Справа № 819/1195/14-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/1195/14-a

"07" серпня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хрущ
В. Л.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Відділу Державної виконавчої служби
Шумського районного управління
юстиції Тернопільської області, треті
особи: ОСОБА_2, Приватне підприємство
«Біоресурссервіс», про визнання дій
протиправними та скасування акту опису
й арешту майна від 05.06.2014 року та акту
державного виконавця про проведення
опечатування приміщення від 13.06.2014
року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач,
ОСОБА_1) звернувся до Тернопільського
окружного адміністративного суду з
позовом до Відділу Державної
виконавчої служби Шумського районного
управління юстиції Тернопільської
області (надалі по тексту - відповідач,
Відділ ДВС Шумського РУЮ) про визнання
дій протиправними та скасування акту
опису й арешту майна від 05.06.2014 року та
акту державного виконавця про
проведення опечатування приміщення
від 13.06.2014 року.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на те, що при
проведенні 05.06.2014 року опису та арешту
всього майна, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та передачі його на
зберігання позивачу, державним
виконавцем було описане і те майно, яке
не належить позивачу - ОСОБА_1, який є
боржником у зведеному виконавчому
провадженні. Так, частина описаного
майна є орендованим та власним майном
Приватного підприємства
«Біоресурссервіс». Однак, як зазначає
позивач, під час складення акту опису
та арешту майн від позивача документи
на предмет належності йому описаного
майна - виконавцем не вимагалися. При
цьому, ОСОБА_1 зазначає, що після опису
за вищезазначеною адресою всього
майна, будучи керівником ПП
«Біоресурссервіс, позивач 11.06.2014 року
звернувся до начальника Відділу ДВС
Шумського РУЮ Киричука Я.Я. із заявою, в
якій виклав заперечення щодо
здійснених дій по опису й арешту майна
та до якої додав документи на
підтвердження перебування частини
описаного майна в оренді та власності
ПП «Біоресурссервіс». Однак, вказана
заява - була залишена без будь-якої
відповіді. Натомість, 13.06.2014 року
державним виконавцем Киричуком Я.Я.
складено акт про опечатування
приміщення по АДРЕСА_1, в якому
знаходилось описане 05.06.2014 року майно, з
посиланням на те, що при проведені
перевірки описаного майна виявлено не
забезпечення позивачем належного
зберігання або протиправного
відчуження частини описаного майна, а
саме того майна, яке не є власним майном
позивача, а є як власним так і
орендованим майном ПП
«Біоресурссервіс». Повідомлення про
складення даного акту та щодо дій
позивача направлено в органи міліції.
Однак, ОСОБА_1 звертає увагу суду на те,
що складання акту від 13.06.2014 року
проводилось державним виконавцем з
порушеннями: без врахування попередньо
поданої заяви позивача, без будь-якого
повідомлення позивача та за його
відсутності, з численними порушеннями
Інструкції про проведення виконавчих
дій. Враховуючи викладене в позові,
позивач вважає, що складення державним
виконавцем актів від 05.06.2014 року та від
13.06.2014 року - є незаконним та таким, що
порушує права позивача, а тому, просить
суд визнати протиправними дії
відповідача щодо опису й арешту майна
та щодо проведення опломбування
приміщення, та скасувати складені
05.06.2014 року та 13.06.2014 року акти.

В ході проведення судових засідань,
представник позивача позовні вимоги
підтримав повністю, просив позов
задовольнити. Надавав пояснення
аналогічні викладеному в позові, а
також додаткові пояснення по суті
спору та в обґрунтування підстав для
скасування акту від 13.06.2014 року.

Представник відповідача, будучи
присутнім в одному із судових засідань,
проти позову заперечував, надав
письмові заперечення проти позову.
Зазначив, що вважає, що всі вчинені ним
дії, які оскаржує позивач, були
правомірними, відповідали нормам
Закону України «Про виконавче
провадження» та не порушували прав
позивача. Просив в задоволенні позову
відмовити.

Представник третьої особи, ПП
«Біоресурссервіс», - погоджуючись із
позицією позивача, також просив суд
задовольнити позовні вимоги.

Третя особа - ОСОБА_2 - підтримав позицію
відповідача, зазначив, що на його думку,
дії, вчинені державним виконавцем, були
правомірними, просив залишити позов
ОСОБА_1 без задоволення.

В останнє судове засідання сторони та
треті особи не з'явились, при цьому від
представників позивача, відповідача та
ПП «Біоресурссервіс» надійшли заяви
про розгляд справи за їх відсутності.

З огляду зазначене, зважаючи на
відсутність перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених статтею 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відсутність потреби заслухати
свідка чи експерта, однак, з
урахуванням того, що у судове засідання
не прибули всі особи, які беруть участь
у справі, - розгляд справи здійснювався
у письмовому провадженні, без
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу згідно з положеннями
статей 12 та 41 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та подані
суду письмові докази, оцінивши їх за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню, - з
наступних підстав.

Відповідно до статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади органи місцевого самоврядування,
їхні посадові і службові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Суд вирішує справи на підставі
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з положеннями статті 19
Конституції України правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» встановлено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами,виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до положень статті 17 Закону
України "Про виконавче провадження"
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі відповідних
виконавчих документів.

Так, судом встановлено, що на виконанні
у Відділі державної виконавчої служби
Шумського управління юстиції
перебуває зведене виконавче
провадження №19739399 (до складу якого
входить 13 виконавчих документів).

05.06.2014 року начальником Відділу ДВС
Шумського РУЮ Киричуком Я.Я. при
примусовому виконанні вищезазначеного
зведеного виконавчого провадження
складено акт опису й арешту майна, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Як видно з вказаного акту, до переліку
описаного майна входить: компресор
синього кольору 2003 року випуску з
електродвигуном, комплектний
заводський №2783 - 1 шт.; станок
фугувальний деревообробний - 1 шт.;
станок свердлильний деревообробний
комплектний з двома двигунами - 1 шт.;
станок багатопильний комплектний з
електродвигуном - 1 шт.; пневмопістолет
господарський марки DAILX 120 ps MAX
комплектний - 1 шт.; кабельні барабани
(готова продукція) №12 - 88 шт.; кабельні
барабани (готова продукція) №10 - 23 шт.;
станок заточувальний wood-mizer Ltaga-plcb/300/2011;
пили деревообробні до стрічкової
пилорами - 27 шт., КУНГ автомобільний
(авто лавка) металевий до ГАЗ-52,53 - 1 шт.;
кузовна платформа з маніпулятором - 1
шт.;платформа до стрічкової пилорами - 1
шт.; пиломатеріали та дошки обрізані та
необрізані, різної довжини - 24,66 м.куб
(всього).

Описане майно передано на зберігання
ОСОБА_1, з повідомленням про
кримінальну та матеріальну
відповідальність. При цьому, на описане
майно встановлено обмеження права
користування ним, а саме заборонено
зберігачу: приховувати, відчужувати,
розукомплектовувати, передавати у
заставу, позику, користування іншим
особам, умисно зменшувати цінність,
надавати в оренду, змінювати місце
зберігання.

Вподальшому вищезазначений акт та дії
відповідача щодо його складення
позивач і оскаржив у даному позові.

Вирішуючи питання про правомірність
вчинених відповідачем дії щодо
складення даного акту та питання щодо
наявності чи відсутності підстав для
його скасування, - суд виходить з
наступного.

Статтею 52 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено
порядок звернення стягнення на кошти
та інше майно боржника. Так, звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Згідно з положеннями статті 57 Закону
України «Про виконавче провадження» -
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення.

Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.

Про проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису й арешту
майна боржника. Під час проведення
опису та арешту майна боржника
державний виконавець має право
оголосити заборону розпоряджатися ним,
а в разі потреби - обмежити права
користування майном, здійснити
опечатування або вилучити його у
боржника та передати на зберігання
іншим особам, про що зазначається в
акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк
обмеження встановлюються державним
виконавцем у кожному конкретному
випадку з урахуванням властивостей
майна, його значення для власника чи
володільця, необхідності використання
та інших обставин.

Згідно з положеннями статті 59 Закону
України «Про виконавче провадження» -
майно, на яке накладено арешт, за
винятком майна, зазначеного в частині
восьмій статті 57 цього Закону,
передається на зберігання боржникові
або іншим особам (далі - зберігач),
призначеним державним виконавцем, під
розписку в акті опису. Копія акта опису
майна видається боржнику, стягувачу, а
в разі якщо обов'язок зберігання майна
покладено на іншу особу, - також
зберігачу. Зберігач може користуватися
майном, переданим йому на зберігання,
якщо особливості такого майна не
призведуть до його знищення або
зменшення цінності внаслідок
користування.

Таким чином, вищенаведені положення
Закону України «Про виконавче
провадження» визначають можливість
застосування державним виконавцем
таких заходів, спрямованих на
забезпечення реального виконання
виконавчих документів, як проведення
опису та арешту майна боржника.

Поряд з цим, статтею 12 Закону України
«Про виконавче провадження» визначено
права і обов'язки сторін та інших
учасників виконавчого провадження.

Так, вказаною статтею встановлено, що
сторони виконавчого провадження мають
право ознайомлюватися з матеріалами
виконавчого провадження, робити з них
виписки, знімати копії, заявляти
відводи у випадках, передбачених цим
Законом, оскаржувати рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця з
питань виконавчого провадження у
порядку, встановленому цим Законом,
подавати додаткові матеріали, заявляти
клопотання, брати участь у провадженні
виконавчих дій, давати усні та письмові
пояснення, висловлювати свої доводи та
міркування з усіх питань, що виникають
у ході виконавчого провадження, у тому
числі під час проведення експертизи,
заперечувати проти клопотань, доводів
та міркувань інших учасників
виконавчого провадження та
користуватися іншими правами, наданими
законом.

Частиною 6 наведеної статті
передбачено, що боржник зобов'язаний:
утримуватися від вчинення дій, які
унеможливлюють чи ускладнюють
виконання рішення; надавати у строк,
установлений державним виконавцем,
достовірні відомості про свої доходи
та майно, у тому числі про майно, яким
він володіє спільно з іншими особами,
про рахунки у банках чи інших
фінансових установах; своєчасно
з'являтися за викликом державного
виконавця; письмово повідомляти
державному виконавцю про майно, що
перебуває в заставі або в інших осіб, а
також про кошти та майно, належні
боржникові від інших осіб.

Як видно з вищезазначеного акту опису й
арешту майна від 05.06.2014 року, - ОСОБА_1
був присутнім при його складенні та при
здійсненні опису майна.

В той же час, суд зазначає, що ні до
позовної заяви, ні в ході розгляду
даної справи, - позивачем не надано
доказів того, що, будучи присутнім при
складанні державним виконавцем акту
опису й арешту майна від 05.06.2014 року, він
доводив до відома державного виконавця
інформацію про те, що майно, опис якого
проводився, належить не йому, а ПП
«Біоресурссерівс».

При цьому, з вказаним актом позивач -
ознайомлений, і даний акт - підписаний
ним без жодних заперечень.

Поряд з цим, судом не можуть бути
прийняті до уваги посилання позивача
на подальше повідомлення державного
виконавця про те, що частин описаного
майна належить не позивачу, а
відповідній юридичні особі, оскільки
таке повідомлення не передувало
складенню акту від 05.06.2014 року, тому,
відповідно, не може вплинути на оцінку
судом правомірності дій виконавця щодо
складення даного акту.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем в ході розгляду даної
справи не надано належних та
допустимих доказів, які б, зважаючи на
вищевикладене, підтверджували
протиправність дій державного
виконавця при складенні акту опису й
арешту майна від 05.06.2014 року, та
порушення при цьому прав позивача.

Відтак, в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про протиправними дій
відповідача по складенню акту опису й
арешту майна від 05.06.2014 року та позовних
вимог про скасування вказаного акту
опису й арешту майна від 05.06.2014 року -
слід відмовити.

Що ж стосується решти позовних вимог, -
то суд виходить з наступного.

Як видно з матеріалів справи та не
заперечувалось відповідачем, - після
складення акту опису та арешту майна
від 05.06.2014 року, ОСОБА_1 11.06.2014 року
звернувся до начальника Відділу ДВС
Шумського РУЮ Киричука Я.Я. (який, як
державний виконавець, і здійснював
05.06.2014 року безпосередній опис і арешт
майна) із заявою, в якій виклав
заперечення щодо здійснених дій по
опису й арешту майна, та повідомив, що
частина описаного в акті майна -
перебуває не у його власності, а в
оренді та власності юридичної особи -
ПП «Біоресурссервіс».

Докази надання відповіді позивачу на
вказану заяву відповідачем не надані, а
судом - не встановлені.

Однак, судом встановлено, що 13.06.2014 року
державним виконавцем Відділу ДВС
Шумського РУЮ Киричуком Я.Я. складено
акт, в якому відображено інформацію про
те, що при проведені перевірки
описаного майна виявлено не
забезпечення ОСОБА_1 належного
зберігання або протиправного
відчуження наступного майна: готової
продукції кабельних барабанів №12 в
кількості 88 шт. (на суму 22352 грн.),
готової продукції кабельних барабанів
№10 в кількості 23 шт. (на суму 4301 грн.) та
10 м.куб. дошки.

З метою забезпечення зберігання майна,
на яке 05.06.2014 року накладено арешт,
виконавцем здійснено опечатування
приміщення по АДРЕСА_1, в якому
знаходилось описане майно.

Даний акт направлений на адресу ОСОБА_1
13.06.2014 року та вручений адресату 17.06.2014
року.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з положеннями частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією і законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Разом з тим, оцінюючи правомірність
складеного державним виконавцем акту
від 13.06.2014 року та вирішуючи питання про
наявність або відсутність підстав для
його скасування, суд звертає увагу на
наступні норми чинного законодавства,
які мають відношення до даної справи,
мають значення для правильного її
вирішення, та обставини, які були
встановлені під час судового розгляду
на підставі відповідних доказів.

Як видно із наявних у справі копій
матеріалів зведеного виконавчого
провадження №19739399, станом на 05.06.2014
року у ньому числилось 13 проваджень, у
яких ОСОБА_1 визначений боржником - або
в статусі фізичної особи, або в статусі
суб'єкта підприємницької діяльності.

Зважаючи на те, що Закон України "Про
виконавче провадження" розмежовує
порядок стягнення за рахунок власного
майна фізичної особи та за рахунок
майна, набутого від підприємницької
діяльності, - то під час вчинення
будь-яких виконавчих дій, спрямованих
на виконання зведеного виконавчого
провадження №19739399, державний
виконавець мав здійснювати виконавчі
дії щодо майна боржника ОСОБА_1 як
фізичної особи або майна ОСОБА_1 як
фізичної особи -підприємця.

У відповідності до положень частини 1
статті 11 Закону України "Про виконавче
провадження" державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 наведеної статті Закону
встановлено, що державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом;
надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження; розглядає
заяви сторін та інших учасників
виконавчого провадження і їхні
клопотання; заявляє в установленому
порядку про самовідвід за наявності
обставин, передбачених цим Законом;
роз'яснює сторонам їхні права і
обов'язки.

Частиною 3 статті 11 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено, що
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право, зокрема, безперешкодно
входити до приміщень і сховищ, що
належать боржникам або зайняті ними,
проводити огляд зазначених приміщень і
сховищ, у разі необхідності примусово
відкривати та опечатувати такі
приміщення і сховища.

Проте, як вже було зазначено вище,
подана після складення акту опису й
арешту майна від 05.06.2014 року заява
ОСОБА_1, в якій позивач повідомляв про
належність описаного майна не йому, а
юридичній особі ПП «Біоресурссервіс», -
залишилась без належного реагування
відповідача.

При цьому, як видно з оскаржуваного
акту від 13.06.2014 року, після надходження
до відповідача вищевказаної заяви, -
ані сам ОСОБА_1 як боржник у виконавчому
провадженні, ані будь-який
уповноважений представник ПП
«Біоресурссервіс», - присутніми під час
складення акту не були.

Зважаючи на те, що частиною 5 статті 57
Закону України «Про виконавче
провадження" встановлено, що при
проведенні опису майна боржника, вид,
обсяг і строк обмеження в акті опису та
арешту - встановлюються державним
виконавцем у кожному конкретному
випадку з урахуванням властивостей
майна, його значення для власника чи
володільця, необхідності використання
та інших обставин, - суд приходить до
висновку, що здійснюючи у разі, якщо
обставини того, що описане майно
належить не боржнику, а іншій особі, не
були належним чином встановлені під
час складення самого акту опису й
арешту, однак, якщо про їх наявність
було повідомлено боржником чи іншою
особою, то при здійсненні будь-яких
виконавчих дій вподальшому, - державний
виконавець повинен утриматись від тих
дій та прийняття таких рішень, які
можуть порушувати права будь-яких осіб.

Суд також звертає увагу на те, що
здійснення зведеного виконавчого
провадження №19739399 Відділом ДВС
Шумського РУЮ здійснюється на
виконання ряду виконавчих документів,
які передбачають стягнення з боржника -
ОСОБА_1 грошових коштів.

Поряд з цим, в ході розгляду даної
справи судом не встановлено жодних
доказів, які б свідчили про виключну
наявність передбаченого статтею 52
Закону України для здійснення опису та
арешту майна боржника факту звернення
стягнення на майно боржника.

Будь-які судові рішення про зміну
способу виконання 13 виконавчих
документи по зведеному виконавчому
провадженню №13739349, шляхом звернення
стягнення на майно боржника, в порядку
передбаченому статтями 373 Цивільного
процесуального кодексу України, чи
статтею 263 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно яких
підставою для зміни способу виконання
рішення є відсутність коштів на
рахунку, відсутність присудженого
майна в натурі, стихійне лихо тощо, - до
матеріалів сторонами не долучені.

Вищезазначене свідчить про те, що
підстав для вчинення дій, спрямованих
на зміну (видозмінення) способу
виконання судового рішення шляхом
звернення стягнення на майно, як це
передбачено положеннями статті с36
Закону України "Про виконавче
провадження", - у відповідача не було.

Відтак, зважаючи на те, що відповідачем
не було враховано обставин, викладених
в заяві ОСОБА_1, не проведено додаткової
перевірки таких обставин, не враховано
факту можливого допущення порушень при
здійсненні подальших виконавчих дій за
відсутності позивача та представників
ПП «Біоресурсервіс», зважаючи на
відсутність у відповідача підстав для
вчинення дій, спрямованих на зміну
(видозмінення) способу виконання
судового рішення шляхом звернення
стягнення на майно, - суд приходить до
висновку, що при складенні акту від
13.06.2014 року та проведенні опечатування
приміщення, в якому знаходилось
описане майно, - відповідачем не було
дотримано вищезазначених вимог щодо
неупередженості, щодо урахування права
особи на участь у процесі встановлення
факту допущення чи недопущення нею
відповідного порушення (в даному
випадку того, яке відображене в акті
від 13.06.2014 року), вимог щодо дотримання
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких були спрямовані дії
державного виконавця при складенні
такого акту. Відтак, відповідачем не
доведено і наявності реальної
необхідності для опечатування
приміщення.

Суд вважає за необхідне звернути увагу
на те, що статтею 60 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено
можливість усунення помилок, допущених
при здійсненні опису та арешту майна,
яке не належить боржнику, шляхом зняття
з майна арешту за постановою
начальника відповідного відділу
державної виконавчої служби, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, якщо виявлено
порушення порядку накладення арешту,
встановленого цим Законом.

Станом на даний час суду не надано
відомостей про існування таких
постанов.

Поряд з цим, в ході розгляд даної справи
суду надано належні та допустимі
докази, які підтверджують відсутність
у позивача (і як фізичної особи і як у
підприємця) частини описаного в акті
від 05.06.2014 року майна, в тому числі того
майна, висновок про неналежне
зберігання або протиправне відчуження
якого відображений в акті від 13.06.2014
року: готової продукції кабельних
барабанів №12 в кількості 88 шт. (на суму
22352 грн.), готової продукції кабельних
барабанів №10 в кількості 23 шт. (на суму
4301 грн.) та 10 м.куб. дошки.

При цьому, належними та допустимими
доказами підтверджено належність
описаного майна (як на правах оренди,
так і на праві власності) ПП
"Біоресурссервіс" та відсутність
зобов'язань у даного підприємства
перед стягувачами.

Зокрема, третьою особою, яка підтримує
позивача, подано до суду копію рішення
Господарського суду Тернопільської
області, постановленого 18.07.2014 року у
справі № 921/658/14-г/7, яке, згідно відмітки
суду, - набрало законної сили 01.08.2014
року.

Відповідно до статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, враховуючи те, що
вищезазначеним рішення Господарського
суду Тернопільської області від 18.07.2014
року у справі № 921/658/14-г/7 - встановлені
обставини, які не підлягають
доказуванню в даній адміністративній
справі, а також - підтверджується ряд
обставин, які встановлені в ході
розгляду даної справи, - суд приходить
до висновку про наявність усіх
визначених законом підстав для
можливості скасування акту державного
виконавця від 13.06.2014 року.

Стаття 55 Конституції гарантує кожному
право на захист своїх прав і свобод у
суді, а також на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб. Згідно з тлумаченням цієї норми
кожен має гарантоване державою право
оскаржити в суді загальної юрисдикції
рішення, дії чи бездіяльність
будь-якого органу державної влади,
органу місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб, якщо
вважає, що їх рішення, дія чи
бездіяльність порушують або ущемляють
його права і свободи чи перешкоджають
їх здійсненню, а тому потребують
правового захисту в суді (Рішення
Конституційного Суду України від 25.11.1997
року №6-зп).

Відповідно до статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
- кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Рішення суб'єкта владних повноважень є
такими, що порушують права і свободи
відповідної особи в тому разі, якщо
такі рішення не повинні були
прийматися суб'єктом стосовно цієї
особи, виходячи з наявності обставин,
які впливають на правомірність його
прийняття.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтю 72 цього Кодексу.

Стаття 70 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлює
правила належності доказів, які
визначають об'єктивну можливість
доказу підтверджувати обставину, що
має значення для вирішення справи, а
також правила допустимості доказів, що
визначають легітимну можливість
конкретного доказу підтверджувати
певну обставину у справі.

Згідно з частиною 4 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
- обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Закріплений частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
принцип змагальності сторін
передбачає, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Вміщений у частині 2 цієї ж статті
принцип диспозитивності визначає, що
суд розглядає адміністративні справи
не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідного до цього Кодексу,
і не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

У відповідності до статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства
України, - суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення
Конституційного Суду України від 30
січня 2003 року №3-рп/2003, - правосуддя за
своєю суттю визнається таким, лише за
умови, що воно відповідає вимогам
справедливості і забезпечує ефективне
поновлення в правах.

Статтею 13 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (право
на ефективний засіб юридичного
захисту) передбачено, що кожен, чиї
права та свободи, визнані в цій
Конвенції, було порушено, має право на
ефективний засіб юридичного захисту в
національному органі, навіть якщо таке
порушення було вчинене особами, які
здійснювали свої офіційні
повноваження.

При цьому під ефективним засобом
(способом) слід розуміти такий, що
призводить до потрібних результатів,
наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту
повинен забезпечити як поновлення
порушеного права, так і бути адекватним
наявним обставинам.

При вирішенні зазначеної справи, суд
виходить з того, що частиною другою
статті 8 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, право на справедливий судовий
розгляд (див. рішення Суду у справі
Sokurenko and Strygun v. Ukraine, no. 29458/04, § 23, від
20.07.2006) включає в себе право на доступ до
суду та право на доступ до правосуддя в
широкому розумінні (рішення Суду у
справі Tserkva Sela Sosulivka v. Ukraine, no. 37878/02, §§ 50 і
53, від 28.02.2008).

Як свідчить позиція Суду у багатьох
справах, основною складовою права на
суд - є право доступу, в тому розумінні,
що особі має бути забезпечена
можливість звернутись до суду для
вирішення певного питання, і що з боку
держави не повинні чинитись правові чи
практичні перешкоди для здійснення
цього права.

Суд також вважає за необхідне
застосувати частину четверту статті 8
(Верховенство права) Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка передбачає, що
забороняється відмова в розгляді та
вирішенні адміністративної справи з
мотивів неповноти, неясності,
суперечливості чи відсутності
законодавства, яке регулює спірні
відносини.

Суд підкреслює, що засіб юридичного
захисту має бути ефективним, як на
практиці, так і за законом.

Так, при розгляді справи було б
неприйнятно враховувати право на
ефективний засіб захисту, а саме,
запобігання порушенню або припиненню
порушення з боку суб'єкта владних
повноважень, а так само встановлення
механізму відновлення, поновлення
порушеного права, без його практичного
застосування. Таким чином, обов'язковим
є практичне застосування ефективного
механізму захисту. Протилежний підхід
суперечитиме принципу верховенства
права.

Відтак, беручи до уваги усе
вищевикладене, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінюючи наявні у
матеріалах справи письмові докази, які
мають юридичне значення для її
розгляду і вирішення спору по суті, в їх
сукупності, перевіривши юридичну та
фактичну природу обставин справи, - суд,
з метою усунення порушення прав
позивача, дійшов висновку про
необхідність скасування акту
державного виконавця 13.06.2014 року.

Що ж стосується позовних вимог про
визнання протиправними дій
відповідача щодо складення
оскаржуваного акту від 13.06.2014 року, то
суд вважає, що вказані вимоги - окремому
задоволенню не підлягають, з огляду на
те, що під час розгляду справи судом на
підставі пояснень представників обох
сторін було встановлено, що фактично,
питання про правомірність дій
відповідача щодо винесення акту від
13.06.2014 року, - охоплюються позовними
вимогами про скасування цього акту,
оцінку якому було надано вище.

Решта доводів сторін, окрім тих, про які
зазначено вище, вищенаведених
висновків суду - не спростовують та в
основу судового рішення за наслідками
розгляду даної адміністративної
справи - покладені бути не можуть,
оскільки надані на їх підтвердження
документи не містять інформації, яка б
дозволяла визнати їх належними та
допустимими доказами у даній справі,
враховуючи безпосередній предмет
спору, а відтак, - не повинні прийматися
до уваги судом в контексті вимог щодо
належності та допустимості доказів,
які можуть бути враховані при розгляді
конкретної адміністративної справи,
закріплених статтею 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Таким чином, - позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають частковому задоволенню,
шляхом скасування акту від 13.06.2014 року,
складеного у зведеному виконавчому
провадженні №19739399 державним
виконавцем Відділу Державної
виконавчої служби Шумського районного
управління юстиції Тернопільської
області.

В задоволенні ж решти позовних вимог -
слід відмовити, з підстав, що викладені
вище.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 12, 41, 69-71, 128,
153, 158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

2. Скасувати акт від 13.06.2014 року,
складений державним виконавцем
Відділу Державної виконавчої служби
Шумського районного управління
юстиції Тернопільської області у
зведеному виконавчому провадженні №
ЄДПРВП-19739399.

3. В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили за
правилами статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Хрущ В. Л.

Копія вірна:

Суддя
Хрущ В. Л.