Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/1920/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційними скаргами Кабінету
Міністрів України, Державної судової
адміністрації України та
територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 10
листопада 2010 року та постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 жовтня 2011
року в справі за позовом ОСОБА_4 до
Державної судової адміністрації
України, територіального управління
Державної судової адміністрації
України в Миколаївській області,
Кабінету Міністрів України,
Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України про
стягнення недоплаченої заробітної
плати,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2008 року позивач звернувся в
суд з вказаним адміністративним
позовом й зазначав, що в порушення
вимог законодавства йому як судді
Заводського районного суду міста
Миколаєва не в повному обсязі
виплачувалась заробітна плата з
вересня 2005 року по червень 2008 року.

Збільшивши позовні вимоги просив
зобов'язати Державну судову
адміністрацію України та
територіальне управління Державної
судової адміністрації в Миколаївській
області з 01 жовтня 2008 року провести
перерахунок та виплату заробітної
плати з розрахунку мінімальної
заробітної плати за відповідний
період, внести зміни у штатний розпис
за 2008 рік з метою приведення посадових
окладів суддів у відповідність до
вимог чинного законодавства; стягнути
з Міністерства фінансів України
заборгованість в сумі 71 510,57 грн.
(вересень 2005 року - березень 2009 року);
зобов'язати територіальне управління
Державної судової адміністрації в
Миколаївській області провести
перерахунок з 01 червня 2005 року
виплаченої премії.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 10
листопада 2010 року позов задоволено
частково: визнано протиправною
бездіяльність Державної судової
адміністрації України та
територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Миколаївській області щодо не
перерахунку та виплати заробітної
плати згідно діючого законодавства;
зобов'язано територіальне управління
Державної судової адміністрації в
Миколаївській області провести
перерахунок довічного утримання
відповідно до чинного законодавства;
стягнуто з Державного бюджету України
(з рахунків Державного казначейства
України) заборгованість по заробітній
платі в сумі 71 510,57 грн.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 жовтня 2011
року рішення суду першої інстанції
змінено та викладено абзац другий
резолютивної частини в наступній
редакції: визнано протиправною
бездіяльність Кабінету Міністрів
України, Державної судової
адміністрації України,
територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Миколаївській області щодо
непроведення посадового окладу з 01
січня 2008 року у відповідність до вимог
частини другої статті 44 Закону України
«Про статус суддів» та не виплати у
зв'язку з цим належного розміру
заробітної плати.

У касаційній скарзі Кабінет Міністрів
України, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати судові рішення та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову. У обґрунтування
касаційної скарги, зокрема, зазначав,
що позивачем без поважних причин
пропущено строк звернення до суду, не
за-явлено клопотання про поновлення
процесуального строку та суди
помилково не застосували наслідки його
пропуску.

У касаційній скарзі Державна судова
адміністрація України та
територіальне управління Державної
судової адміністрації України в
Миколаївській області також просили
скасувати судові рішення та ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову,
зокрема, у зв'язку з тим, що вони не
мають повноважень виходити за межі
встановлених законами України про
Державний бюджет України на
відповідний рік кошторисів, а
нецільове використання коштів тягне за
собою відповідальність.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 з 22 грудня 1993
року призначений на посаду судді
Заводського районного суду міста
Миколаєва. Наказом голови Заводського
районного суду міста Миколаєва від 29
березня 2010 року відповідно до
постанови Верховної Ради України від 04
березня 2010 року позивача звільнено з
посади судді у зв'язку з виходом у
відставку.

Посадові оклади позивача до 01 січня 2006
року були встановлені Постановою
Кабінету Міністрів України «Про
упорядкування умов оплати праці
працівників апарату органів
виконавчої влади, місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів, органів прокуратури, судів та
інших органів» від 13 грудня 1999 року №2288
у сумі 430 та 645 грн.

З 01 січня 2006 року посадові оклади
позивача були встановлені Постановою
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці суддів» від 03 вересня 2005 року № 865
та прив'язані до розміру мінімальної
заробітної плати й встановлені на
рівні 7,5 цих розмірів.

При цьому, після 01 січня 2006 року
нарахування посадового окладу
позивача здійснювалось з урахуванням
Постанови Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року №1243, якою
визначено, що розміри посадових
окладів встановлюються виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати
332 грн. і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не проводиться.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційні скарги підлягають
задоволенню частково з таких підстав.

Основним нормативно-правовим актом,
який регулював питання оплати праці
суддів на час існування спірних
правовідносин був Закон України «Про
статус суддів». Цей Закон встановлював
гарантії незалежності суддів,
включаючи їх матеріальне і соціальне
забезпечення, у тому числі гарантії
права щодо оплати праці. Відповідно до
частини 1 статті 126 Конституції України
незалежність і недоторканість суддів
гарантується Конституцією і законами
України.

Частиною другою статті 44 Закону
України «Про статус суддів» було
встановлено, що розміри посадових
окладів суддів встановлюються у
відсотковому відношенні до посадового
окладу Голови Верховного Суду України
і не можуть бути меншими від 50
відсотків його окладу. Посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя.
Недотримання цього принципу є
порушенням конституційного права
суддів на отримання заробітної плати
не нижче від визначеної законом та
порушенням конституційних гарантій
щодо незалежності та недоторканності
суддів.

30 червня 2005 року Кабінет Міністрів
України в межах своїх повноважень
прийняв постанову № 513 «Про оплату
праці Голови та заступників Голови
Конституційного Суду України» та
постанову № 514 «Про оплату праці
Голови, першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України», якими з 01 червня 2005 року
підвищив оклади, зокрема, Голові
Конституційного Суду України та Голові
Верховного Суду України. Постановою
Кабінету Міністрів України №514
установлено, що посадовий оклад Голови
Верховного Суду України становить 15
розмірів мінімальної заробітної плати.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади інших суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів» з
урахуванням підвищених посадових
окладів Голови Конституційного Суду
України та Голови Верховного Суду
України.

Лише 03 вересня 2005 року Кабінет
Міністрів України прийняв постанову №
865 «Про оплату праці суддів», якою було
затверджено схеми посадових окладів
інших керівників та суддів
Конституційного Суду України,
керівників та суддів інших судів
загальної юрисдикції, і якою приведено
оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Відповідно до додатку 6 постанови
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року №865 посадовий
оклад судді районного суду обласного
центру та інших міст з районним поділом
становить 7,5 розмірів мінімальної
заробітної плати.

Однак при цьому Кабінет Міністрів
України не усунув порушення вимог
частини другої статті 44 Закону України
«Про статус суддів» і не привів оклади
суддів усіх судів України до
встановленого цією нормою
співвідношення одночасно з окладами
Голови Верховного Суду України та
Голови Конституційного Суду України,
оскільки надав по-станові «Про оплату
праці суддів» від 03 вересня 2005 року № 865
чинності не з 01 червня 2005 року, а з 01
січня 2006 року (пункт 5 Постанови).

Внаслідок цього з 01 червня 2005 року до 01
січня 2006 року оклади суддів усіх судів
України не відповідали вимогам статті
44 Закону України «Про статус суддів».

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 16 травня 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_6 до держави
Україна в особі Кабінету Міністрів
України, пункт 5 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 03 вересня 2005 року № 865
визнано незаконним. Цією ж постановою
суду допущено поворот виконання даної
постанови Кабінету Міністрів України,
визнано, що вона підлягає застосуванню
одночасно з постановами Кабінету
Міністрів України від 30 червня 2005 року
№ 513 і № 514 з питань оплати праці
керівників судів, тобто з 01 червня 2005
року.

Проте, застосовуючи постанову Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 в
частині приведення посадового окладу
позивача з 01 червня 2005 року по 31 грудня
2005 року у відповідності з положеннями
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці Голови, першого
заступника Голови та заступника Голови
Верховного Суду України» від 30 червня
2005 року №514, суди попередніх інстанцій
помилково застосували зазначені
постанови частково, лише у частині
розміру посадового окладу позивача, і
не врахували при визначенні розміру
заробітку позивача інші положення цих
постанов.

Так, пунктом 1 постанови Кабінету
Міністрів України від 30 червня 2005 року
№514, крім розмірів посадових окладів,
встановлено, що преміювання Голови,
першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України здійснюється щомісяця в
розмірі до 10 відсотків посадового
окладу за фактично відпрацьований час;
зазначеним посадовим особам надбавка
за високі досягнення у праці або за
виконання особливо важливої роботи,
передбачена постановою Кабінету
Міністрів України від 13 грудня 1999 року
№ 2288, не встановлюється, преміювання
відповідно до зазначеної постанови не
здійснюється.

Суди попередніх інстанцій не врахували
тих обставин, що постановою Кабінету
Міністрів України «Про внесення змін
до постанови Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року № 865» від
31 грудня 2005 року № 1310 пункт 5 постанови
№865 був викладений у такій редакції:
«ця постанова набирає чинності з дня
втрати чинності Указів Президента
України від 10 липня 1995 року № 584, від 19
вересня 1996 року № 856, від 5 березня 2002
року № 220, від 25 листопада 2002 року № 1061,
статей 3 та 4 Указу Президента України
від 11 грудня 2002 року № 1150, абзацу
першого статті 1 Указу Президента
України від 23 лютого 2002 року № 173 у
частині встановлення надбавки суддям
військових місцевих та військових
апеляційних судів».

Зазначеними указами Президента
України встановлювались суддям
різного роду надбавки за високі
досягнення у праці або виконання
особливо важливої роботи тощо, виплата
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань. Зазначені
укази Президента України втратили
чинність з 1 січня 2006 року.

Таким чином, Кабінет Міністрів України
з 01 червня 2005 року Голові та
заступникам Голови Верховного Суду
України, а з 01 січня 2006 року усім іншим
суддям судів загальної юрисдикції не
просто підвищив посадові оклади, а
змінив систему і порядок оплати праці
суддів, зазначивши, зокрема, у пункті 3
постанови №865, що у разі зменшення
розміру заробітної плати окремих
працівників у зв'язку з набранням
чинності цієї постанови відповідним
працівникам здійснюється виплата
різниці між діючим на момент прийняття
постанови та новим розміром заробітної
плати. Тобто нові посадові оклади
суддям можуть бути застосовані лише з
одночасною втратою чинності
зазначених указів Президента України в
частині оплати праці суддів.

Враховуючи викладене, заробітна плата
суддів з 01 червня 2005 року повинна
обчислюватись відповідно до положень
нормативно-правових актів про оплату
праці суддів, чинних з 01 січня 2006 року, а
розміри заробітної плати суддів з 1
червня 2005 року повинні відповідати
розмірам заробітної плати суддів,
встановлених з 1 січня 2006 року.

Також слід зазначити, що позивач
звернувся до суду у лютому 2009 року з
позовними вимогами за період з вересня
2005 року по листопад 2008 року, а уточнивши
в процесі розгляду справи просив
виплатити заборгованість по березень
2009 року, та судами попередніх інстанцій
не вирішено питання про дотримання
строку звернення до суду, наслідки
пропуску процесуального строку.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій погодилися з
розрахунком суми заборгованості,
наданим позивачем, та його не
перевірили.

Також окружний суд зобов'язав
територіальне управління Державної
судової адміністрації України в
Миколаївській області провести
позивачу перерахунок довічного
утримання, незважаючи на те, що такої
позовної вимоги позивач не заявляв, а
вона була заявлена іншими позивачами
до роз'єднання поєднаних у одне
провадження позовних вимог та
виділення адміністративної справи за
позовом ОСОБА_4 у самостійне
провадження.

Після 19 травня 2010 року позивач не
уточнював та не збільшував позовні
вимоги.

Допущені судами порушення норм
матеріального та процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи
відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України є підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Кабінету Міністрів
України, Державної судової
адміністрації України та
територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Миколаївській області задовольнити
частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 10
листопада 2010 року та постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 жовтня 2011
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/