивач у
цей період не перебував на лікуванні і
в будь-яких інших закладах охорони
здоров'я. В ході службового
розслідування будь-які письмові
пояснення позивач надавати відмовився,
що підтверджується відповідним актом.
З врахуванням вищезазначених фактів,
встановлених в ході проведення
службового розслідування, зважаючи на
небажання позивача надавати будь-які
пояснення, а також враховуючи службову
характеристику ОСОБА_1, його
неодноразове притягнення до
дисциплінарної відповідальності за
період служби, наявність діючого
дисциплінарного стягнення та
систематичне порушення службової
дисципліни, - керівництвом Управління
МВС України в Тернопілській області в
межах своїх службових повноважень було
прийнято рішення про застосування до
позивача крайнього заходу
дисциплінарного впливу - звільнення з
ОВС, внаслідок чого 24.04.2014 року було
видано відповідний наказ за №482 про
звільнення ОСОБА_1 з ОВС за порушення
службової дисципліни. 25.04.2014 року
позивача було запрошено до керівництва
ТМВ та запропоновано ознайомитись з
даним наказом. Позивач наказ прочитав,
однак від підпису відмовився, вийшов з
кабінету та більше не повертався. Про
факт ознайомлення ОСОБА_1 з наказом №482
від 24.04.2014 року та відмову від підпису -
складено відповідний акт. Того ж дня,
25.04.2014 року на виконання наказу УМВС від
24.04.2014 року № 482, у відповідності до
статті 18 Дисциплінарного Статуту ОВС, -
було прийнято відповідний наказ по
особовому складу від 25.04.2014 року № 96 о/с
про звільнення ОСОБА_1 з ОВС за пунктом
63 «Є» (за порушення дисципліни)
Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ МВС України.

В судовому засіданні
представники відповідачів проти
позову заперечували, та, підтримуючи
доводи, викладені в письмових
запереченнях Управління МВС України в
Тернопільській області, - просили суд
відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його
позову.

Заслухавши пояснення позивача та
представників відповідачів,
розглянувши доводи, викладені в позові,
та в запереченнях проти позову,
перевіривши матеріали справи, та
надавши їм належну правову оцінку,
вирішивши ряд заявлених сторонами
клопотань, проаналізувавши та оцінивши
представлені докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, у їх
сукупності, на підставі чинного
законодавства, суд прийшов до висновку,
що позовні ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню, - з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції
України, права і свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожному
гарантується право на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

Відповідно до пункту 15 частини 1
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України публічна служба -
це діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

З огляду на викладене, будь-яка
державна служба - є публічною службою.
В даному випадку спірні
правовідносини, а саме відносини з
проходження служби в органах
внутрішніх справ - регулюється
спеціальними нормативними актами, до
яких насамперед відносяться: Закон
України "Про міліцію" від 20.12.1990 року №
565-ХІІ (з наступними змінами та
доповненнями), Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР,
затверджене постановою Кабінету
Міністрів Української РСР від 29 липня
1991 року №114 (з наступними змінами та
доповненнями), Закон України "Про
Дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України" від 22.02.2006
року №3460-ІV, Інструкція про порядок
проведення службових розслідувань в
органах внутрішніх справ України,
затверджена Наказом МВС України від
12.03.2013 року №230, зареєстрованим в МЮ
України 02.04.2013 року за №541/23073.

Статтею 4 Закону України «Про
міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII (далі - Закон
№565-XII) передбачено, що правовою основою
діяльності міліціє є: Конституція
України, цей Закон, інші законодавчі
акти України, постанови Верховної Ради
України, укази Президента України,
постанови Кабінету Міністрів України,
нормативні акти Міністерства
внутрішніх справ України, Загальна
декларація прав людини, міжнародні
правові нормі, ратифіковані у
встановленому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 18
вказаного Закону № 565-XII порядок та
умови проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до статті 25 Закону
України "Про міліцію" працівник міліції
самостійно несе за свої протиправні
дії або бездіяльність дисциплінарну чи
кримінальну відповідальність.
Службова особа міліції, яка порушила
вимоги закону або неналежно виконує
свої обов'язки, несе відповідальність у
встановленому порядку.

Пунктом 23 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів Української РСР від 29.07.1991
року за № 114 (надалі по тексту
-Положення №114) встановлено, що особи
рядового і начальницького складу
несуть дисциплінарну, адміністративну,
матеріальну та кримінальну
відповідальність згідно з
законодавством.

Підпунктом «є» пункту 64 Положення
№114 - визначено, що особи середнього,
старшого і вищого начальницького
складу звільняються зі служби в запас
(з постановкою на військовий облік) за
порушення дисципліни.

Як передбачено пунктом 70
Положення № 114, звільнення осіб
середнього, старшого і вищого
начальницького складу в запас і
відставку провадиться до
підполковника міліції, підполковника
внутрішньої служби включно -
начальниками управлінь внутрішніх
справ Кримської АРСР, областей, м.Києва
і рівними їм начальниками, яким таке
право надано Міністром внутрішніх
справ.

У відповідності до Закону України
«Про Дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України» від 22 лютого
2006 року № 3460-IV, - сутність службової
дисципліни, обов'язки осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ України стосовно її
дотримання, види заохочень та
дисциплінарних стягнень, порядок і
права начальників щодо їх
застосування, а також порядок
оскарження дисциплінарних стягнень
визначені Дисциплінарним статутом
органів внутрішніх справ України
(надалі по тексту - Дисциплінарний
статут).

Статтею 1 Дисциплінарного статуту
визначено, що службова дисципліна - це
дотримання особами рядового і
начальницького складу Конституції і
законів України, актів Президента
України і Кабінету Міністрів України,
наказів та інших нормативно-правових
актів Міністерства внутрішніх справ
України, підпорядкованих йому органів
і підрозділів та Присяги працівника
органів внутрішніх справ України.

Згідно зі статтею 2
Дисциплінарного статуту -
дисциплінарним проступком є
невиконання чи неналежне виконання
особою рядового або начальницького
складу службової дисципліни.

Частиною 1 статті 5
Дисциплінарного статуту визначено, що
за вчинення дисциплінарних проступків
особи рядового і начальницького складу
несуть дисциплінарну відповідальність
згідно з цим Статутом.

Так, судом встановлено, що з
березня 2010 року позивач, ОСОБА_1,
перебував на службі в ОВС. З квітня 2013
року - позивач прийнятий на посаду
інспектора патрульної служби.
Спеціальне звання, яке присвоєне
позивачу, - старший сержант міліції.
26.03.2014 року під час проходження
планового щорічного медичного огляду
ОСОБА_1 було запідозрено у вживанні
наркотичних засобів та запропоновано
пройти медичне освідування в
Тернопільському обласному
наркологічному диспансері.

За результатами аналізів
здійсненого забору біологічного
матеріалу у ОСОБА_1 - виявлено якісну
реакцію на наявність наркотичних
засобів - алкалоїдів опію. Вказаний
факт підтверджений висновком
токсикологічної лабораторії
Тернопільського обласного
наркологічного диспансеру від 26.03.2014
року. Окрім того, діагноз «наркотичне
сп'яніння опіумного ряду» - міститься і
у виписці № 93 із медичної карти від
26.03.2014 року, виданій за результатами
огляду позивача.

Судом також встановлено і самим
ОСОБА_1 не заперечувалось того, що 01.04.2014
року на «Дні дисципліни» при
керівництві УМВС України в
Тернопільській області, він пояснив, що
не бажає продовжувати службу в ОВС і
цього ж дня подав рапорт на ім'я першого
заступника начальника управління -
начальника СУ УМВС України в
Тернопільській області полковника
міліції про звільнення з займаної
посади за власним бажанням.

Однак, як видно з матеріалів
справи та визнав ОСОБА_1 у судовому
засіданні, після подачі 01.04.2014 року
вищезазначеного рапорту і по 13.04.2014
року позивач на службу - не виходив. При
цьому свого безпосереднього керівника
та керівництво Тернопільського МВ про
причини невиходу на роботу позивач у
встановленому законом порядку - не
повідомляв. Відсутність позивача у
вказаний період на службі -
підтверджується щоденно складеними
актами, складеними уповноваженими на
те службовими особами Тернопільського
МВ, копії яких наявні в матеріалах
справи.

14.04.2014 року ОСОБА_1 вийшов на
службу, та, як підтверджено матеріалами
справи, в ході проведення співбесіди
пояснив керівництву, що він передумав
звільнятися з ОВС, при цьому не виходив
на службу, оскільки шукав можливості
переводу в інший підрозділ. Будь-яких
письмових пояснень по факту своєї
відсутності на службі у період 01.04.2014
року по 1304.2014 року позивач - не надав,
тпроте, зазначив, що в цей період часу
перебував на амбулаторному лікуванні в
СМЗ УМВС України в Тернопільській
області. Вподальшому, наказом
Тернопільського МВ УМВС від 23.04.2014 року
№251 було призначено службове
розслідування, підставою для
проведення якого послужили
вищенаведені факти систематичного
порушення ОСОБА_1 службової дисципліни.

Того ж дня, 23.04.2014 року, позивача
було викликано в сектор кадрового
забезпечення Тернопільського МВ для
надання пояснень щодо причин тривалої
відсутності на службі та по факту
вживання наркотичних засобів. Однак,
від надання письмових пояснень позивач
відмовився, що підтверджується
відповідним актом від 23.04.2014 року,
складеним уповноваженими службовими
особами Тернопільського МВ, копія
якого наявна в матеріалах справи.

24.04.2014 року - т.в.о. начальника
Тернопільського МВ - затверджено
висновок службового розслідування,
згідно якого факти систематичного
порушення позивачем службової
дисципліни визнано такими, що знайшли
своє підтвердження.

Наказом Управління МВС України в
Тернопільській області від 24.04.2014 року
№482 «Про грубе порушення службової
дисципліни інспектором патрульної
служби роти патрульної служби
Тернопільського MB старшим сержантом
міліції ОСОБА_1» за грубі порушення
службової дисципліни на позивача було
накладено дисциплінарне стягнення у
вигляді звільнення з ОВС за п.63 «Є» (за
порушення дисципліни» Положення про
проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ МВС України.

25.04.2014 року позивача було
запрошено до керівництва
Тернопільського МВ, де йому
запропоновано ознайомитись з наказом
№482 від 24.04.2014 року. Позивач наказ
прочитав, однак від підпису відмовився,
вийшов з кабінету та більше не
повертався. Факт ознайомлення ОСОБА_1 з
вказаним вище наказом та відмову від
підпису - підтверджує відповідний акт
від 25.04.2014 року, складений
уповноваженими службовими особами
Тернопільського МВ, копія якого наявна
в матеріалах справи.

Після цього, вищезазначений
наказ у відповідності до було
реалізовано наказом Управління МВС
України в Тернопільській області №
96о/с "По особовому складу" від 25.04.2014
року.

Трудову книжку та військовий квиток
позивач отримав в приміщенні ТМВ
особисто 28.04.2014 року, про що свідчить
його власноручний підпис на титульній
сторінці особової справи (копія якої
наявна в матеріалах справи).

Розглядаючи дану справу та
надаючи правову оцінку висновку
доводам позивача щодо помилковості
висновків службового розслідування,
недотримання відповідачем порядку
проведення службового розслідування
та про безпідставність звільнення
позивача на підставі наказу Управління
МВС України №96 о/с від 25.04.2014 року, - суд
відмічає наступне.

Суд зазначає, що порядок
проведення службових розслідувань, що
здійснюють інспекції з особового
складу, інші підрозділи і посадові
особи органів внутрішніх справ у
випадках надзвичайних подій,
правопорушень та інших неправильних
дій, скоєних особами рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, визначений
Інструкцією про порядок проведення
службових розслідувань в органах
внутрішніх справ України, затвердженою
Наказом МВС України від 12.03.2013 року №230
(надалі - Інструкція №230).

Відповідно до пункту 2.1
Інструкції №230 - підставами для
проведення службового розслідування є
порушення особами РНС службової
дисципліни, у тому числі скоєння
кримінальних або адміністративних
правопорушень, знищення або втрата
службових документів, доручених або
охоронюваних матеріальних цінностей,
вчинення особами РНС діянь, які
порушують права і свободи громадян,
службову дисципліну, інші події,
пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС
чи їх травмуванням (пораненням), а також
події, які сталися за участю осіб РНС і
можуть викликати суспільний резонанс.

Підпунктами 2.2.1-2.2.19 пункту 2.2
Інструкції №230 визначено перелік
підстав для проведення службового
розслідування.

При цьому, підпунктом 2.2.20 пункту
2.2 Інструкції №230 встановлено, що
отримання інформації про скоєння
інших, не визначених підпунктами 2.2.1 -
2.2.19 цього пункту, дисциплінарних
проступків, які уповноважена на
призначення службового розслідування
особа вважатиме достатніми для його
проведення.

Згідно пункту 2.5 Інструкції №230 -
підстави для призначення службового
розслідування можуть міститися в
службових документах осіб РНС,
матеріалах перевірок, письмових
зверненнях громадян України, осіб без
громадянства та іноземців,
депутатських запитах та зверненнях
народних депутатів України,
повідомленнях уповноважених органів
досудового розслідування, заявах і
повідомленнях інших правоохоронних
органів, підприємств, установ і
організацій незалежно від їх
підпорядкування і форм власності,
об'єднань громадян, засобів масової
інформації або в інших документах,
отриманих в установленому
законодавством України порядку.

Відповідно до статті 7
Дисциплінарного статуту - службова
дисципліна базується на високій
свідомості та зобов'язує кожну особу
рядового і начальницького складу,
зокрема, дотримуватися законодавства,
неухильно виконувати вимоги Присяги
працівника органів внутрішніх справ
України, статутів і наказів
начальників; захищати і охороняти від
протиправних посягань життя, здоров'я,
права та свободи громадян, власність,
довкілля, інтереси суспільства і
держави; поважати людську гідність,
виявляти турботу про громадян і бути
готовим у будь-який час надати їм
допомогу; дотримуватися норм
професійної та службової етики; з
гідністю і честю поводитися в
позаслужбовий час, бути прикладом у
дотриманні громадського порядку,
припиняти протиправні дії осіб, які їх
учиняють.

Зазначені вимоги до працівників
міліції передбачені також і Присягою
працівника органів внутрішніх справ
України.

Відповідно до положення пункту 25
Постанови Пленуму Верховного суду
України "Про практику розгляду судами
трудових спорів" за №9 від 06.11.1992 року, -
нетверезий стан працівника або
наркотичне чи токсичне сп'яніння
можуть бути підтверджені як медичними
висновками, так і іншими видами доказів
(ст.27 ЦПК), яким суд має дати відповідну
оцінку.

Як вже було зазначено вище,
висновком токсикологічної лабораторії
та випискою № 93 із медичної карти від
26.03.2014 року, виданими Тернопільським
обласним наркологічним диспансером, -
підтверджується перебування позивача
26.03.2014 року у стані наркотичного
сп'яніння опіумного ряду. Факт
здійснення вищезазначених аналізів на
основі біологічного матеріалу,
відібраного у ОСОБА_1 за його ж згодою,
та видачі вищезазначених медичного
висновку та виписки за результатом
таких аналізів у його присутності
26.03.2014 року, - визнано і самим ОСОБА_1

Що ж стосується поданого
позивачем у судовому засіданні
висновку №100 від 29.03.14 року також
виданих Тернопільським обласним
наркологічним диспансером, - в якому не
відображено факту виявлення станом на
29.03.2014 року наркотичних речовин за
результатами аналізів та огляду
позивача, - то суд такі документ оцінює
критично, з огляду на наступне.

Суд звертає увагу на те, що, як
вірно зазначили і представники
відповідачів, ані починаючи з 29.03.2014
року до моменту відмови від надання
пояснень уході службового
розслідування, ані після звільнення
позивача та до моменту розгляду даної
справи в суді, - позивач ані до відома
керівництва Тернопільського МВ, ані
вподальшому до відома УМВС України в
Тернопільській області, у
встановленому законом порядку
інформації про наявність
вищезазначеного висновку
Тернопільського обласного
наркологічного диспансеру від 29.03.2014
року - не доводив.

Більше того, у судовому засіданні
на підставі пояснень самого ж позивача
судом встановлено, що після медичного
освідування, проведеного 26.03.2014 року (за
наслідками якого видано медичні
документи, які підтверджують факт
вживання позивачем наркотичних
засобів), та до 29.03.2014 року включно -
позивач перебував на лікуванні в СМЗ
УМВС.

Однак, на підтвердження своїх посилань
на те, що протягом 26.03.2014 року -29.03.2014
року позивач в СМЗ УМВС лікував саме
хворий шлунок, - позивачем жодних
належних та допустимих доказів не
подано.

Поряд з цим, однозначних пояснень
щодо того, яке лікування йому було
призначене у вказаний період у СМЗ УМВС
та які медичні препарати ним
приймались - позивач суду не надав. В
тому числі, не надав позивач суду і
однозначної відповіді на запитання чи
вводились йому під час лікування в СМЗ
УМВ у вказаний період медичні
препарати, які сприяють виведенню
наркотичних речовин із організму.

Натомість позивач безпідставно
посилався на те, що жодних документів
(виписок) після закінчення перебування
на лікуванні у СМЗ УМВС йому не
видавалось, та будь-якого
документального підтвердження його
лікування - немає.

З огляду на зазначене, суд
приходить до висновку про неможливість
прийняття в якості належного та
допустимого доказу у даній справі
поданого позивачем висновку
Тернопільського обласного
наркологічного диспансеру від 29.03.2014
року, оскільки за вищенаведених
обставин, вказаний висновок - не може
бути визнаний доказом, який
беззаперечно спростовує раніше видані
цим же медичним закладом висновку та
довідки від 26.03.2014 року, в яких
відображено відомості про виявлення
факту вживання позивачем наркотичних
засобів опіумного ряду.

Таким чином, суд приходить до
переконання про те, що факт перебування
26.03.2014 року ОСОБА_1 у стані наркотичного
сп'яніння, відображений вподальшому і у
висновку службового розслідування, -
знайшов своє підтвердження у ході
розгляду даної справи, а відтак,
вподальшому обґрунтовано був визнаний
відповідачем як одна з підстав для
застосування до позивача заходу
дисциплінарного стягнення.

Також, приймаючи рішення у даній
справі, суд оцінивши наявні у справі
докази, виходить звертає увагу на
наступні обставини справи та виходить
з наступних положень чинного
законодавства.

Як встановлено у ході розгляду
даної справи та не заперечувалось
жодною зі сторін, будь-яких документів
(наказів), які б надавали ОСОБА_1 право
не виходити на роботу у період з 01.04.2014
року по 13.04.2014 року, керівництвом МВ у
визначеному законом порядку - не
приймалось. Зокрема, судом встановлено,
що ніяких звернень до його
безпосереднього керівника та/чи
керівництва Тернопільського МВ з боку
позивача щодо можливості надання йому
часу для відпочинку у зв'язку зі
стомленістю, за станом здоров'я чи з
інших особистих причин - не було,
дозволу на невиконання службових
обов'язків - позивачу не надавалось,
ніякі рапорти позивачем з вказаного
приводу, починаючи з 01.04.2014 року по
13.04.2014 року, - не писались та ніякі
рішення відносно позивача за
наслідками розгляду такого питання
керівництвом СВ у визначеному законом
порядку - не приймались.

Також під час розгляду справи
судом встановлено, що під час
проведення службового розслідування
на відповідні запити відповідача,
здійснені з метою перевірки факту
перебування позивача на лікуванні у
медичних закладах міста Тернополя, -
було отримано ряд відповідей, з яких
видно, що в період з 01.04.02014 року по 13.04.2014
року ОСОБА_1 ані на лікуванні СМЗ УМВС
ані на лікуванні у інших закладах
охорони здоров»я міста - не перебував.

При цьому, суд зазначає, що у ході
розгляду даної справи, на підставі
наданих позивачем пояснень, судом
встановлено, а позивачем - визнано, що з
будь-якими зверненнями з приводу
неправильного табелювання та
обчислення його робочого часу за
період з 01.04.2014 року по 13.04.2014 року
ОСОБА_1 до керівництва ТВ - не звертався,
і під час звільнення його з посади та
проведення розрахунку за фактично
відпрацьований час - позивач погодився
із сумою виплаченої йому заробітної
плати (за період роботи у квітні 2014
року).

Відповідно до пункту 4 статті 40
Кодексу законів про працю України,
відсутність на роботі більше 3 годин
протягом робочого дня без поважних
причин вважається прогулом.

Враховуючи викладене, висновки
відповідачів про підтвердження факту
невиходу ОСОБА_1 на службу у період з
01.04.2014 року по 13.04.2014 року - є
обгрунтованими, підтверджуються
належними доказами та не спростовані
позивачем.

З огляду на зазначене, суд
приходить до переконання, що
встановлені у ході проведеної
відповідачем перевірки факти вживання
наркотичних засобів та тривалого
невиходу на службу позивача без
поважних причин, виходячи із
субсидіарного застосування приписів
Положення №114 та Кодексу законів про
працю, - свідчать про вчинення ним
вказаними діями порушень службової
дисципліни.

Стаття 12 Дисциплінарного статуту
передбачає, що на осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ за порушення
службової дисципліни можуть
накладатися такі види дисциплінарних
стягнень: 1) усне зауваження; 2)
зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5)
попередження про неповну посадову
відповідність; 6) звільнення з посади; 7)
пониження в спеціальному званні на
один ступінь; 8) звільнення з органів
внутрішніх справ.

Статтею 14 Дисциплінарного
статуту встановлено порядок
накладення дисциплінарного стягнення.

Саме положеннями наведеної
статті встановлено, що з метою
з'ясування всіх обставин
дисциплінарного проступку, учиненого
особою рядового або начальницького
складу, начальник призначає службове
розслідування.

Перед накладенням
дисциплінарного стягнення начальник
або особа, яка проводить службове
розслідування, повинні зажадати від
порушника надання письмового
пояснення.

Небажання порушника надавати
пояснення не перешкоджає накладенню
дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного
стягнення видається наказ, зміст якого
оголошується особовому складу органу
внутрішніх справ. Зміст наказу
доводиться до відома особи рядового
або начальницького складу, яку
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності, під підпис. У разі
звільнення з посади або звільнення з
органів внутрішніх справ особі
рядового або начальницького складу
видається витяг з наказу.

Також положеннями статті 14
Дисциплінарного статуту закріплено, що
при визначенні виду дисциплінарного
стягнення мають враховуватися
тяжкість проступку, обставини, за яких
його скоєно, заподіяна шкода, попередня
поведінка особи та визнання нею своєї
вини, її ставлення до виконання
службових обов'язків, рівень
кваліфікації тощо.

У разі притягнення до
дисциплінарної відповідальності осіб
рядового і начальницького складу, які
мають дисциплінарне стягнення і знову
допустили порушення службової
дисципліни, дисциплінарне стягнення,
що накладається, має бути більш
суворим, ніж попереднє.

Звільнення осіб рядового і
начальницького складу з органів
внутрішніх справ як вид стягнення є
крайнім заходом дисциплінарного
впливу.

Відповідно до статті 16
Дисциплінарного статуту органів
внутрішніх справ України
дисциплінарне стягнення накладається
у строк до одного місяця з дня, коли про
проступок стало відомо начальнику. У
разі проведення за фактом учинення
проступку службового розслідування,
провадження в кримінальній справі або
справі про адміністративне
правопорушення на осіб рядового і
начальницького складу дисциплінарне
стягнення може бути накладено не
пізніше одного місяця з дня закінчення
службового розслідування, провадження
в кримінальній справі чи справі про
адміністративне правопорушення, не
враховуючи періоду тимчасової
непрацездатності або перебування у
відпустці.

Відповідно до статті 18 Статуту,
дисциплінарне стягнення виконується
негайно, але не пізніше місяця з дня
його накладення, не враховуючи періоду
перебування особи рядового або
начальницького складу у відпустці,
відрядженні або її тимчасової
непрацездатності. Після закінчення
цього строку дисциплінарне стягнення
не виконується (частина перша). Такі
дисциплінарні стягнення, як звільнення
з посади та звільнення з органів
внутрішніх справ, накладені на осіб
рядового і начальницького складу, які
тимчасово непрацездатні або
перебувають у відпустці, відрядженні,
виконуються після їх прибуття до місця
проходження служби.

З врахуванням всіх вищенаведених
фактичних обставин справи, - суд
приходить до висновку, що відповідачі
діяли в межах наданих їм повноважень,
обґрунтовано та у відповідності до
вимог чинного законодавства, яке
регламентує порядок проходження
служби в органах внутрішніх справ
України, службове розслідування
проведено з дотриманням усіх вимог
Інструкції №230, з урахуванням
характеристики особи позивача,
наявності його прямої вини, обставин,
які впливають на ступінь і характер
його відповідальності. Також суд
звертає увагу і на те, що, як видно з
матеріалів справи, - відповідач,
визначаючи вид дисциплінарного
стягнення за вчинені позивачем
порушення (дисциплінарні проступки),
взяв до уваги причини та умови, що
сприяли їх вчиненню, врахував
попередню поведінку позивача, надав
повну та всебічну оцінку поведінці
позивача, його професійним та
моральним якостям, ставлення до
виконання службових обов'язків та
систематичне порушення ним службової
дисципліни, а також наявність стягнень
за період служби.

Усе вищезазначене свідчить про
те, що звільнення позивача було
правомірним, а накладення на нього
дисциплінарного стягнення, більш
суворого за попереднє, та притягнення
його до такої міри відповідальності як
звільнення з органів внутрішніх справ
за пунктом 63 «Є» Положення №114 - було
правомірно проведено як крайній захід,
за вчинення тяжкого проступку -
вживання позивачем наркотичних
засобів та невиходу на службу без
поважних причин (прогулу).

Суд вважає за необхідне звернути
увагу на те, що посилання позивача на
його непогодження із раніше
застосованими до нього
дисциплінарними стягненнями протягом
періоду служби в ОВС з 2010 по 2013 роки, - не
можуть бути прийняті до уваги судом як
підстави для визнання незаконним
звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх
справ на підставі наказу № 96 о/с від
25.04.2014 року, оскільки, як видно з
матеріалів справи та не заперечувалось
позивачем, станом на час розгляду даної
справи судом позивач право оскаржити
накази, якими до нього було застосовано
такі стягнення - не реалізував, і на
момент постановлення рішення у даній
справі ряд наказів про застосування до
нього відповідних дисциплінарних
стягнень, - у встановленому законом
порядку не скасовані.

При цьому, зважаючи на наведені в
ході розгляду справи твердження ОСОБА_1
з приводу причин допущення ним
порушень службової дисципліни, -
звертає увагу на те, що будучи
працівником ОВС, позивач не вправі
виконувати незаконні вказівки
працівників УМВС (у разі надходження
таких до нього), а також, незалежно від
того, чи перебував він на службі, чи
знаходився на лікуванні, позивач, знову
ж-таки, як працівник ОВС, мав бути
зацікавленим в об'єктивному
встановленні фактів з приводу вчинення
чи не вчинення ним правопорушень.

У даному випадку зроблено
позивачем цього - не було. Суд звертає
увагу на те, що навіть після того, як
ОСОБА_1 стало відомо про проведення
відповідачем службового
розслідування, результати якого і
стали підставою для звільнення його з
органів внутрішніх справ, він до
керівництва Тернопільського МВ чи до
управління МВС України в
Тернопільській області з рапортом чи
заявою щодо ознайомлення з матеріалами
перевірки не звертався і висновку
розслідування не оскаржував.

Не звертався позивач до свого
керівництва і у порядку, визначеному
пунктом 2.3 Інструкції №230, яка не
виключає можливості проведення
службового розслідування за рішенням
уповноваженого начальника - за
письмовим рапортом особи РНС з метою
зняття безпідставних, на її думку,
звинувачень або підозр.

Поряд з цим, і в ході розгляду
даної справи позивачем не було надано
суду жодних належних та допустимих
доказів, які б могли бути прийняті до
уваги судом, - не лише на спростування
фактів допущених з його боку порушень,
але й на підтвердження бажань та
намагань позивача скористатися
наданими йому правами у встановленому
законом порядку спростувати підстави
його звільнення.

Суд зазначає, що наявність на даний час
лише бажання позивача працювати в
органах внутрішніх справ - не
виправдовує позивача та не звільняє
його від відповідальності. При цьому,
що стосується саме вимог ОСОБА_1 про
визнання незаконним його звільнення на
підставі наказу №96 о/с від 25.04.2014 року,
то суд вважає за необхідне звернути
увагу на те, що відповідно до пункту 5
статті 18 Дисциплінарного статуту такі
дисциплінарні стягнення як звільнення
з посади, пониження в спеціальному
званні та звільнення з органів
внутрішніх справ вважаються
виконаними після видання наказу по
особовому складу.

Як вже було зазначено вище,
результати службового розслідування
позивачем у встановленому законом
порядку - не оскаржені, неоскарженим на
даний час є і наказ УМВС України в
Тернопільській області від 24.04.2014 року
№482 «Про грубе порушення службової
дисципліни інспектором патрульної
служби роти патрульної служби
Тернопільського MB старшим сержантом
міліції ОСОБА_1».

Таким чином, повне виконання
відповідачем обов'язку додержання норм
Закону України "Про Дисциплінарний
статут органів внутрішніх справ
України" і видача наказу №96о/с від
25.04.2014 року (по особовому складу), згідно
з яким позивача звільнено з ОВС, - не
дають підстав для визнання незаконним
звільнення позивача на підставі цього
наказу, оскільки жодних порушень прав
позивача при видачі такого наказу, які
б давали суду змогу визнати незаконним
його звільнення, - судом не встановлено.

Відповідно до вимог статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
законами України.

Положення статті 19 Конституції
України закріплене у статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка передбачає, що суди при
вирішенні справи керуються принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно із частиною 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно зі статтею 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

В ході розгляду справи
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, який заперечував проти
адміністративного позову, виконано
обов'язок щодо доведення законності
звільнення позивача з ОВС, та надано
належні та допустимі докази в
обґрунтування правомірності рішень
про таке звільнення ОСОБА_1

Таким чином, враховуючи все
вищевикладене, перевіривши матеріали
справи, розглянувши доводи, викладені в
позові, а також заперечення проти
позову з боку відповідача та третьої
особи, заслухавши пояснення
представників сторін, надавши їм
належну правову оцінку,
проаналізувавши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, у їх
сукупності, суд дійшов висновку, про
відсутність порушень прав позивача з
боку відповідача, які б підлягали
захисту шляхом задоволення позовних
вимог, а тому позов ОСОБА_1 - задоволенню
не підлягає.

Решта доводів сторін, окрім тих, про які
зазначено вище, вищенаведених
висновків суду - не спростовують та в
основу судового рішення за наслідками
розгляду даної адміністративної
справи - покладені бути не можуть,
оскільки надані на їх підтвердження
документи не містять жодної
інформації, яка б дозволяла віднести їх
до предмету доказування, та визнати
належними та допустимими доказами у
даній справі, враховуючи безпосередній
предмет спору, а відтак, - не повинні
прийматися до уваги судом в контексті
вимог щодо належності та допустимості
доказів, які можуть бути враховані при
розгляді конкретної адміністративної
справи, закріплених статтею 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 69-71, 153, 158-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 - відмовити в повному
обсязі.

Постанова набирає законної сили за
правилами статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

/Постанова в повному обсязі
складена 03.10.2014 року/.

Головуючий суддя
Хрущ В. Л.

Копія вірна:

Суддя
Хрущ В. Л.