Справа № 826/15288/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 листопада 2014 року 09:30
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Іщука
І.О., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу
за позовомПублічного акціонерного
товариства «БГ Банк»до третя особа, що
не заявляє самостійних вимог на
предмет споруВідділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у місті Києві
Приватне акціонерне товариство
«Будівельна компанія
«Комфортбуд»провизнання протиправною
та скасування постанови, зобов'язання
Публічне акціонерне товариство «БГ
Банк» (далі по тексту - позивач, ПАТ «БГ
Банк») звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у місті Києві (далі
по тексту - відповідач, ВПВР УДВС ГУЮ у
м. Києві), третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Приватне акціонерне товариство
«Будівельна компанія «Комфортбуд»
(далі по тексту - третя особа, ПрАТ «БК
«Комфортбуд»), у якому просить визнати
протиправною та скасувати постанову
про арешт майна боржника та заборону на
його відчуження №43419637, винесену
відповідачем 27 травня 2014 року в частині
накладення арешту та заборони на
відчуження нерухомого майна, а саме -
земельної ділянки, наданої для
обслуговування індивідуальної
котеджної житлової забудови,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
площею 0,3867 га, межі землекористування
якої від А до Б - землі гр. ОСОБА_1, Б до В -
землі загального користування, В до Г -
землі гр. ОСОБА_2, Г до А - землі
загального користування, що належить
ПрАТ «БК «Комфортбуд», а також зняти
арешт та заборону відчуження з
нерухомого майна, накладені зазначеною
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
справу до судового розгляду на 27 жовтня
У судове засідання 27 жовтня 2014 року
з'явився представник позивача, який
позов підтримав та просив його
задовольнити. Представник відповідача
у судове засідання не з'явився, про
день, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, причини
неявки суду не повідомив, витребувані
судом копії матеріалів виконавчого
провадження №43419637 не надав.
Представник третьої особи в судове
засідання також не з'явився, надав
письмовий відзив на позовну заяву, в
якому позов підтримав та просив його
задовольнити, а справу розглядати за
Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 27
жовтня 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.
29 квітня 2010 року між Відкрити
акціонерним товариством «БГ Банк»,
правонаступником якого є позивач, та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Комфортбуд - 1» (позивальник) на
виконання та в межах генерального
кредитного договору №ЗРД/383186 від 29
квітня 2010 року було укладено кредитний
договір №1510/ЗРД/383186л.
В забезпечення виконання в повному
обсязі всіх зобов'язань позивальника
за кредитним договором №1510/ЗРД/383186л,
між Банком та Відкритим акціонерним
товариством «Будівельна компанія
«Комфортбуд», правонаступником якого є
третя особа, 29 квітня 2010 року було
укладено договір іпотеки, предметом
якого виступила земельна ділянка,
надана для обслуговування
індивідуальної котеджної житлової
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1,
площею 0,3867 га, межі землекористування
якої від А до Б - землі гр. ОСОБА_1, Б до В -
землі загального користування, В до Г -
землі гр. ОСОБА_2, Г до А - землі
загального користування.
У зв'язку з підписанням зазначеного
договору приватним нотаріусом
Пустомитівського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 за
реєстровим №450 було накладено заборону
на відчуження предмета іпотеки, про що
29 квітня 2010 року внесено відповідний
запис до Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна.
17 вересня 2014 року за результатами
отримання витягу за результатами
пошуку інформації про зареєстровані
речові права, їх обтяження на об'єкт
нерухомого майна у порядку доступу
нотаріусів до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно,
позивачу стало відомо про накладення
арешту на все нерухоме майно
Відкритого акціонерного товариства
«Будівельна компанія «Комфортбуд» на
підставі постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження №43419637, виданої 27
травня 2014 року ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві,
про що до відповідного реєстру 06 серпня
2014 року внесено запис з індексним
Посилаючись на порушення відповідачем
вимог Закону України «Про іпотеку» та
Закону України «Про виконавче
провадження», позивач звернувся з
відповідним позовом до суду.
Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
З урахуванням вищезазначеного,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає за необхідне зазначити
Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV (далі по тексту - Закон України від
21.04.1999 р. № 606-XIV).
Згідно зі статтею 32 Закону України від
21.04.1999 р. № 606-XIV у редакції на час
накладення арешту, заходами
примусового виконання рішень є:
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.
Відповідно до частини 1 статті 52
названого Закону звернення стягнення
на майно боржника полягає в його арешті
(опису), вилученні та примусовій
У разі відсутності у боржника коштів та
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
на належне боржникові інше майно, за
винятком майна, на яке згідно з законом
не може бути накладено стягнення.
Порядок накладення арешту
врегульований положеннями статті 57
Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV,
частиною 1 якою закріплено, що арешт
майна боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення.

Частиною 2 названої правової норми
передбачено, що арешт на майно боржника
може накладатися державним виконавцем
шляхом:

- винесення постанови про арешт коштів
та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах;

- винесення постанови про арешт коштів,
що перебувають у касі боржника або
надходять до неї;

- винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження;

- проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови, якою накладено арешт
на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, державний
виконавець надсилає органам, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

У той же час, відповідно до положень
статті 54 Закону України від 21.04.1999 р. №
606-XIV, якою врегульовано порядок
звернення стягнення на заставлене
майно, закріплено, що таке звернення в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі:

- виникнення права застави після
винесення судом рішення про стягнення
з боржника коштів;

- якщо вартість предмета застави
перевищує розмір заборгованості
боржника заставодержателю.

Отже, обов'язковою умовою
правомірності дій щодо задоволення
вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, за рахунок
звернення стягнення на заставлене
майно, є або виникнення права застави
після винесення рішення про стягнення
з боржника коштів, або якщо право
застави виникло до такого рішення,
проте вартість майна, що перебуває у
заставі, перевищує розмір
заборгованості боржника перед
заставодержателем.

Крім того, частина 8 названої статті
містить застереження, що примусове
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку».

Відповідно до визначення іпотеки,
закріпленого у статті 1 Закону України
«Про іпотеку» від 05.06.2003р. №898-IV з
наступними змінами та доповненнями
(далі по тексту - Закон України від
05.06.2003р. №898-IV) це вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Частинами 6 та 7 статті 3 названого
Закону закріплено, що у разі порушення
боржником основного зобов'язання
відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.
Якщо пріоритет окремого права чи
вимоги на передане в іпотеку нерухоме
майно виникає відповідно до закону,
таке право чи вимога має пріоритет над
вимогою іпотекодержателя лише у разі
його/її виникнення та реєстрації до
моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на
задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки
відносно зареєстрованих у
встановленому законом порядку прав чи
вимог інших осіб на передане в іпотеку
нерухоме майно виникає з моменту
державної реєстрації іпотеки.
Зареєстровані права та вимоги на
нерухоме майно підлягають задоволенню
згідно з їх пріоритетом - у черговості
їх державної реєстрації.

Відповідно до статті 33 Закону України
від 05.06.2003р. №898-IV у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Як вбачається із матеріалів справи,
право позивача як іпотекодержателя на
нерухоме майно: земельну ділянку було
зареєстровано 29 квітня 2010 року, а отже
існувало на момент винесення 27 травня
2014 року постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження в рамках виконавчого
провадження №43419637.

Крім того, станом на момент винесення
зазначеної постанови основне
зобов'язання по кредитному договору на
забезпечення якого було укладено
Договір іпотеки, боржником не виконано.
Проте, у зв'язку з накладенням
виконавчою службою арешту на все майно
іпотекодавця - третьої особи, позивач
позбавлений права на задоволення своїх
вимог як кредитора по основному
зобов'язанню за рахунок майна,
переданого в іпотеку.

Підсумовуючи все вище викладене, суд
приходить до висновку про
обґрунтованість позову про визнання
протиправною та скасування постанови
про арешт майна божника та оголошення
заборони на його відчуження, винесеної
27 травня 2014 року в рамках виконавчого
провадження №43419637 в частині
накладення арешту та оголошення
заборони на відчуження земельної
ділянки, наданої для обслуговування
індивідуальної котеджної житлової
забудови, кадастровий №:01:006:0716,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
площею 0,3867 га, межі землекористування
якої від А до Б - землі гр. ОСОБА_1, Б до В -
землі загального користування, В до Г -
землі гр. ОСОБА_2, Г до А - землі
загального користування.

Щодо вимоги позивача зняти арешт та
заборону відчуження з нерухомого
майна, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог статті 17 та пунктів
1, 2 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
зазначене питання не віднесено до
компетенції суду, а відповідно до
положень Закону України від 21.04.1999 р. №
606-XIV віднесене до виключеної
компетенції державної виконавчої
служби, тобто є її дискреційними
повноваженнями.

За таких обставин суд, дотримуючись
принципів законності, поділу влади, а
також компетенції, визначеної
Конституцією та законами України, не
має права перебирати на себе
повноваження субєкта владних
повноважень щодо вирішення питання про
зняття арешту та заборони на його
відчуження.

Відповідно до частини 2 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

З огляду на те, що під час розгляду
справи судом встановлено правові
підстави для скасування постанови про
арешт майна боржника та заборони на
його відчуження в частині накладення
арешту та оголошення заборони на
відчуження земельної ділянки, наданої
для обслуговування індивідуальної
котеджної житлової забудови,
кадастровий №:01:006:0716,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
площею 0,3867 га, межі землекористування
якої від А до Б - землі гр. ОСОБА_1, Б до В -
землі загального користування, В до Г -
землі гр. ОСОБА_2, Г до А - землі
загального користування, яка перебуває
у заставі позивача, суд вважає за
необхідне вийти за межі позовних вимог
та зобов'язати ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві
вчинити дії щодо звільнення
заставленого майна з-під арешту.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростовували
доводи позивача, відповідач суду не
надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
обґрунтованими, а позов таким, що
підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати
постанову Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у місті Києві від 27
травня 2014 року №43419637 про арешт майна
боржника та заборону на його
відчуження в частині накладення арешту
та оголошення заборони на відчуження
земельної ділянки, наданої для
обслуговування індивідуальної
котеджної житлової забудови,
кадастровий №:01:006:0716,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
площею 0,3867 га, межі землекористування
якої від А до Б - землі гр. ОСОБА_1, Б до В -
землі загального користування, В до Г -
землі гр. ОСОБА_2, Г до А - землі
загального користування, що перебуває
у заставі Публічного акціонерного
товариства «БГ Банк».

3. Зобов'язати Відділ примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у місті Києві
вчинити дії щодо звільнення
заставленого майна - земельної ділянки,
наданої для обслуговування
індивідуальної котеджної житлової
забудови, кадастровий №:01:006:0716,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
площею 0,3867 га, межі землекористування
якої від А до Б - землі гр. ОСОБА_1, Б до В -
землі загального користування, В до Г -
землі гр. ОСОБА_2, Г до А - землі
загального користування з-під арешту.

4. У решті позову відмовити

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
І.О. Іщук