Справа № 2-а-11098/09/2170
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/13845/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської
Т.Ф.,

Винокурова
К.С.,

Олексієнка М.М.,

провівши у порядку письмового
провадження касаційний розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою Херсонського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
Відділення Фонду) до Державного
підприємства "Херсонський морський
торговельний порт" про стягнення
заборгованості,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Державного
підприємства "Херсонський морський
торговельний порт" (далі - Підприємство)
на постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2009
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19 лютого 2014
року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2007 року Відділення Фонду
пред'явило у суді позов, в якому, з
урахуванням уточнень, просило стягнути
з Підприємства штрафні санкції за
невиконання у 2003 - 2005 роках нормативу
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, у розмірі
258 275 гривень 80 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позивач
послався на те, що під час перевірки у
травні 2006 року Підприємства з питання
виконання у 2003-2005 роках вимог Закону
України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" (у редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон № 875-ХІІ) ним
виявлено заниження даних щодо фонду
оплати праці штатних працівників, їх
середньооблікової кількості та
середньорічної заробітної плати
одного працівника, які Підприємство
зазначило йому у звітах про зайнятість
і працевлаштування інвалідів за формою
№ 10-ПІ, у порівнянні з тими, які
Підприємство повідомило на запит
Херсонського транспортного прокурора.

Посилаючись, що внаслідок заниження
зазначених показників Підприємство
недоплатило йому штрафні санкції за
невиконання нормативу робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів у зазначений період у
розмірі 258 275 гривень 80 копійок,
просило стягнути їх у судовому порядку.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 30
жовтня 2009 року, залишеною без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19 лютого 2014
року, позовні вимоги Відділення Фонду
задоволено. Стягнуто з Підприємства на
користь Відділення Фонду
заборгованість зі сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 258 275 гривень 80 копійок.

У касаційній скарзі Підприємство
посилається на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
прийнятих ними рішень та ухвалення
нової постанови про відмову в
задоволенні позову.

У запереченні на касаційну скаргу
Відділення Фонду просить залишити
рішення судів попередніх інстанцій без
змін, посилаючись на їх законність та
обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на таке.

Частиною першою статті 19 Закону №
875-ХІІ для підприємств (об'єднань),
установ і організацій незалежно від
форми власності і господарювання (далі
- підприємство) встановлено норматив
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів - чотири
відсотки від загальної чисельності
працюючих, а якщо працює від 15 до 25
чоловік - у кількості одного робочого
місця.

Згідно з частиною першою статті 20
Закону № 875-ХІІ, підприємства, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим частиною першою статті 19
цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду України
соціального захисту інвалідів штрафні
санкції, сума яких визначається у
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом.

За перевіркою матеріалів справи,
відповідно до звітів Підприємства про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів за формою № 10-ПІ:

- у 2003 році середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу Підприємства
становила 1 686 осіб, норматив створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів склав 67 робочих місць, а
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність - 47 осіб;

- у 2004 році середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу Підприємства
становила 1 745 осіб, норматив створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів склав 70 робочих місць, а
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність - 51 особа;

- у 2005 році середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу Підприємства
становила 1 686 осіб, норматив створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів склав 70 робочих місць, а
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність - 58 осіб.

У зв'язку з невиконанням нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у кількості 20 робочих місць у
2003 році, 19 робочих місць - у 2004 році, 12
робочих місць - у 2005 році, Підприємство
самостійно нарахувало та сплатило
Відділенню Фонду штрафні санкції за
невиконання цього нормативу за 2003 рік у
розмірі 193 406 гривень, за 2004 рік - 213 573
гривні, за 2005 рік -16 472 гривні.

Оскільки під час перевірки у 2006 році
Відділення Фонду виявило заниження
Підприємством у звітах за 2003-2005 роки
показників фонду оплати праці та
чисельності штатних працівників -
інвалідів, то донарахувало йому
штрафні санкції у розмірі 258 275 гривень
80 копійок і у зв'язку з відмовою
Підприємства їх оплатити, звернулося
до суду з позовом про їх стягнення у
примусовому порядку.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
Підприємство не виконало норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2003-2005 роках, а тому повинно
сплатити у встановленому порядку
штрафні санкції за невиконання цього
нормативу.

Втім, колегія суддів не може погодитися
з таким висновком, оскільки суди його
дійшли з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права
(частина друга), обґрунтованим -
рішення, ухвалене судом на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні
(частина третя).

Положенням про робоче місце інваліда і
порядок працевлаштування інвалідів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3
травня 1995 року № 314 (чинним на момент
виникнення спірних правовідносин; далі
- Положення) встановлено, що робоче
місце інваліда - це окреме робоче місце
або ділянка виробничої площі на
підприємстві, незалежно від форм
власності та господарювання, де
створено необхідні умови для праці
інваліда (пункт 1). Робоче місце
інваліда вважається створеним, якщо
воно відповідає встановленим вимогам
робочого місця для інвалідів
відповідної нозології, атестоване
спеціальною комісією підприємства за
участю представників МСЕК, органів
Держнаглядохоронпраці, громадських
організацій інвалідів, і введено в дію
шляхом працевлаштування на ньому
інваліда (пункт 3). Підприємства
розробляють заходи щодо створення
робочих місць для інвалідів, включають
їх до колективного договору,
інформують центри зайнятості, місцеві
органи соціального захисту населення
та відділення Фонду соціального
захисту інвалідів про створення
(пристосування) робочих місць для
працевлаштування інвалідів (пункт 5).
Підприємства у межах доведеного
нормативу створюють за власні кошти
робочі місця для працевлаштування
інвалідів; щорічно до 1 лютого року, що
настає за звітним, подають відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
відомості про середню річну заробітну
плату на підприємстві,
середньооблікову чисельність штатних
працівників облікового складу та про
кількість працюючих інвалідів;
визначають види виробництв, цехи та
дільниці, де доцільно використовувати
працю інвалідів; інформують державну
службу зайнятості та місцеві органи
соціального захисту населення про
вільні робочі місця та вакантні посади,
на яких може використовуватися праця
інвалідів; створюють для інвалідів
умови праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації,
забезпечують соціально-економічні
гарантії, передбачені чинним
законодавством; запроваджують у разі
потреби посади
інструкторів-перекладачів для роботи з
глухими працівниками; розробляють і
затверджують інструкцію про робоче
місце інваліда (пункт 14).

Згідно ж зі статтею 18 Закону № 875-XІI,
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.

Системний аналіз наведених правових
норм свідчить про те, що Підприємство
зобов'язане лише вжити заходи зі
створення робочих місць для інвалідів
та повідомити про їх створення
відповідні органи працевлаштування, а
не займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Відповідно до статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин не несе
відповідальність, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо доведе,
що він ужив усіх залежних від нього
заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Штрафні санкції за незайняті
інвалідами робочі місця за своєю суттю
є заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку з
вчиненням правопорушення
(адміністративно-господарськими
санкціями), а не податком чи збором
(обов'язковим платежем), обов'язкова
сплата яких передбачена Конституцією
України та Законом України від 25 червня
1991 року № 1251-ХІІ "Про систему
оподаткування".

Отже, у разі вжиття Підприємством усіх,
залежних від нього, заходів щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, на нього
не може покладатися відповідальність
за ненаправлення уповноваженими
органами необхідної кількості
інвалідів для працевлаштування чи
відсутність у населеному пункті за
місцезнаходженням Підприємства
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись.

Втім, усупереч вимогам статті 159 КАС
України, наведені вище положення
законодавства залишилися поза увагою
судів, які не перевірили, чи створило
Підприємство робочі місця для
інвалідів та чи проінформувало
належним чином уповноважені органи про
їх наявність, тобто чи вжило всіх,
передбачених законом, заходів для
організації працевлаштування
інвалідів.

З огляду на викладене, висновок судів
про застосування до Підприємства
юридичної відповідальності у виді
адміністративно-господарських санкцій
лише у зв'язку з тим, що вони ним раніше
уже сплачені, але у меншому розмірі,
ґрунтується на помилковому
застосуванні норм матеріального права
та зроблений без урахування усіх
обставин справи в їх сукупності.

Отже, оскаржені судові рішення не можна
визнати законними й обґрунтованими, а
тому вони, як такі, що ухвалені з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
відповідно до вимог частини другої
статті 227 КАС України, підлягають
скасуванню, з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції необхідно врахувати,
що рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
закону і всебічно перевіривши
обставини, вирішив спір у
відповідності з нормами матеріального
права, а обґрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Керуючись статтями 222, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Херсонський морський
торговельний порт" задовольнити
частково.

Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 30
жовтня 2009 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 19 лютого 2014 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

К.С. Винокуров

М.М. Олексієнко