Справа № 822/1746/14
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/50971/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І. В. Бухтіярової І.
О. Костенка М. І. при секретарі
судового засідання Єгоровій І.В.

за участю представників сторін:
позивача - Романюк С.Б.

відповідача - Грень Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Промлит-1»

на постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17.09.2014 р.

у справі № 822/1746/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Промлит-1»

до Красилівської об'єднаної державної
податкової інспекції Хмельницької
області

про визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Промлит-1» (далі -
позивач, ТОВ «Промлит-1») звернулось до
Хмельницького окружного
адміністративного суду з позовом до
Красилівської об'єднаної державної
податкової інспекції Хмельницької
області (далі - відповідач,
Красилівська ОДПІ) в якому просило суд
визнати нечинним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
09.04.2014 р. № .

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 30.05.2014 р.
адміністративний позов задоволено:
визнано неправомірним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Красилівської ОДПІ від 09.04.2014 р. №
; вирішено питання про судові
витрати.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17.09.2014 р.
постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 30.05.2014 р. -
скасовано, прийнято нову постанову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду апеляційної інстанції, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, з посиланням на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17.09.2014 р. та
залишити в силі постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 30.05.2014 р.

Відповідач у письмових запереченнях на
касаційну скаргу та в судовому
засіданні проти доводів касаційної
скарги заперечував, вважає рішення
суду апеляційної інстанції законним,
обґрунтованим та прийнятим у
відповідності до норм діючого
законодавства, а тому просив суд
касаційну скаргу позивача залишити без
задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 20.02.2014 р. по
13.03.2014 р. посадовою особою
Красилівської ОДПІ було проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Промлит-1» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.06.2013 р. по 30.09.2013 р., за
результатами якої складено акт від
20.03.2014 р. № 310/22/38418053 та зроблено
висновок про порушення позивачем вимог
пунктів 198.2, 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено суму податку на додану
вартість за період, що перевірявся, у
загальному розмірі 833 227 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 09.04.2014 р. №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальному розмірі 1
041 533,75 грн., з яких 833 227 грн. - за основним
платежем та 208 306,75 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами).

Як слідує з акту перевірки та
матеріалів справи, підставою для
донарахування позивачу грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість слугували висновки
перевіряючого про безпідставне
формування позивачем податкового
кредиту за результатами господарських
операцій з ТОВ «Компанія
Пром-Трейдінг», оскільки, на
переконання податкового органу,
правочини укладені позивачем з
вказаним контрагентом були укладені
без мети настання реальних наслідків,
відсутності останнього за
місцезнаходженням і відсутність
необхідних умов для здійснення ТОВ
«Компанія Пром-Трейдінг»
господарської діяльності.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що висновки
податкового органу викладені в акті
перевірки щодо порушення позивачем
положень податкового законодавства в
частині формування податкового
кредиту за період, що перевірявся по
взаємовідносинах з ТОВ «Компанія
Пром-Трейдінг» є обґрунтованими, а тому
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення не може бути
визнане протиправним та не підлягає
скасуванню.

Колегія суддів касаційної інстанції не
може погодитись з такою позицією суду
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України визначено,
що податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: - дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; - дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу
України зазначено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Якщо платник податку придбає
(виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), відповідно до пункту
198.4 статті 198 Податкового кодексу
України, не відносяться до податкового
кредиту зазначеного платника.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна має містити: порядковий номер
податкової накладної; дату її
виписування, назву юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); місце розташування юридичної
особи або місце податкової адреси
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
опис (номенклатуру) товарів (робіт,
послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);
повну назву отримувача; ціну продажу
без врахування податку; ставку податку
та відповідну суму податку у цифровому
значенні; загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Пунктами 201.4, 201.6 статті 201 Податкового
Кодексу України, встановлено, що
податкова накладна складається у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця у двох примірниках. Оригінал
податкової накладної надається
покупцю, копія залишається у продавця
товарів (робіт, послуг). Податкова
накладна є звітним податковим
документом і одночасно розрахунковим
документом.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36,
пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44,
пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49
Податкового кодексу України,
обчислення, декларування та/або сплата
суми податку та збору є персональним
податковим обов'язком кожного окремого
платника податків, який і несе
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку. Тобто, платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення ним правил ведення
податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватись на третіх
осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Таким чином, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту не
може ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами, а пов'язане з
призначенням придбаних товарів
(послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
реальності придбання товарів, вартість
яких відноситься до податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість витрати платника щодо сплати
(нарахування) відповідної суми податку
у складі ціни товару мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції та є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді ТОВ «Промлит-1», в межах
своєї господарської діяльності, було
укладено договори із
контрагентом-постачальником ТОВ
«Компанія Пром-Трейдінг» щодо поставки
плитки чавунної, труби чавунної та про
надання послуг з перевезення
придбаного позивачем зазначеного
товару.

В подальшому придбані у ТОВ «Компанія
Пром-Трейдінг» товарно-матеріальні
цінності були використані позивачем у
власній господарській діяльності, а
саме для виготовлення на замовлення
ТОВ «ТД «Енергетичне машино
будівництво» гальмівних колодок.

В матеріалах справи в повному об'ємі
наявні первинні документи
бухгалтерського та податкового обліку
які підтверджують фактичне здійснення
господарських операцій між позивачем
та вказаним контрагентом. Зазначені
документи складені за результатами
проведених операцій та з дотриманням
вимог статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», статті 44, статті
201 Податкового кодексу України, пункту
2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) і містять у собі відомості
щодо змісту та обсягу проведених
операцій, які узгоджуються між собою.

Видані контрагентом позивачу
податкові накладні не мають недоліків,
а порядок їх заповнення відповідає
чинному на момент їх виписки
законодавству.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують правомірність формування
позивачем податкового кредиту
відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності господарських операцій, є
твердження податкового органу про
неможливість реального виконання
укладених позивачем з ТОВ «Компанія
Пром-Трейдінг» правочинів через
відсутність у останнього необхідних
умов для ведення господарської
діяльності та неможливість
встановлення його місцезнаходження.
При цьому відповідач посилався на акт
про неможливість проведення
зустрічної перевірки ТОВ «Компанія
Пром-Трейдінг» від 19.09.2013 р. №
1206/26-55-22-07/38604877 складений ДПІ у
Печерському районі м. Києва.

Однак, зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит з
податку на додану вартість у випадку,
коли останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту, оскільки
податкове законодавство України не
ставить право платника податку на
додану вартість на податковий кредит в
залежність від дій або бездіяльності
його контрагентів чи відсутності їх за
місцезнаходженням, так само
відсутності у контрагентів основних
фондів, кваліфікованого персоналу
тощо. В разі порушення контрагентом
податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагента.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
касаційної інстанції приходить до
висновку про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентом-постачальником мали
реальний характер, діяльність позивача
була спрямована на отримання
економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарських операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість по взаєморозрахунках з
вказаним контрагентом за період, що
перевірявся, а відтак, вони не можуть
бути покладені в основу спірного
податкового повідомлення-рішення.

Вищезазначені положення законодавства
та обставини справи судом апеляційної
інстанції до уваги прийняті не були.
Натомість суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку визнавши
неправомірним та скасувавши винесене
Красилівською ОДПІ податкове
повідомлення-рішення від 09.04.2014 р. №
.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України на
підставі положень статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
скасовує рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване
помилково.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 160, 163, 211, 220, 221, 223, 226, 230, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Промлит-1»
- задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17.09.2014 р. -
скасувати, постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від
30.05.2014 р. - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І. В.
Приходько Судді: (підпис) І. О.
Бухтіярова (підпис) М. І. Костенко