Справа № 826/17180/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1 УХВАЛА
про відмову у відкритті провадження в
адміністративній справі
10 листопада 2014 року м.
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Іщука І.О.,
ознайомившись із позовною заявою і
доданими до неї матеріалами
за позовомОСОБА_1до1. Святошинського
районного суду м. Києва, 2.
ОСОБА_2провизнання протиправними дії ,
ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Святошинського районного
суду м. Києва, ОСОБА_2, в якому просить:
1. Визнати протиправними дії
відповідача щодо розгляду справи за ун.
2. Скасувати ухвали за ун. №
3. Стягнути за рахунок державного
бюджету на користь позивача, в рахунок
відшкодування моральної шкоди 4 500 000,00
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 107 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суддя після одержання
позовної заяви з'ясовує, чи належить
позовну заяву розглядати в порядку
адміністративного судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.
Пунктами 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
справа адміністративної юрисдикції
(далі - адміністративна справа) -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.
Суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
Відповідач - суб'єкт владних
повноважень, а у випадках, передбачених
законом, й інші особи, до яких звернена
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.
Відповідно до ч. 3 ст. 50 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем в адміністративній
справі є суб'єкт владних повноважень,
якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Таким чином, справою адміністративної
юрисдикції може бути переданий на
вирішення адміністративного суду спір,
який виник між двома (кількома)
конкретними суб'єктами суспільства
стосовно їхніх прав та обов'язків у
конкретних правових відносинах, у яких
хоча б один суб'єкт законодавчо
уповноважений владно керувати
поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а
ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані
виконувати вимоги та приписи владного
Втім, судді при розгляді ними
цивільних, господарських,
кримінальних, адміністративних справ
та справ про адміністративні
правопорушення не є суб'єктами владних
повноважень і не можуть бути
відповідачами у справах про оскарження
їх рішень, дій чи бездіяльності,
вчинених у зв'язку з розглядом судових
справ. Скарги на дії, бездіяльність і
рішення суддів мають розглядатися
відповідно до процесуального
законодавства.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про судоустрій та статус суддів»
правосуддя в Україні здійснюється
виключно судами. Делегування функцій
судів, а також привласнення цих функцій
іншими органами чи посадовими особами
не допускається. Особи, які привласнили
функції суду, несуть відповідальність,
установлену законом.

Отже, прийняття процесуальних актів, а
також дії суду під час розгляду справи
належать до сфери правосуддя і можуть
бути оскаржені лише в судовому порядку
відповідно до процесуального
законодавства України. Позасудовий
порядок оскарження дій чи актів, що
стосуються здійснення правосуддя,
неможливий. Правову оцінку дій суд під
час розгляду справи, перевірку
законності та обґрунтованості
прийнятих судових рішень має виключно
відповідний суд згідно процесуальним
законодавством в межах провадження
відповідної справи.

Аналіз вищенаведених правових норм
свідчить про те, що законність
процесуальних актів і дій
(бездіяльності) суду, вчинених при
розгляді конкретної справи, не може
перевірятися за межами передбаченого
законом процесуального контролю.
Намагання здійснити таку перевірку
шляхом подання позову проти суду чи
судді є протиправним втручанням у
здійснення правосуддя і посяганням на
процесуальну незалежність суду.

У низці рішень Європейський суд з прав
людини неодноразово зазначав, що право
на суд, окремим аспектом якого є право
на доступ до правосуддя, не є
абсолютним (у рішеннях «Голдер проти
Великої Британії» від 21 лютого 1975 року,
«Де Жуффр де ля Прадель проти Франції»
від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до частини другої статті 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі. Проте в зазначених
вище випадках між позивачами та
суддями (відповідачами) такі
правовідносини не виникають, тому такі
справи не можуть бути підсудні судам
загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом
прав, свобод чи інтересів у
публічно-правових відносинах від
порушень з боку органів державної
влади, оскільки оскаржені позивачем
дії вчинені при здійсненні правосуддя,
а тому законність таких дій може
перевірятися лише судом вищої
інстанції в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» судове рішення, яким
закінчується розгляд справи в суді,
ухвалюється іменем України. Таким
чином, суддя виступає як посадова
особа, уповноважена на виконання
функцій держави, а не як приватна особа,
до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до статті 125 Основного
закону України в Україні діють місцеві,
апеляційні, вищі спеціалізовані суди
та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове
рішення до судів вищої інстанції в
порядку та з підстав, визначених у
процесуальному законодавстві. Питання
притягнення судді до відповідальності
врегульовано законами України «Про
судоустрій і статус суддів» та «Про
Вищу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне
законодавство дає можливість
громадянину повною мірою реалізувати
своє право на оскарження судового
рішення та дій судді під час здійснення
правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій
(бездіяльності) суддів, вчинених при
розгляді конкретної справи, не може
перевірятися за межами передбаченого
законом процесуального контролю.
Намагання зробити це в конкретній
справі шляхом подання окремого позову
проти судді є протиправним втручанням
у здійснення правосуддя й посяганням
на процесуальну незалежність (статті 126
і 129 Конституції України). Зазначена
правова позиція викладена, зокрема, в
вищезгаданій постанові Верховного
Суду України від 15 квітня 2008 року.

У пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
року «Про незалежність судової влади»
роз'яснено, що виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається; суди
повинні відмовляти у прийнятті позовів
та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і
Консультативна рада європейських
суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008)
до уваги Комітету Міністрів Ради
Європи щодо якості судових рішень
підкреслює, що зміст конкретних
судових рішень контролюється,
насамперед, за допомогою процедур
апеляції або перегляду рішень у
національних судах та за допомогою
права на звернення до Європейського
суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої
Консультативної ради щодо принципів та
правил, які регулюють професійну
поведінку суддів, зокрема питання
етики, несумісної поведінки та
безсторонності, зазначено, що за
загальним принципом судді повинні
персонально бути повністю звільненими
від відповідальності стосовно
претензій, які пред'являються їм у
зв'язку з добросовісним здійсненням
ними своїх функцій. Судові помилки щодо
юрисдикції чи процедури судового
розгляду, у визначенні чи застосуванні
закону, здійсненні оцінки свідчень
повинні вирішуватися за допомогою
апеляції; інші суддівські порушення,
які неможливо виправити в такий спосіб
(у тому числі, наприклад, надмірне
затримання вирішення справи), повинні
вирішуватися щонайбільше поданням
позову незадоволеної сторони проти
держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів
та доказів, які здійснюють судді для
вирішення справи, не повинні бути
приводом для цивільної або
дисциплінарної відповідальності, за
винятком випадків злочинного наміру
або грубої недбалості (пункт 66
Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету
Міністрів Ради Європи державам-членам
щодо суддів: незалежність,
ефективність та обов'язки).

Конституційний Суд України у своєму
рішенні № 2-рп/2011 від 11 березня 2011 року
зазначив, що давати оцінку
процесуальним діям суддів щодо
розгляду конкретної судової справи
може лише апеляційна і касаційна
інстанції при перегляді судових
рішень.

Отже, вирішення питання про наявність
чи відсутність ознак протиправності в
діях судді при здійсненні ним
правосуддя в іншій справі не належить
до компетенції Окружного
адміністративного суду м. Києва, а
повинно оскаржуватися до суду вищої
інстанції в порядку, визначеному
процесуальним законодавством.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу
адміністративного судочинства України
суддя відмовляє у відкритті
провадження в адміністративній справі,
якщо справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

З урахуванням вищенаведеного, суд
відмовляє у відкритті провадження у
даній справі.

З огляду на викладене, керуючись
статтями 160, 109 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті провадження в
адміністративній справі.

2. Ухвалу про відмову у відкритті
провадження в адміністративній справі
надіслати позивачу негайно.

3. Попередити позивача, що позовні
матеріали будуть йому повернуті
супровідним листом рекомендованим
поштовим відправленням із зворотною
розпискою про їх одержання після
спливу терміну для оскарження ухвали
про відмову у відкритті провадження в
адміністративній справі.

4. У випадку оскарження ухвали позовні
матеріли будуть скеровані до
апеляційної інстанції разом з
апеляційною скаргою.

Роз'яснити позивачу, що повторне
звернення тієї ж особи до
адміністративного суду з таким самим
адміністративним позовом, щодо якого
постановлено ухвалу про відмову у
відкритті провадження, не
допускається.

Ухвала набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Ухвала може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції протягом
п'яти днів з дня її отримання особою,
яка оскаржує ухвалу, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
І.О. Іщук