Справа № 816/3240/14
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/3240/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Довгопол
М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Кулик-Куличок О.Л.,

представників позивача - Борсук Р.І.,
Пікуля В.І.,

представників відповідача - Куришко
О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Україна» до
Гадяцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

14 серпня 2014 року Сільськогосподарське
товариство з обмеженою
відповідальністю «Україна» (далі -
позивач або СТОВ «Україна») звернулось
до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Гадяцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області (далі
- відповідач або Гадяцька ОДПІ) про
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 31.03.2014
(з урахуванням уточнення позовних
вимог) /а.с. 190-204, 225 т.2/.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на безпідставність
висновків відповідача про заниження
податку на додану вартість у зв'язку із
формуванням податкового кредиту за
результатами господарських операцій з
ТОВ "Стіомі-Холдінг", ПП "Реквере" (ПП
"Валга"), ПП ВКФ "Експостач", ПрАТ
«Полтавське хлібоприймальне
підприємство», який, за твердженням
позивача, визначено відповідно до
вимог Податкового кодексу України, на
підставі належним чином оформлених
податкових накладних, та підтверджено
необхідними первинними документами
бухгалтерського обліку. Відносно
встановлених порушень формування
податкового кредиту по господарським
операціям з ТОВ "Полсід" та ТОВ "Тайтен
Машинері Україна" не заперечував. Також
вказував про незгоду із висновками
податкового органу про використання не
за цільовим призначенням сум, що
залишаються у розпорядженні
підприємства, у розмірі 84544,65 грн.,
зазначаючи, що послуги, оплата яких
була здійснена із спеціального
рахунку, були пов'язані із виробничою
діяльністю товариства.

У судовому засіданні представники
позивача підтримали позовні вимоги,
просили суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Представник відповідача проти позову
заперечував, посилаючись на те, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийняте на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що визначені Конституцією та
законами України.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, встановив
наступні обставини та відповідні до
них правовідносини.

СТОВ "Україна" (ідентифікаційний код
03773240) зареєстроване як юридична особа
24.05.2000 і як сільськогосподарське
підприємство є суб'єктом спеціального
режиму оподаткування податком на
додану вартість з 01.01.2009 / а.с. 117-118 т. 3/.

У період з 10.02.2014 по 28.02.2014 Гадяцькою
ОДПІ проведено позапланову виїзну
перевірку СТОВ "Україна" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2011 по
31.12.2013, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 по
31.12.2013, за результатами якої складено
акт №150/22-03773240 від 07.03.2014 /а.с.22-72 т.1/.

В акті перевірки зафіксовано порушення
позивачем, зокрема:

- пункту 44.1 статті 44 пунктів 198.1., 198.3.
статті 198 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
додану вартість на 40518,63 грн;

- пункту 209.2 статті 209 Податкового
кодексу України, пункту 4 Порядку
акумуляції сільськогосподарськими
підприємствами сум податку на додану
вартість на спеціальних рахунках,
відкритих у банках та/або органах, що
здійснюють казначейське
обслуговування, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 12.01.2011 № 11, в частині використання
не за цільовим призначенням сум, що
залишаються у розпорядженні
підприємства, у розмірі 84544,65 грн.

На підставі акту перевірки Гадяцькою
ОДПІ винесено податкове
повідомлення-рішення № від 31.03.2014,
яким збільшено позивачу суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 159 787,33 грн, у тому
числі 43 285,21 грн - за основним платежем,
116 502,12 грн - за штрафними (фінансовими)
санкціями /а.с. 21 т. 1/.

За результатами адміністративного
оскарження позивачем податкового
повідомлення-рішення рішенням
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області від 13.06.2014
№1235/10/16-31-10-04-12 та рішенням Міністерства
доходів і зборів України від 08.07.2014
№12331/26/99-44-10-01-15 податкове
повідомлення-рішення № від 31.03.2014
залишено без змін, а скарги позивача -
без задоволення /а.с. 88-100, 115-119 т. 1/.

Позивач не згоден із вказаним
податковим повідомленням-рішенням, у
зв'язку з чим оскаржив його до суду.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Надаючи оцінку спірному податковому
повідомленню-рішенню № від 31.03.2014,
суд виходить з наступного.

Із змісту акту перевірки вбачається, що
сума грошового зобов'язання з податку
на додану вартість за основним
платежем у розмірі 43 285,21 грн визначена
Гадяцькою ОДПІ внаслідок встановлення
порушень формування позивачем
податкового кредиту з ПДВ в сумі:

- 11 049,92 грн - за результатами
господарських правовідносин із ТОВ
«Стіомі-Холдінг» за листопад 2012 року;

- 1988,08 грн - за результатами
господарських правовідносин із ПП
«Реквере» (ПП «Валга») за грудень 2012
року;

- 7506,16 грн. - за результатами
господарських правовідносин із ВК
Фірма ПП «Експостач» за листопад 2011
року;

- 430 грн - за результатами господарських
правовідносин з ТОВ «Тайтен Машинері
Україна» за травень 2013 року;

- 2 766,58 грн - за результатами
господарських правовідносин з ТОВ
«Полсід» за квітень 2013 року;

- 19 544,47 грн - за результатами
господарських правовідносин з ПрАТ
Полтавський ХПП за листопад 2013 року.

Судом встановлено, що у висновку акту
перевірки допущено технічну помилку
щодо визначення суми заниження податку
на додану вартість у розмірі 40 518,63 грн,
оскільки із зафіксованих в акті
перевірки порушень вимог Податкового
кодексу України вбачається, що сума
заниження податку на додану вартість
становила 43 285,21 грн, у зв'язку з чим на
зазначену суму позивачу збільшено
грошове зобов'язання з ПДВ у спірному
податковому повідомленні-рішенні.

У судовому засіданні представники
позивача визнали зафіксовані в акті
перевірки порушення порядку
формування податкового кредиту на суму
430,00 грн (ТОВ "Тайтен Машинері Україна") і
2766,58 грн (ТОВ "Полсід") та відповідно не
заперечували щодо правомірності
податкового повідомлення-рішення
№ від 31.03.2014 в частині збільшення
контролюючим органом податку на додану
вартість на суму 3196,58 грн. (430 + 2766,58)

Відповідно до частини третьої статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, які визнаються
сторонами, можуть не доказуватися
перед судом, якщо проти цього не
заперечують сторони і в суду не виникає
сумніву щодо достовірності цих
обставин та добровільності їх
визнання.

З огляду на викладене, беручи до уваги
документи, наявні у справі, суд вважає
податкове повідомлення-рішення №
від 31.03.2014 в частині збільшення суми
грошового зобов'язання з ПДВ за
основним платежем на суму 3196,58 грн
законним та обґрунтованим, а позовні
вимоги в цій частині такими, що не
підлягають задоволенню.

Стосовно висновку перевірки
контролюючого органу про завищення
податкового кредиту з податку на
додану вартість на суму 40 088,63 грн (43
285,21 грн - 3196,58 грн) за результатами
господарських операцій з ТОВ
"Стіомі-Холдінг", ПП "Реквере" (ПП
"Валга"), ПП ВКФ "Експостач", ПрАТ
"Полтавське хлібоприймальне
підприємство", суд виходить з
наступного.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає, зокрема, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку із, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, пунктом 198.6 статті 196
Податкового кодексу України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За приписами пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну та
зареєструвати її в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Суд також враховує, що пунктом 44.1.
статті 44 Податкового кодексу України
передбачено, що для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
господарська операція - це дія або
подія, що викликає зміни у структурі
активів і зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Згідно положень частин 1, 3 статті 9
вказаного Закону бухгалтерський облік
полягає, зокрема, у складанні та
прийнятті до обліку первинних
документів, які фіксують факти
здійснення господарських операцій,
складенні на їх підставі зведених
облікових документів, систематизації
інформації первинних документів на
рахунках бухгалтерського обліку в
регістрах синтетичного та
аналітичного обліку шляхом подвійного
запису їх на взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

З огляду на викладене, податковий
кредит для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість має бути фактично здійснений
і підтверджений належним чином
складеними податковими накладними,
первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Судом встановлено, що 01.09.2012 між
позивачем (покупець) та ТОВ
"Стіомі-Холдінг" (продавець) укладено
договір поставки товару №240423, за
умовами якого останній зобов'язувався
поставити у власність СТОВ "Україна"
нафтопродукти, якими згідно додатків
№ 1 -3 до договору було визначено
дизельне паливо /а.с. 73-74 т. 2/.

Згідно пункту 2.3. зазначеного договору
сторонами було погоджено форму
поставки - наливом у вказану покупцем
ємкість.

Відповідно до пункту 4.1. договору, з
урахуванням положень додатків до
договору, товар поставляється
продавцем покупцю на умовах «EХW - склад
Продавця», місце поставки
(місцезнаходження складу продавця) - с.
Солобківці, Ярмолинецького районгу
Хмельницької області.

Пунктом 4.5. довогору було передбачено,
що днем поставки (передачі) товару
покупцю вважається дата підписання
уповноваженими представниками сторін
видаткової накладної.

На підтвердження факту поставки
нафтопродуктів ТОВ "Стіомі-Холдінг"
виписано видаткові накладні, які
підписано також уповноваженими
особами позивача, а також податкові
накладні /а.с. 97 - 184 т. 2/.

Податкові накладні ТОВ "Стіомі-Холдінг"
містили необхідні реквізити згідно
статті 201 Податкового кодексу України,
були підписані і скріплені печаткою
товариства. В акті перевірки
відповідачем також не встановлено
будь-яких порушень в оформленні
податкових накладних.

На дизельне паливо позивачу видано
паспорт якості, сертифікат
відповідності /а.с. 166, 167 т.3/.

Згідно акту звірки взаємних
розрахунків між позивачем та ТОВ
«Стіомі-Холдінг», платіжного доручення
№ 1 від 03.01.2013 оплату отриманого
дизельного палива здійснено позивачем
у повному обсязі /а.с. 193 т.1, а.с.78 т.2/.

Стосовно використання у господарській
діяльності отриманого товару, то судом
встановлено, що на підставі договору по
перевезенню вантажів від 01.09.2012 № 240423/1
між позивачем та ТОВ «Стіомі-Холдінг»
/а.с. 93 -95 т.2/, позивач здійснював
перевезення вантажів на замовлення ТОВ
«Стіомі-Холдінг», в тому числі, у
листопаді 2012 року, що підтверджується
актами здачі-прийняття робіт (надання
послуг) від 30.11.2012, 01.12.2012 /а.с. 91,91 т.2/,
товарно-транспортними накладними /а.с.
228 - 250 т.1, а.с. 1 -31 т.2/, подорожніми
листами автомобілів позивача /а.с. 120 -190
т.1/.

За таких обставин дизельне паливо,
придбане позивачем у листопаді 2012 року
у ТОВ «Стіомі-Холдінг», було
використано для заправки вантажних
автомобілів, якими здійснювалися
перевезення на замовлення ТОВ
«Стіомі-Холдінг» у цьому ж місяці, про
що свідчать відмітки у подорожніх
листах, а також картка рахунку 203 щодо
оприбуткування та списання дизельного
палива, розшифровка видаткових
накладних і заправок по ТОВ
«Стіомі-Холдінг» /а.с. 246 т.2, а.с. 161-165, 243
т. 3/.

В акті перевірки контролюючим органом
також підтверджено, що списання
дизельного палива проводилося
позивачем на автомобілі КАМАЗ НОМЕР_1
(ОСОБА_1.), КАМАЗ НОМЕР_2 (ОСОБА_2.), КАМАЗ
НОМЕР_2 (ОСОБА_3), КАМАЗ НОМЕР_3 (ОСОБА_4).
Наявні у справі документи свідчать, що
вказані автомобілі перебували у
власності та оренді позивача /а.с. 133 - 136
т. 3, а.с. 247 -251 т. 2), водії знаходилися у
трудових відносинах із позивачем /а.с.
127 - 132 т. 3/. При цьому зазначені
автомобілі і водії вказувалися у
подорожніх листах та
товарно-транспортних накладних.

Суд відхиляє посилання контролюючого
органу щодо ненадання позивачем на
перевірку товарно-транспортних
накладних, що підтверджують фактичне
відвантаження та транспортування
товару, оскільки в ході розгляду справи
встановлено, що транспортування
нафтопродуктів до місцезнахоження
позивача не здійснювалося з огляду на
те, що дизельне паливо наливалось у
цистерни позивача та
використовувалося для заправки
автомобілів позивача під час
перевезень на тій же території, де
здійснювалася поставка палива.

Доводи податкового органу щодо
відсутності у ТОВ «Стіомі-Холдінг»
власних складських, торгових
приміщень, устаткування та
транспортних засобів, внаслідок чого
здійснення послуг по перевезенню
вантажів не підтверджується, суд
оцінює критично, оскільки вказані
обставини не підтверджено належними та
допустимими доказами.

Що стосується наданого відповідачем
акту про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ "Стіомі-Холдінг"
від 17.10.2013 №1757/26-55-22-01/32827667 за період
серпень, вересень, листопад, грудень 2012
року, січень, лютий, липень, серпень 2013
року /а.с. 1 -16 т.4/, то суд враховує
наступне.

Пунктом 3 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом ДПА України від
22.12.2010 №984, визначено, що результати
документальних перевірок оформлюються
у формі акта або довідки. У разі
встановлення під час перевірки
порушень складається акт, а у разі
відсутності порушень - довідка.

Відповідно до пункту 7 Порядку
проведення органами державної
податкової служби зустрічних звірок,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 27.12.2010 №1232, за
результатами проведеної зустрічної
звірки складається довідка.

Таким чином, твердження податкового
органу відносно правильності або
неправильності декларування та сплати
платником податків сум податків та
зборів за відображеними в податковій
звітності показниками господарських
операцій можуть бути викладені
виключно в акті перевірки або довідці
зустрічної звірки. В акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки мають зазначатись лише
обставини, котрі зумовили її
непроведення.

Крім того, суд бере до уваги, що
отримання податковим органом акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки контрагента позивача, не
звільняє такий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, акт
перевірки контрагента не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно підтверджує
фактичні обставини.

З огляду на вищевикладене суд
приходить до висновку, що господарська
операція позивача з ТОВ
«Стіомі-Холдінг» щодо поставки
дизельного палива мала реальний
характер, викликаючи зміни в структурі
активів позивача, підтверджена
документами первинного
бухгалтерського обліку, тому
формування позивачем у листопаді 2012
року податкового кредиту з ПДВ у
розмірі 11049,92 грн., на підставі належним
чином оформлених податкових
накладних, ґрунтується на вимогах
Податкового кодексу України.

Також судом встановлено, що 05.05.2012
між позивачем (замовник) та ПП "Валга"
(перевізник) укладено договір про
надання транспортно-експедиційних
послуг №02/12, за умовами якого ПП "Валга"
зобов'язується перевозити вантажі, що
належать СТОВ "Україна" від пунктів
завантаження до пунктів призначення та
видавати їх уповноваженим на одержання
вантажів особам, а замовник
зобов'язується оплачувати встановлену
цим договором плату за надані послуги
/а.с. 65 т.2/.

В ході виконання господарської
операції сторонами підписано акти
виконаних робіт, в яких зазначено дати
перевезень, номери ТТН, пункти
навантаження і розвантаження,
найменування товару, що перевозився,
його вага, пробіг та ін. /а.с. 81-82 т.2/. На
підтвердження виконання перевезень ПП
«Валга» надано товарно-транспортні
/а.с. 59 -64 т. 2/.

ПП "Валга" видано позивачу також
податкові накладні від 03.12.2012 № 112, 113
/а.с. 79, 80 т. 2/, які містять необхідні
реквізити, підписані і скріплені
печаткою підприємства.

СТОВ "Україна" здійснило оплату
вказаних послуг, про що свідчать
відповідні платіжні доручення /а.с.194,
195, т.1/.

Суд не бере до уваги посилання
контролюючого органу щодо ненадання
СТОВ "Україна" товаросупроводжувальних
документів (товарно-транспортних
накладних, подорожніх листів,
письмових заяв замовника), які б
підтверджували фактичне надання
транспортних послуг, оскільки
товарно-транспортні накладні наявні у
позивача і надані до матеріалів справи,
при цьому згідно пояснень
представників позивача надавалися на
перевірку. Що стосується подорожніх
листів, то ці документи складаються та
зберігаються на підприємстві, яке
здійснює перевезення, надання їх
замовнику чинним законодавством не
передбачена.

Доводи контролюючого органу про те, що
згідно акту ДПІ у м. Полтаві про
результати перевірки з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства №
417/22.5-10/30285569 від 08.04.2013 не підтверджено
операції з придбання та поставки
товарів (робіт, послуг) за період з
01.02.2010 по 01.03.2013, суд оцінює критично.

Із змісту акту № 417/22.5-10/30285569 від 08.04.2013
/а.с. 248 - 253 т. 3/ вбачається, що це не акт
перевірки, а акт про неможливість
проведення зустрічної звірки ПП
«Валга», а тому в цьому акті мають
зазначатись лише ті обставини, котрі
зумовили її непроведення, а не висновки
щодо непідтвердження господарських
операцій підприємства.

З огляду на вищевикладене суд
приходить до висновку, що господарська
операція позивача з ПП «Валга» щодо
надання транспортних послуг мала
реальний характер, викликаючи зміни в
структурі активів позивача,
підтверджена документами первинного
бухгалтерського обліку, тому
формування позивачем у грудні 2012 року
податкового кредиту з ПДВ у розмірі
1988,08 грн., на підставі належним чином
оформлених податкових накладних
ґрунтується на вимогах Податкового
кодексу України.

Щодо формування позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість за
листопад 2011 року по господарським
операціям з Приватним підприємством
«Виробничо-комерційна фірма
«Експостач» (надалі - ПП ВКФ
"Експостач"), то судом встановлено
наступне.

01.11.2011 між позивачем (замовник) та ПП ВКФ
"Експостач" (перевізник) укладено
договір про надання послуг по
перевезенню вантажів №1/11 /а.с. 72 т. 2/.

За умовами договору ПП ВКФ "Експостач"
зобов'язувався перевозити вантажі, що
належать СТОВ "Україна" від пунктів
завантаження до пунктів призначення та
видавати їх уповноваженим на одержання
вантажів особам, а замовник
зобов'язувався оплачувати встановлену
цим договором плату за надані послуги.

В ході виконання вказаного
договору ПП ВКФ "Експостач" видано
позивачу податкову накладну № 263 від
30.11.2011 щодо надання автопослуг на
загальну суму 22 518,45 грн, в тому числі
ПДВ - 3753,08 грн /а.с. 86 т.2/.

Суму ПДВ згідно вказаної
податкової накладної позивачем
включено до податкового кредиту за
листопад 2011 року та відображено у
декларації з податку на додану
вартість (скороченій) за листопад 2011
року /а.с. 174, 175 т.3/.

Однак, суму ПДВ згідно цієї ж
податкової накладної віднесено
позивачем повторно до податкового
кредиту за грудень 2011 року, про що
свідчить декларація з ПДВ за грудень 2011
та додаток 2 "Розшифровки податкових
зобов'язань і податкового кредиту в
розрізі контрагентів " /а.с. 176-177 т.3/ та
не заперечується позивачем.

20.02.2012 позивачем подано уточнюючий
розрахунок податкових зобов'язань з
податку на додану вартість у зв'язку з
виправленням самостійно виявлених
помилок за грудень 2011 року /а.с. 246 т.3/ та
додаток 2 до неї «Розшифровки
податкових зобов'язань і податкового
кредиту в розрізі контрагентів", якими
фактично втретє включено податкову
накладну №263 від 30.11.2011 на суму 3753,08 грн.
до податкового кредиту.

Відповідно до положень статті 50
Податкового кодексу України, у разі
якщо у майбутніх податкових періодах (з
урахуванням строків давності,
визначених статтею 102 цього Кодексу)
платник податків самостійно (у тому
числі за результатами електронної
перевірки) виявляє помилки, що
містяться у раніше поданій ним
податковій декларації (крім обмежень,
визначених цією статтею), він
зобов'язаний надіслати уточнюючий
розрахунок до такої податкової
декларації за формою чинного на час
подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати
такий розрахунок, якщо відповідні
уточнені показники зазначаються ним у
складі податкової декларації за
будь-який наступний податковий період,
протягом якого такі помилки були
самостійно (у тому числі за
результатами електронної перевірки)
виявлені.

Платник податків, який самостійно (у
тому числі за результатами електронної
перевірки) виявляє факт заниження
податкового зобов'язання минулих
податкових періодів, зобов'язаний, за
винятком випадків, установлених
пунктом 50.2 цієї статті:

а) або надіслати уточнюючий розрахунок
і сплатити суму недоплати та штраф у
розмірі трьох відсотків від такої суми
до подання такого уточнюючого
розрахунку;

б) або відобразити суму недоплати у
складі декларації з цього податку, що
подається за податковий період,
наступний за періодом, у якому виявлено
факт заниження податкового
зобов'язання, збільшену на суму штрафу
у розмірі п'яти відсотків від такої
суми, з відповідним збільшенням
загальної суми грошового зобов'язання
з цього податку.

Якщо після подачі декларації за
звітний період платник податків подає
нову декларацію з виправленими
показниками до закінчення граничного
строку подання декларації за такий
самий звітний період або подає у
наступних податкових періодах
уточнюючу декларацію внаслідок
виконання вимог пункту 169.4 статті 169
цього Кодексу, то штрафи, визначені у
цьому пункті, не застосовуються.

Платник податків під час проведення
документальних планових та
позапланових перевірок не має права
подавати уточнюючі розрахунки до
поданих ним раніше податкових
декларацій за будь-який звітний
(податковий) період з відповідного
податку і збору, який перевіряється
контролюючим органом.

У разі якщо платник податків подає
уточнюючий розрахунок до податкової
декларації, поданої за період, що
перевірявся, або не подає уточнюючий
розрахунок протягом 20 робочих днів
після дати складення довідки про
проведення електронної перевірки, якою
встановлено порушення податкового
законодавства, відповідний
контролюючий орган має право на
проведення позапланової перевірки
платника податків за відповідний
період.

Згідно положень розділу IV «Внесення
змін до податкової звітності» Порядку
заповнення і подання податкової
звітності з податку на додану вартість,
затвердженого наказом Мінфіну від
25.11.2011 № 1492 (чинного на час подання
позивачем уточнюючого розрахунку), у
разі якщо у майбутніх податкових
періодах (з урахуванням строків
давності, визначених статтею 102 розділу
II Кодексу) платник податків самостійно
виявляє помилки, що містяться у раніше
поданій ним декларації, він
зобов'язаний надіслати уточнюючий
розрахунок до такої декларації за
формою, встановленою на дату подання
уточнюючого розрахунку.

Внесення змін до податкової звітності
за результатами самостійного
виявлення помилок здійснюється у
порядку, визначеному статтею 50 розділу
II Кодексу.

У разі виправлення помилок у рядках
поданої раніше декларації, до яких
повинні додаватися додатки, до
уточнюючого розрахунку чи декларації,
до якої включені уточнені показники,
повинні бути подані відповідні
додатки, що містять інформацію щодо
уточнених показників.

Зважаючи на те, що позивачем подано
основний документ "Уточнюючий
розрахунок з податку на додану
вартість" не в комплекті з додатком №2,
а в додатку № 2 податок на додану
вартість в сумі 3753,08 грн відображено із
знаком «+», а не « - «, при цьому не
проведено нарахування в картці
особового рахунку на суму збільшення
ПДВ, що залишається в розпорядженні
підприємства, в розмірі 3753,08 грн, не
перераховано дані кошти на спеціальний
рахунок підприємства та не сплачено до
бюджету штрафну санкцію в розмірі 3%
(112,59 грн), що не заперечувалося
позивачем, суд приходить до висновку,
що позивачем не виправлено помилки за
грудень 2011 року у відповідності до
вимог Податкового кодексу України,
натомість втретє включено до
податкового кредиту суму ПДВ в розмірі
3753,08 грн.

Посилання позивача на подання
уточнюючого розрахунку за грудень 2011
року із відповідним додатком № 2, в
якому суму 3753,08 грн. відображено з «-«,
копію якого додано до позовної заяви
/а.с. 219-223/, суд відхиляє з огляду на
ненадання позивачем на вимогу суду
доказів його направлення до
податкового органу та зважаючи на
пояснення представника відповідача, а
також інформацію з ІС «Податковий
блок» /а.с. 132 т.4/ , згідно з якими
зазначений розрахунок до податкової
інспекції не надходив.

Таким чином позивачем порушено
встановлений статтею 198 Податкового
кодексу України порядок формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість, а тому висновки
контролюючого органу про заниження
позивачем податку на додану вартість у
розмірі 7506,16 грн є обґрунтованим.

Надаючи оцінку висновкам
контролюючого органу щодо формування
СТОВ "Україна" податкового кредиту з
податку на додану вартість у листопаді
2013 році у розмірі 19544,47 грн за
результатами господарських операцій з
ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне
підприємство", суд враховує наступне.

Судом встановлено, що СТОВ «Україна»
включено до податкового кредиту за
листопад 2013 року суму ПДВ 19544,47 грн на
підставі податкової накладної ПрАТ
"Полтавське хлібоприймальне
підприємство" №19157 від 20.11.2013 /а.с.84 т. 2/,
про що свідчить декларація з ПДВ за
листопад 2013 року, додаток № 5 до неї
/а.с. 182- 184 т.3/, реєстр виданих та
отриманих податкових накладних за
листопад 2013 року /а.с. 77 - 101 т.4/.

Вказана податкова накладна ПрАТ
«Полтавське ХПП» не була зареєстрована
в Єдиному реєстрі податкових
накладних, про що свідчить витяг з
реєстру /а.с. 114 т. 3/ та не заперечується
сторонами.

Відповідно до положень пункту 201.10
статті 201 Податкового кодексу України
(в редакції, чинній на час спірних
правовідносин) відсутність факту
реєстрації платником податку -
продавцем товарів/послуг податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних та/або порушення порядку
заповнення податкової накладної не дає
права покупцю на включення сум податку
на додану вартість до податкового
кредиту та не звільняє продавця від
обов'язку включення суми податку на
додану вартість, вказаної в податковій
накладній, до суми податкових
зобов'язань за відповідний звітний
період.

Водночас у разі відмови продавця
товарів/послуг надати податкову
накладну або в разі порушення ним
порядку її заповнення та/або порядку
реєстрації в Єдиному реєстрі покупець
таких товарів/послуг має право додати
до податкової декларації за звітний
податковий період заяву із скаргою на
такого постачальника, яка є підставою
для включення сум податку до складу
податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку у
зв'язку з придбанням таких
товарів/послуг або копії первинних
документів, складених відповідно до
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", що підтверджують факт
отримання таких товарів/послуг.

З аналізу наведених положень
Податкового кодексу України суд
вбачає, що платник податку має право
включити до податкового кредиту суму
податку на додану вартість на підставі
податкової накладної, не
зареєстрованої в Єдиному реєстрі
податкових накладних, лише за умови
подання до декларації за звітний
податковий період заяви із скаргою на
такого постачальника із копіями
товарних чеків або інших розрахункових
документів, що засвідчують факт сплати
податку у зв'язку з придбанням таких
товарів/послуг або копій первинних
документів, складених відповідно до
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", що підтверджують факт
отримання таких товарів/послуг.

Згідно пункту 11 підрозділу розділу ІІ
розділу ХХ «Перехідні положення»
Податкового кодексу України
реєстрація податкових накладних
платниками податку на додану вартість -
продавцями в Єдиному реєстрі
податкових накладних запроваджується
для платників цього податку, у яких
сума податку на додану вартість в одній
податковій накладній становить: понад 1
мільйон гривень - з 1 січня 2011 року;
понад 500 тисяч гривень - з 1 квітня 2011
року; понад 100 тисяч гривень - з 1 липня
2011 року; понад 10 тисяч гривень - з 1 січня
2012 року. Податкова накладна, в якій сума
податку на додану вартість не
перевищує 10 тисяч гривень, не підлягає
включенню до Єдиного реєстру
податкових накладних.

Таким чином податкова накладна ПрАТ
"Полтавське хлібоприймальне
підприємство" №19157 від 20.11.2013 підлягала
реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних, але не була
включена до такого реєстру, тому
позивач мав право включити суму ПДВ до
податкового кредиту лише за умови
дотримання вимог пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України щодо
подання заяви із скаргою на
постачальника.

Як встановлено судом, СТОВ "Україна"
подано додаток №8 "Заява про відмову
постачальника надати податкову
накладну (порушення ним порядку
заповнення та/або порядку реєстрації в
Єдиному реєстрі податкових накладних)"
до декларації з ПДВ за листопад 2013 року,
в якому заявлено про порушення порядку
реєстрації податкової накладної ПрАТ
"Полтавське хлібоприймальне
підприємство" від 20.11.2013 /а.с. 185 т.3/.

Однак у додатку позивачем не було
зазначено номер податкової накладної.
Крім того, СТОВ "Україна" не було додано
копій підтверджуючих документів по
операціях з придбання товарів (послуг),
порядок надання яких визначений
пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України (розрахункові
документи, що засвідчують факт сплати
податку у зв'язку з придбанням
товарів/послуг або копії первинних
документів, складених відповідно до
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", що підтверджують факт
отримання товарів/послуг), що не
заперечувалося представниками
позивача в ході розгляду справи.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що позивач, не надавши до
податкового органу належним чином
оформлену заяву (скаргу) на
постачальника із обов'язковими
додатками до неї, не набув права
включити до податкового кредиту суму
податку на додану вартість на підставі
такої заяви.

Отже, висновок перевірки про завищення
позивачем суми податкового кредиту в
сумі 19544,47 грн за результатами
господарських відносин із ПрАТ
"Полтавське хлібоприймальне
підприємство" грунтується на нормах
податкового законодавства та
достовірно встановлених обставинах.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що спірне
податкове повідомлення-рішення в
частині збільшення позивачу грошового
зобов'язання з ПДВ за основним
платежем в сумі 43 285,21 грн є правомірним
лише в частині збільшення грошового
зобов'язання в сумі 30 247,21 грн. (19 544,47 +
7506,16 + 430 + 2 766,58), натомість в частині
збільшення грошового зобов'язання в
сумі 13038 грн (11049,92 + 1988,08) не відповідає
вимогам законності та обгрунтованості.

Оцінюючи спірне податкове
повідомлення-рішення в частині
визначення суми штрафних (фінансових)
санкцій в розмірі 116 502,12 грн., суд
враховує наступне.

Із розрахунку штрафних санкцій /а.с. 173
т. 3/ суд вбачає, що контролюючим органом
застосовано штрафні санкції
відповідно до пунктів 123.1, 123.2. статті 123
Податкового кодексу України:

- 84 544,65 грн - сума нецільового
використання;

- 31 957,47 - 25 % від суми визначеного
зобов'язання за основним платежем та
суми нецільового використання.

Відносно висновку контролюючого
органу щодо нецільового використання
СТОВ "Україна" коштів, акумульованих на
спецрахунку суб'єкта спеціального
режиму оподаткування, суд виходить з
наступного.

Судом встановлено, що СТОВ
«Україна» як сільськогосподарське
підприємство зареєстроване суб'єктом
спеціального режиму оподаткування
податком на додану вартість з 01.01.2009, що
підтверджується свідоцтвом № 200042254/
а.с. 118 т. 3/.

Перевіркою встановлено, що СТОВ
"Україна" згідно платіжного доручення
№11 від 10.01.2013 із спецрахунку №1300
перераховано ТОВ "Полсід" 51344,00 грн
заборгованості за отримані послуги та
оренду основних засобів, у тому числі
17745,00 грн за оренду транспортних
засобів згідно актів виконаних робіт №
АІ 456 від 31.10.2012, № ІА 549 від 30.11.2012, № ІА 655
від 31.12.2012, № ІА 455 від 31.10.2012, № ІА 562 від
30.11.2012, № ІА 658 від 31.12.2012, № ІА 457 від
31.10.2012, № ІА 563 від 30.11.2012, № ІА 659 від
31.12.2012.

Також, СТОВ "Україна" перераховано
із спецрахунку №71300 ПП ВКФ
"Експостач" кошти за послуги по
перевезенню кукурудзи в сумі 66 799,68 грн
згідно платіжних доручень №343 від
21.12.2011 на суму 17886,75 грн, №344 від 21.12.2011 -
22518,45 грн, №353 від 27.12.2011 - 26394,45 грн.

За висновком перевірки суму
коштів в розмірі 84 544,68 грн використано
товариством не за цільовим
призначенням з огляду на те, що оренда
вантажних транспортних засобів та
отримання автотранспортних послуг по
перевезенню продукції не відноситься
до виробничих факторів.

Перевіряючи правомірність
вказаного висновку, суд враховує
наступне.

Так, відповідно до пункту 209.1 статті 209
Податкового кодексу України резидент,
який провадить підприємницьку
діяльність у сфері сільського і
лісового господарства та рибальства і
відповідає критеріям, установленим у
пункті 209.6 цієї статті (далі -
сільськогосподарське підприємство),
може обрати спеціальний режим
оподаткування.

Пунктом 209.2 статті 209 Податкового
кодексу України передбачено, що згідно
із спеціальним режимом оподаткування
сума податку на додану вартість,
нарахована сільськогосподарським
підприємством на вартість поставлених
ним сільськогосподарських
товарів/послуг, не підлягає сплаті до
бюджету та повністю залишається в
розпорядженні такого
сільськогосподарського підприємства
для відшкодування суми податку,
сплаченої (нарахованої) постачальнику
на вартість виробничих факторів, за
рахунок яких сформовано податковий
кредит, а за наявності залишку такої
суми податку - для інших виробничих
цілей.

Зазначені суми податку на додану
вартість акумулюються
сільськогосподарськими
підприємствами на спеціальних
рахунках, відкритих в установах банків
та/або в органах, які здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів у порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 3 Порядку акумулювання
сільськогосподарськими
підприємствами сум податку на додану
вартість на спеціальних рахунках,
відкритих у банках та/або органах, які
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 12.01.2011 №11 сума
податку на додану вартість, що підлягає
сплаті (перерахуванню)
сільськогосподарським підприємством
відповідно до податкової декларації за
операціями з постачання вироблених
(наданих) ним сільськогосподарських
товарів (послуг) на власних або
орендованих основних фондах, а також на
давальницьких умовах (крім підакцизних
товарів, за винятком виноматеріалів за
кодами згідно з УКТЗЕД 2204 29 і 2204 30, які
поставляються підприємствами
первинного виноробства), тобто різниця
між сумою податкового зобов'язання за
звітний (податковий) період та сумою
податкового кредиту за такий період
перераховується
сільськогосподарським підприємством з
поточного рахунка на спеціальний
рахунок у строки, встановлені статтею
203 Кодексу для перерахування суми
податку на додану вартість до
державного бюджету.

Відповідно до пункту 4 Порядку сума
податку на додану вартість, що
акумулюється на спеціальному рахунку,
не підлягає вилученню до державного
бюджету і використовується
сільськогосподарським підприємством
відповідно до пункту 209.2 статті 209
Кодексу, а починаючи з 1 січня 2018 р.
перераховується на поточний рахунок
сільськогосподарського підприємства.

У разі нецільового використання суми
податку на додану вартість
сільськогосподарське підприємство
несе відповідальність відповідно до
законодавства.

Отже, пунктом 209.2 статті 209 Податкового
кодексу України та пунктом 3 Порядку
акумулювання сільськогосподарськими
підприємствами сум податку на додану
вартість на спеціальних рахунках,
відкритих у банках та/або органах, які
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів
встановлено виключно цільовий
характер використання сум ПДВ,
перерахованих на окремі рахунки, а
саме: такі кошти сільськогосподарські
підприємства можуть використовувати
лише для відшкодування суми податку,
сплаченої (нарахованої) постачальнику
на вартість виробничих факторів, за
рахунок яких сформовано податковий
кредит, а за наявності залишку такої
суми податку - для інших виробничих
цілей.

Підпунктом 209.15.1. пункту 209.15 статті 209
Податкового кодексу України наведено
поняття виробничих факторів, за
рахунок яких сформовано податковий
кредит.

Зокрема, згідно пункту "а" підпункту
209.15.1 пункту 209.15 Податкового кодексу
України до виробничих факторів, за
рахунок яких сформовано податковий
кредит, віднесено товари/послуги, які
придбаваються сільськогосподарським
підприємством для їх використання у
виробництві сільськогосподарської
продукції, а також основні фонди, які
придбаваються (споруджуються) з метою
їх використання у виробництві
сільськогосподарської продукції

Судом встановлено, що СТОВ "Україна"
укладено із ТОВ "Полсід" (попередня
назва - ТОВ «Торговий Дім «Інтер-Агро
ЛТД») договори оренди (найму)
транспортних засобів від 20.06.2012, 01.03.2012,
01.10.2012, 01.08.2012, за умовами яких згідно
актів приймання -передачі транспортних
засобів ТОВ «Полсід» передало в оренду
СТОВ "Україна" транспортні засоби: с/г
техніку та вантажні автомобілі /а.с. 247 -
251 т. 2, а.с. 1-13 т. 3/.

На виконання умов договору сторонами
підписано акти наданих послуг з оренди
транспортних засобів від 31.10.2012, 30.11.2012,
31.12.2012 /а.с. 216 - 228 т. 3/. ТОВ «Полсід»
виписано відповідні податкові
накладні /а.с. 229 - 241 т. 3/.

Отримані послуги з оренди транспортних
засобів позивачем оплачено із
спецрахунку №1300, відкритого у ПАТ
«УкрСиббанк» згідно договору від 23.09.2011
/а.с. 71 - 73 т.4/, про що свідчить виписка із
спецрахунку /а.с. 134 - 135 т. 4/ та не
заперечується позивачем.

Згідно пояснень представників
позивача транспортні засоби були взяті
в оренду з метою використання у
виробничій діяльності :
сільськогосподарська техніка - для
виконання польових робіт, вантажні
автомобілі - для перевезення с/г
продукції з полів до елеваторів. На
підтвердження відповідних обставин
позивачем надано копії
товарно-транспортних накладних, згідно
з якими орендованими вантажними
автомобілями здійснювалися
перевезення с/г продукції до
елеваторів /а.с. 64 - 70 т. 4/. Також
представники позивача зазначали, що
процес виробництва с/г продукції у СТОВ
«Україна» закінчується доставкою її на
елеватор, де вона проходить доробку,
після чого здається на реалізацію, тому
витрати на оренду вантажних
автомобілів відносяться на витрати
виробництва.

Із оборотно-сальдових відомостей СТОВ
«Україна» суд вбачає, що орендовані
транспортні засоби обліковуються у
товариства на рахунку 01 /а.с. 159 - 160/, а
послуги по оренді автомобілів - на
субрахунку 234, в кінці року - на
субрахунку 231, після чого враховуються
у фактичній калькуляції продукції на
субрахунку 271 /а.с. 161 -168 т. 4/.

Відповідно до положень Інструкції про
застосування Плану рахунків
бухгалтерського обліку активів,
капіталу, зобов'язань і господарських
операцій підприємств і організацій,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 30.11.1999 № 291 (надалі
- Інструкція), рахунок 23 "Виробництво"
призначений для узагальнення
інформації про витрати на виробництво
продукції (робіт, послуг).

За дебетом рахунку 23 "Виробництво"
відображаються прямі матеріальні,
трудові та інші прямі витрати, а також
розподілені загальновиробничі витрати
і втрати від браку продукції (робіт,
послуг) з технологічних причин, за
кредитом - вартість фактичної
виробничої собівартості завершеної
виробництвом готової продукції (у
дебет рахунків 26, 27), вартість виконаних
робіт і послуг (у дебет рахунку 90),
собівартість виготовлених у
допоміжних (підсобних) виробництвах
виробів, робіт, послуг (інструменту,
енергії, ремонтно-транспортних послуг
тощо).

Рахунок 27 "Продукція
сільськогосподарського виробництва"
призначено для обліку й узагальнення
інформації про наявність та рух
сільськогосподарської продукції.

Сільськогосподарська продукція
оприбутковується за справедливою
вартістю, зменшеною на очікувані
витрати на місці продажу.

За дебетом рахунку 27 "Продукція
сільськогосподарського виробництва"
відображається надходження
сільськогосподарської продукції, за
кредитом - вибуття
сільськогосподарської продукції
внаслідок продажу, безоплатної
передачі тощо.

На цьому рахунку обліковують
продукцію, одержану від власних
рослинницьких, тваринницьких та
промислових підрозділів підприємства,
яка призначена для продажу на сторону
та для іншого невиробничого споживання
(видачі й продажу працівникам, передачі
в невиробничу сферу, наприклад в дитячі
садки, їдальні тощо); продукцію, яка
призначена для споживання в
тваринницьких підрозділах як корми або
для виробництва кормів у кормоцехах;
продукцію, яка вирощена для годівлі
худоби, наприклад зелену масу, корм,
плоди тощо, а також побічну продукцію
та відходи, одержані при доведенні
товарної продукції та насіння до
належних кондицій; насіння та
посадкового матеріалу, включаючи
саджанці, призначені для закладання та
ремонту власних насаджень.

З огляду на викладене, у
бухгалтерському обліку позивача
витрати на оренду транспортних засобів
ТОВ «Полсід» відображено у
безпосередньому зв'язку із
виробництвом готової продукції.

Відповідно до положень статті 8 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
бухгалтерський облік на підприємстві
ведеться безперервно з дня реєстрації
підприємства до його ліквідації.
Підприємство самостійно визначає за
погодженням з власником (власниками)
або уповноваженим ним органом
(посадовою особою) відповідно до
установчих документів облікову
політику підприємства.

Наказом СТОВ «Україна» № 1-ОП від 01.01.2012
«Про облікову політику підприємства та
організацію бухгалтерського обліку»
/а.с. 26 - 63 т. 4/ визначено основні
принципи облікової політики
товариства та порядок бухгалтерського
обліку. Додатком 8 до наказу
встановлено перелік і склад статей
калькуляції виробничої собівартості
продукції (робіт, послуг) у
рослинництві, додатком 9 - перелік і
склад статей калькуляції виробничої
собівартості продукції (робіт, послуг)
у тваринництві, із змісту яких
вбачається, що при калькуляції
собівартості враховуються вартість
послуг власного та залученого
автомобільного, тракторного та
гужового транспорту, вартість послуг
виробничого характеру, наданих
сторонніми підприємствами. Додатком №
7 до наказу до складу
загальновиробничих витрат
підприємства віднесено суму орендної
плати за користування основними
фондами, нематеріальними активами й
іншими необоротними матеріальними
активами загальновиробничого
призначення.

В силу положень пункту 138.8. статті 138
Податкового кодексу України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну);

Згідно підпункту 138.8.5. пункту 138.8.
статті 138 Податкового кодексу України,
підпункту 15.4 пункту 15 Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 16
«Витрати» до складу
загальновиробничих витрат включаються
витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення.

Відповідно до пункту 2.7. Методичних
рекомендацій з планування, обліку і
калькулювання собівартості продукції
(робіт, послуг) сільськогосподарських
підприємств, затверджених наказом
Міністерства аграрної політики
України від 18.05.2001 № 132, собівартість
реалізованої продукції (робіт, послуг)
складається з виробничої собівартості
продукції (робіт, послуг), яка була
реалізована протягом звітного періоду,
розподілених загальновиробничих та
наднормативних виробничих витрат. До
виробничої собівартості продукції
(робіт, послуг) включаються: а) прямі
матеріальні витрати; б) прямі витрати
на оплату праці; в) інші прямі витрати;
г) загальновиробничі витрати.

Пунктом 2.21. Методичних рекомендацій
визначено, що до складу
загальновиробничих витрат (в
сільськогосподарських підприємствах
вони не діляться на постійні і змінні)
включаються, зокрема, витрати на
утримання, експлуатацію та ремонт,
страхування, операційну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що послуги з оренди вантажних
автомобілів ТОВ «Полсід», були
пов'язані із виробництвом
сільськогосподарської продукції
позивача, вплинули на визначення
собівартості виробленої
сільськогосподарської продукції, тому
їх оплату із спецрахунку здійснено
позивачем відповідно до вимог статті 209
Податкового кодексу України.

Також, судом встановлено, що СТОВ
"Україна" (замовник) мало договірні
відносини з ПП ВКФ "Експостач"
(перевізник) щодо надання
автомобільних послуг по перевезенню
вантажів, договір № 1/11 від 01.11.2011 /а.с. 204
т. 3/.

На виконання умов договору сторонами
підписано акти виконаних робіт від
30.11.2011, 12.12.2011, 19.12.2011 /а.с. 205 - 207 т. 3/, із
яких вбачається, що ПП ВКФ "Експостач"
здійснювалися перевезення кукурудзи
позивача до елеваторів. Факт вказаних
перевезень підтверджено також
товарно-транспортними накладними /а.с.
32 - 58 т. 2/.

Отримані автопослуги позивачем
оплачено із спецрахунку №1300, про
що свідчить виписка із спецрахунку /а.с.
134 - 135 т. 4/ та не заперечується
позивачем.

Із оборотно-сальдових відомостей СТОВ
«Україна» суд вбачає, що автопослуги
обліковано на субрахунку 231 /а.с. 103 т. 3/,
тобто на рахунку, призначеного для
узагальнення інформації про витрати на
виробництво продукції (робіт, послуг).

З огляду на викладене автопослуги,
надані ПП ВКФ "Експостач", були
пов'язані із виробництвом
сільськогосподарської продукції
позивача, тому їх оплату із
спецрахунку здійснено позивачем
відповідно до вимог статті 209
Податкового кодексу України.

Отже, суд приходить до висновку, що
отримані від ТОВ "Полсід", ПП ВКФ
"Експостач" послуги були безпосередньо
пов'язані з виробництвом
сільськогосподарської продукції
позивача, тому оплата за дані послуги є
цільовим використанням коштів зі
спецрахунку ПДВ, а отже висновок
відповідача про їх нецільове
використання є неправомірним.

Пунктом 123.1. статті 123 Податкового
кодексу України визначено, що у разі
якщо контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

Згідно з пунктом 123.2 статті 123
Податкового кодексу України
використання платником податків
(посадовими особами платника податків)
сум, що не сплачені до бюджету
внаслідок отримання (застосування)
податкової пільги, не за призначенням
та/або всупереч умовам чи цілям її
надання згідно із законом з питань
відповідного податку, збору, платежу
додатково до штрафів, передбачених
пунктом 123.1 цієї статті, - тягне за собою
стягнення до бюджету суми податків,
зборів, платежів, що підлягали
нарахуванню без застосування
податкової пільги. Сплата штрафу не
звільняє таких осіб від
відповідальності за умисне ухилення
від оподаткування.

З огляду на те, що висновок податкового
органу про порушення позивачем пункту
209.2 статті 209 Податкового кодексу
України, пункту 4 Порядку акумуляції
сільськогосподарськими
підприємствами сум податку на додану
вартість на спеціальних рахунках,
відкритих у банках та/або органах, що
здійснюють казначейське
обслуговування, в частині використання
не за цільовим призначенням сум, що
залишаються у розпорядженні
підприємства, у розмірі 84544,65 грн., не
відповідає вимогам податкового
законодавства та обставинам справи,
застосування до позивача штрафних
санкцій відповідно до пунктів 123.1., 123.2.
статті 123 Податкового кодексу України у
розмірі суми, використаної не за
призначенням, 84544,65 грн., а також у
розмірі 25 % від вказаної суми - 21136,16 грн
є безпідставним.

Також, враховуючи те, що суд прийшов до
висновку, що спірне податкове
повідомлення-рішення в частині
збільшення позивачу грошового
зобов'язання з ПДВ за основним
платежем в сумі 43 285,21 грн є правомірним
лише в частині збільшення грошового
зобов'язання в сумі 30 247,21 грн., в іншій
частині не відповідає вимогам
законності та обґрунтованості, то
згідно пункту 123.1. статті 123 Податкового
кодексу України правомірним є
застосування до позивача штрафних
санкцій в розмірі 7 561,8 грн (30 247,21 х 25 %),
в іншій частині 3259,5 грн (13038 х 25 %) є
безпідставним.

Таким чином, спірне податкове
повідомлення-рішення в частині
збільшення позивачу грошового
зобов'язання з ПДВ за штрафними
(фінансовими) санкціями в розмірі 116
502,12 є правомірним лише в частині 7 561,80
грн, в іншій частині - 108940,32 грн. є
протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході розгляду справи відповідачем не
підтверджено правомірність
податкового повідомлення-рішення
№ від 31.03.2014 у повному обсязі, у
зв'язку з чим суд дійшов висновку про
невідповідність вимогам законності та
обґрунтованості податкового
повідомлення-рішення в частині
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на суму 121978
грн 32 коп., в тому числі, за основним
платежем - 13038 грн , за штрафними
(фінансовими) санкціями - 108940 грн 32 коп.,
та необхідність задоволення позовних
вимог в цій частині.

Зважаючи на те, що спірне
податкове повідомлення - рішення є
правовим актом індивідуальної дії,
який відповідно до повноважень суду,
встановлених частиною другою статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, визнається судом протиправним
і скасовується, суд вважає за необхідне
згідно з частиною другою статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України вийти за межі позовних вимог
про скасування податкового
повідомлення-рішення та визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення Гадяцької ОДПІ
№ від 31.03.2014 в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 121978,32 грн, у
тому числі, за основним платежем - 13038,00
грн, за штрафними (фінансовими)
санкціями - 108940,32 грн.

В іншій частині позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Отже, позов підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Суд також враховує, що згідно частини
третьої статті 4 Закону України "Про
судовий збір" під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

Зважаючи на те, що розмір судового
збору за подання вказаного позову
складає 3195,74 грн, сума судового збору
відповідно до задоволеної частини
вимог складає 2439,56 грн. Таким чином,
позивач має нести витрати із судового
збору пропорційно відхиленій частині
позовних вимог в розмірі 756,18 грн.

Беручи до уваги те, що позивачем при
поданні позову сплачено судовий збір
згідно платіжного доручення №2455 від
08.08.2014 в розмірі 319,57 грн, то з позивача
підлягають достягненню до Державного
бюджету України судові витрати в
розмірі 436,61 грн (756,18 - 319,57).

В силу пункту 21 частини першої статті 5
Закону України "Про судовий збір"
органи доходів і зборів звільнені від
сплати судового збору, отже, сума
судового збору пропорційно
задоволеної частини позовних вимог з
відповідача до державного бюджету
стягненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Україна"
до Гадяцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про скасування податкового
повідомлення - рішення задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Гадяцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області від 31.03.2014 № в частині
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на суму 121 978
грн. 32 коп. (сто двадцять одна тисяча
дев'ятсот сімдесят вісім гривень
тридцять дві копійки), в тому числі, за
основним платежем - 13 038 грн. (тринадцять
тисяч тридцять вісім гривень), за
штрафними (фінансовими) санкціями - 108 940
грн. 32 коп. (сто вісім тисяч дев'ятсот
сорок гривень тридцять дві копійки).

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Стягнути із Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Україна"
(ідентифікаційний код 3773240) до
Державного бюджету України на р/р
4002, отримувач коштів УДКСУ у м.
Полтаві, , банк
отримувача ГУДКСУ у Полтавській
області, код класифікації доходів
бюджету 22030001, судовий збір в розмірі 436
грн 61 коп. (чотириста тридцять шість
гривень шістдесят одну копійку).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складено 10
листопада 2014 року.

Суддя
М.В.
Довгопол