Справа № 826/4322/14
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/40747/14

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А.
(суддя-доповідач), Зайцева М.П.,
Костенка М.І.,

секретар судового засідання
Загородній А.А.,

за участю: представника позивача
Мохнюка Д.М.,

представника Державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві - Крижевської Я.В.,

представника Головного управління
Міндоходів у м. Києві - Цюрупи Д.А.,

розглянувши у судовому засіданні
касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Орфей»

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19 травня 2014 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 3 липня
2014 року

у справі № 826/4322/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Орфей»

до Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві,
Головного управління Міндоходів у м.
Києві

про визнання протиправними дій та
податкових повідомлень-рішень,
скасування податкових
повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Орфей» (далі - ТОВ
«Орфей») звернулося в суд з позовом до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві,
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про визнання протиправними
дій, визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 27 грудня 2013 року
№ , № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19 травня 2014 року, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 3 липня 2014
року, у задоволенні позову ТОВ «Орфей»
відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовну заяву задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, невірну правову
оцінку обставин справи.

У судовому засіданні представник
позивача просив задовольнити
касаційну скаргу.

Представники відповідачів просили
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а рішення судів першої ті
апеляційної інстанцій - без змін.

Заслухавши представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 13 грудня 2013 року
Головним управлінням Міндоходів у м.
Києві складено акт № 77/16-40/31779492 про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки
позивача з питань взаємовідносин із
ТОВ «Сігмафін», ТОВ «Мастерленд», ТОВ
«РБК Груп», ТОВ «Хардітоп»«, ТОВ
«Форбіс», ТОВ «Гамабудпроект», ТОВ
«Логос Сервіс», ТОВ «Фірма АСІА», ТОВ
«Альта-Ком» за період із 1 січня 2012 року
по 31 жовтня 2013 року, згідно з яким
позивачем:

- в порушення пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.2
ст. 138, п. 10 підрозділу 4 розділу
ХХ Перехідних положень Податкового
кодексу України (далі - ПК України)
занижено податок на прибуток за І-IV
квартали 2012 року у загальному розмірі
181927,30 грн.;

- в порушення п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст.
200 ПК України занижено податок на
додану вартість у загальному розмірі
1938254,38 грн., у тому числі: за жовтень 2012
року - 74223,40 грн.; за листопад 2012 року -
28064,76 грн.; за грудень 2012 року - 70975,97 грн.;
за січень 2013 року - 59796,31 грн.; за лютий 2013
року - 34109,73 грн.; за березень 2013 року -
266582,57 грн.; за квітень 2013 року - 123124,53
грн.; за травень 2013 року - 132684,13 грн.; за
червень 2013 року - 174193,32 грн.; за липень 2013
року - 309486,33 грн.; за серпень 2013 року -
332535,89 грн.; за вересень 2013 року - 240243,79
грн.; за жовтень 2013 року - 92233,65 грн.

На підставі вищевказаного акта
перевірки 27 грудня 2013 року Державною
податковою інспекцією у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
прийнято податкові
повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з податку на
додану вартість (далі - ПДВ) у розмірі
1938254,00 грн. за основним платежем та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 969127,00 грн.;

- № , яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 181927,00 грн. за
основним платежем та застосовано
штрафні (фінансові) санкції у розмірі
45481,75 грн.

В акті перевірки податковий орган
зазначив, що у перевіряємому періоді
позивач мав фінансово-господарські
взаємовідносини із:

- ТОВ «Гамабудпроект» за договором від 1
серпня 2013 року № 01/08. У ході перевірки
використано акт від 1 листопада 2013 року
№ 2045/26-55-02/38651817 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Гамабудпроект», відповідно до якого
вказане товариство має ознаки
«фіктивності». Основний
контрагент-постачальник ТОВ
«Гамабудпроект» - ТОВ «Фінторгком»,
яке, згідно з актом від 7 грудня 2013
року № 2241 26-59-22-01/38728753, також має ознаки
«фіктивності»;

- ТОВ «Сігмафін» за договором від 1
липня 2013 року № 01/07. Під час перевірки
використано акти від 6 грудня 2013 року №
1728/26-59-22-01-18 про неможливість проведення
зустрічної звірки TOB
«Глобал-Інвестмент Груп» та від 3
грудня 2013 року № 2119/26-59-22-01/38728135
про неможливість проведення
зустрічної звірки TOB «Метафін», у яких
зазначено про неможливість поставок
товару, виконання робіт, послуг на
адресу TOB «Сігмафін» у зв'язку з
відсутністю умов для ведення
господарської діяльності, пов'язаної з
виконанням своїх зобов'язань;

- ТОВ «Мастерленд» за договором від 1
липня 2013 року № 02/07. У ході перевірки
використано акт від 24 вересня 2013 року №
1011/2201 про неможливість проведення
зустрічної звірки TOB «Компанія
«Траком», згідно з яким вказане
товариство здійснює діяльність,
направлену на надання податкової
вигоди третім особам для ухилення від
сплати податків. Також, згідно з базами
даних встановлено, що у TOB «Ансалта» та
TOB «Фінторгком» відсутні
контрагенти-постачальники, які
підтверджують взаємовідносин із TOB
«Мастерленд»;

- ТОВ «Хардітоп» за договором від 1
липня 2013 року № 02/06. Під час перевірки
використано акт від 15 жовтня 2013 року №
1693/26-55-22- 03/38148763 про неможливість
проведення зустрічної звірки TOB
«Хардітоп», згідно з яким виявлено
відсутність об'єктів оподаткування по
операціях з придбання товарів (послуг)
у підприємств-постачальників та по
операціях з продажу цих товарів
(послуг) підприємствам-покупцям.
Основним контрагентом-постачальником
є TOB «Матін», яке, згідно з актом від 23
серпня 2013 року № 899/26-55-22-07/38390342 про
неможливість проведення зустрічної
звірки, має ознаки «фіктивності»;

- ТОВ «Логос Сервіс» за договором від 1
червня 2013 року № 01/06. Відповідно до баз
даних ТОВ «Логос Сервіс» не
підтверджує взаємовідносини із TOB
«Орфей». Основним
контрагентом-постачальником ТОВ
«Логос Сервіс» є TOB «Глобал Інвестмент
Груп», яке, згідно з актом від 6
листопада 2013 року № 1728/26-59-22-01-18, має
ознаки «фіктивності»;

- ТОВ «Фірма АСІА» за договором від 1
грудня 2012 року №12/12. У ході перевірки
використано акт від 4 грудня 2013 року №
2135/26-59-22 01/38203305 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Фірма АСІА», відповідно до якого
фінансово-господарська діяльність
вказаного товариства здійснюється
поза межами правового поля. Не виявлено
факту передачі товарів від продавця до
покупця у зв'язку з відсутністю (не
наданням до перевірки) договорів про
господарські відносини, актів
приймання-передачі товарів,
довіреностей, документів, які
підтверджують транспортування,
зберігання товарів;

- ТОВ «Альта-Ком» за договором від 1
жовтня 2012 року № 10/12. Згідно з вироком
Шевченківського районного суду міста
Києва від 2 вересня 2013 року у справі №
761/19615/13-к засновника та директора ТОВ
«Альта-Ком» визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ст. 205
Кримінального кодексу України;

- ТОВ «РБК Груп». Під час перевірки
використано акт від 29 серпня 2013 року
№ 772/2207 про неможливість проведення
зустрічної звірки TOB «РБК Груп», згідно
з яким не виявлено факту реального
здійснення господарських операцій.

Враховуючи викладене, податковим
органом зроблено висновок про те, що
укладені між позивачем та його
контрагентами договори та інші
документи не можуть бути прийняті до
уваги як первинні і підтверджувати
правомірність формування позивачем
валових витрат та податкового кредиту.
В акті перевірки також зазначено, що
правочини між вищевказаними
підприємствами та ТОВ «Орфей»
здійснені без мети настання реальних
наслідків, тому відповідно ст.ст. 203, 215
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) вони є нікчемними і в силу ст.
216 цього Кодексу не створюють юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з їх
недійсністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що відносини позивача
з контрагентами не мали реального
характеру та не впливали на
господарську діяльність позивача.

Проте, такі висновки судів є
передчасними, зроблені при неповному
з'ясуванні судами дійсних обставин
справи, з порушенням норм
матеріального права.

Пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) встановлено,
що витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України
передбачено, що податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 198.1 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів та послуг.

П. 198.2 ст. 198 ПК України встановлено, що
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 статті 193 цього
Кодексу, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з : придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів /послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

В п. 201.1 ст. 201 ПК України визначено
обов'язок платника податків надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках, обов'язкові реквізити, перелік
яких вказаний у п.п. а)-і).

П.п. 200.1-200.3 ст. 200 ПК України передбачено,
що сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 ст. 200
ПК України, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з п. 200.1 ст. 200 ПК
України, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.4 ст. 200 ПК України
якщо в наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з пунктом 200.1
цієї статті, має від'ємне значення, то:
а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем послуг; б) залишок
від'ємного значення попередніх
податкових періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Згідно п. 201.8 ст. 201 ПК України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарська
операція - дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; фінансова звітність -
бухгалтерська звітність, що містить
інформацію про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства за звітний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Ч. 2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.4 ст. 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 - первинні
документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Отже, формування валових витрат та
податкового кредиту з ПДВ обумовлено
придбанням товарів, робіт (послуг) з
метою їх використання в межах
господарської діяльності та
реалізується за наявності в платника
належно оформлених підтверджуючих
проведення господарських операцій
первинних документів і податкових
накладних.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем на підтвердження обставин
реальності здійснення господарських
операцій з контрагентами було надано:

- довіреності на отримання
матеріально-технічних цінностей;

- подорожні листи службового легкового
автомобіля;

- договір оренди транспортних засобів;

- документація, що підтверджує якість
товару, придбаного у контрагентів
позивача (висновки державної
санітарно-епідеміологічної
експертизи, сертифікати відповідності
та ін.);

- нотаріально посвідчені заяви
керівників контрагентів позивача,
згідно яких керівники вищевказаних
підприємств підтверджують ту
обставину, що вони є фактичними та
законними керівниками своїх
підприємств, а всі операції за участю
їхніх підприємств вчиняються у повній
відповідності до вимог чинного
законодавства України;

- банківські виписки, на підтвердження
здійснення оплати будівельних
матеріалів та субпідрядних послуг
контрагентів позивача та отримання
оплати від генпідрядних організацій;

- договори генерального підряду (під
час виконання яких використовувався
товар, придбаний позивачем у
контрагентів, а також договори
генерального підряду за якими позивач
залучав субпідрядні організації), акти
приймання виконаних будівельних робіт
до них, локальні кошториси, відомості
ресурсів, зведені кошторисні
розрахунки, об'єктні кошториси;

- документи, що підтверджують наявність
у позивача правових, людських та
технічних ресурсів для виконання
договорів генерального підряду
(ліцензія на здійснення господарської
діяльності із створення об'єктів
архітектури, штатний розпис,
оборотно-сальдова відомість по рахунку
10, оборотно-сальдова відомість по
рахунку 11, договори оренди
транспортних засобів);

- фото таблиці з місця будівництва, які
підтверджують факт виконання робіт за
договорами генерального підряду.

Проте, суди першої та апеляційної
інстанцій не дослідили надані
позивачем докази, а також обставини, що
підтверджують або спростовують
реальність здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами.

Вказані обставини відповідно до ч. 1 ст.
138 Кодексу адміністративного суду
України (далі - КАС України) входять до
предмета доказування при розгляді
судом даної категорії
адміністративних спорів.

Так, згідно цієї норми предметом
доказування є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення, або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить встановити при ухваленні
судового рішення у справі.

Обставини, що підтверджують або
спростовують реальність здійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами не можуть
вважатися встановленими з огляду на те,
що оцінка доказів у справі зроблена без
дотримання вимог ст. 86 КАС України.

Згідно з цією статтею суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Ч. 1 ст. 69 КАС України встановлено, що
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Суди попередніх інстанцій зазначені
вимоги процесуального закону порушили,
оскільки не з'ясували повно і всебічно
обставин справи.

Слід зазначити, що надання податковому
органу належним чином оформлених
документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
податковий орган не встановив та не
довів, що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

При вирішенні спору суди не врахували
положення ч. 1 ст. 204 ЦК України, згідно з
якою правочин є правомірним якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (презумпція правомірності).

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від
6 листопада 2009 року було звернено
увагу на наступне: «...вимога про
встановлення нікчемності правочину
підлягає розгляду у разі наявності
відповідної суперечки. Такий позов
може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України,
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника
-фізичної особи, яка на момент
укладання угоди виконувала
представницькі функції за статутом
(положенням) або за довіреністю. Слід
зазначити, що наявність мети
зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК
України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Вказані висновки підтверджуються і ст.
20 ПК України, згідно з якою органам
державної податкової служби не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

З огляду на викладене, є безпідставним
посилання податкового органу в акті
перевірки на положення ст.ст. 203, 215, 216 ЦК
України, так як зазначені норми можуть
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Все вищевикладене було зазначено
позивачем у позовній заяві та в
апеляційній скарзі, однак зазначені
норми матеріального права не були
враховані судами при прийнятті рішень.

Судом апеляційної інстанції не
враховано, що порушення правил
перевезення або помилки при заповненні
товарно-транспортних накладних або
договору оренди автомобіля не може
само по собі свідчити про нікчемність
правочину.

Встановлення судом апеляційної
інстанції порушень, про які не йдеться
в акті відповідача, не ґрунтується на
положеннях ч. 2 ст. 71 КАС України, згідно
з якою в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Обов'язок суду встановити дійсні
обставини справи при розгляді
адміністративного позову безвідносно
до позиції сторін випливає з
офіційного з'ясування обставин справи
як принципу адміністративного
судочинства, закріпленого нормами ст. 7,
ч. 4, 5 ст. 11 КАС України.

Відповідно до ст. 11 КАС України суд
вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає (частини четверта, п'ята
зазначеної статті).

Згідно із ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Ч. 1 ст. 220 КАС України передбачено, що
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Таким чином, неповне з'ясування судами
дійсних обставин справи та допущені
порушення норм процесуального права є
підставною для скасування ухвалених
рішень та направлення справи на новий
розгляд.

Згідно зі ст. 227 КАС України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом. В
усіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Оскільки неповноту встановлення
обставин у справі допущено обома
судовими інстанціями, то справа
направляється до суду першої
інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, належним чином перевірити
доводи сторін щодо реальності
здійснення позивачем господарських
операцій з його контрагентами та
правильності формування валових
витрат та податкового кредиту з ПДВ за
цими операціями, дати оцінку як вже
приєднаним до справи доказам, так і
новим доказам, що будуть виявлені в
судовому розгляді справи, з
дотриманням вимог ст. 86 КАС України та
зробити юридично правильний висновок
щодо прав і обов'язків сторін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Орфей»
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19 травня 2014
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 3 липня 2014
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді
О.А. Веденяпін

М.П. Зайцев

М.І. Костенко