Справа № 826/2498/13-а
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року м.
Київ К/800/41023/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Олексієнко М.М., Олендер
І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову окружного адміністративного
суду м. Києва від 15.04.2013р. та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 11.07.2013р. у
справі за позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом про визнання
неправомірним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 27.12.2012р. №779-12 про відмову у
визнанні біженцями або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні
та зобов'язання прийняти рішення про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.04.2013р., яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 11.07.2013р.,
позов задоволено частково. Визнано
протиправною та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
№779-12 від 27.12.2012р. про відмову у визнанні
біженцем. Зобов'язано Державну
міграційну службу України повторно
розглянути заяву-анкету позивача про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту №12Kir0001
від 16.05.2012р. В іншій частині позовних
вимог відмовлено.

З такими рішеннями судів не погодився
відповідач, подав касаційну скаргу, в
якій посилається на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи. Просить скасувати
постановлені судами рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши доповідача по справі,
перевіривши матеріали справи та
касаційну скаргу, колегія суддів
приходить до висновку, що вона не
підлягає задоволенню з наступних
мотивів та передбачених законом
підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 цього Закону особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Абзацом 4 частини 1 статті 6 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Судами встановлено, що позивач,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є уродженцем Чеченської
республіки, Російської Федерації, та є
громадянином Російської Федерації,
який через військові конфлікти залишив
свою країну. В Україну позивач прибув
легально залізницею у 2004 році.

За результатами розгляду особової
справи громадянина ОСОБА_1, рішенням
Державної міграційної служби України
від 27.12.2012р. №779-12 було відмовлено у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту на
підставі абзацу 4 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1, 13 частини 1
статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили із того,
що у позивача були наявні обґрунтовані
обставини для побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

З такими висновками судів колегія
суддів погоджується і вважає їх такими,
що відповідають нормам матеріального
права та фактичним обставинам справи.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є вихідним
критерієм для його надання. Така
ситуація є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Необхідно зазначити, що в процесі
розгляду судами справи, позивачем було
долучено до матеріалів справи копію
звіту «Amnesty International 2012», в якому
зазначено що із Чеченської республіки
продовжують надходити повідомлення
про грубі порушення прав людини під час
операцій, що проводяться
правоохоронними органами.
Повідомляється про факти зникнення
людей.

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах. При
цьому, відповідно до статті 3 Конвенції
про захист прав людини та
основоположних свобод жодна людина не
може бути піддана катуванням,
нелюдському або такому, що принижує її
гідність, поводженню чи покаранню.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній
скарзі, висновки судів не спростовують
і є безпідставними, оскільки наявні
факти переслідувань та фактичної
небезпеки для ОСОБА_1, а також знайшли
своє підтвердження обставин для
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а тому суди
попередніх інстанцій дійшли законного
та обґрунтованого висновку про
передчасність рішення Державної
міграційної служби України.

Відповідно до статті 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що при ухваленні
оскаржуваного рішення суд апеляційної
інстанції не допустив порушень норм
матеріального і процесуального права,
а тому касаційну скаргу слід залишити
без задоволення, а судове рішення - без
змін.

Керуючись статтями 210, 220-1, 223, 224, 230, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.04.2013р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 11.07.2013р. у справі за позовом ОСОБА_1
до Державної міграційної служби
України про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити певні дії - без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П. Стародуб

Судді:
М.М. Олексієнко

І.Я. Олендер