Справа № 1309/2423/12
Суддя: Боровков Д. О.
Дата ухвалення: 2014-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1309/2423/12
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 січня 2014 року Залізничний районний
суд м. Львова в складі

головуючого судді
Боровкова Д.О.

при секретарі
Волянському А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету Львівської
міської ради (третя особа: Департамент
містобудування Львівської міської
ради) про визнання дій протиправними,

встановив:

Позивач звернулася з позовом, в якому
просить визнати протиправним та
скасувати рішення Виконавчого
комітету Львівської міської ради від
23.09.2011 року №863 «Про скасування наказу
директора департаменту містобудування
від 18.10.2010 року №А-355». Свої вимоги
мотивує тим, що наказом директора
департаменту містобудування від 18.10.2010
року №А-355 затверджено вимоги до
архітектурно-планувальної частини
проекту реконструкції офісних
приміщень на вул. Лижв’ярській, 42 в м.
Львові. Оскаржуваним рішенням
відповідача вказаний наказ було
скасовано. Покликаючись на Рішення
Конституційного Суду України від 16.04.2009
року №7-рп/2009 позивачка стверджує, що
відповідач не вправі був скасовувати
такий наказ. Зокрема наказ №А-355 є актом
індивідуальної дії та був виконаний
шляхом розроблення робочого проекту, а
тому вичерпав свою дію. Також зазначає
про відсутність підстав для скасування
наказу від 18.10.2010 року №А-355.

У судовому засіданні представники
позивача позов підтримали, дали
пояснення аналогічні вищенаведеному,
додатково пояснивши, що постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 08.02.2013 року
було підтверджено правомірність
надання ОСОБА_1 земельної ділянки за
адресою: м. Львів, вул. Лижв’ярська, 42.
Позивачка вправі здійснювати
огородження будівельного майданчика
та проводити будівельні роботи на
підставі зареєстрованих Інспекцією
ДАБК у Львівкій області декларацій про
початок проведення підготовчих та
будівельних робіт. Окрім того вказав,
що рішення суду, яким визнано недійсним
договір оренди вказаної земельної
ділянки набрало законної сили 23.10.2013
року, тоді як оскаржуване рішення
прийнято 23.09.2011 року. просять позов
задовольнити.

У судовому засіданні представник
відповідача та третьої особи проти
позову заперечила, подала до суду
письмові заперечення /Т-2 а.с.1-4/, в яких
зазначив про безпідставність
адміністративного позову, додатково
пояснивши що рішенні Конституційного
Суду зазначено, що органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, якщо
відповідно до приписів цих рішень
виникли правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Рішенням
виконавчого комітету Львівської
міської ради скасовано наказ
департаменту, яки не є рішенням органу
місцевого самоврядування. Оскільки
наказ департаменту - є наказом
посадової особи органу місцевого
самоврядування, а рішення органу
місцевого самоврядування - це рішення
органу, передбаченого ст. 5 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні. Також зазначила, що рішенням
апеляційного суду Львівської області
від 23.10.2013 року у справі №1304/1202/12
визнано недійсним договір оренди
земельної ділянки за адресою: м. Львів,
вул. Лижв’ярська, 42, укладений 31.12.2009
року між Львівською міською радою та
ОСОБА_1

Суд заслухав пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
пришов до висновку, що позов підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;

2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії);

4) безсторонньо
(неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення (дія);

9) з
урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно,
тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що позивачці -
ОСОБА_1 належать право власності на
нежитлові приміщення, які знаходяться
за адресою: м. Львів, вул. Лижв’ярська,
42, що підтверджується договором
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 17.09.2008 року, зареєстрованим в
реєстрі за №4625 та витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 18.09.2008 року №2027444 /Т-1 а.с.79/.

Згідно ухвали Львівської міської ради
від 03.12.2009 року №3137 ОСОБА_1 надано в
користування земельну ділянку на вул.
Лижв’ярській, 42 в м. Львові /Т-1 а.с.78/.

На підставі вказаної ухвали між
Львівською міською радою та ОСОБА_1
укладено договір оренди землі від
31.12.2009 року /Т-1 а.с.3-5/, який рішенням
апеляційного суду Львівської області
від 23.10.2013 року у справі №1304/1202/12
визнано недійсним /Т-1 а.с.282-288/.

Наказом Департаменту містобудування
Львівської міської ради від 18.02.2010 року
№А-355 затверджено вимоги до
архітектурно-планувальної частини
проекту реконструкції належних
позивачці офісних приміщень на вул.
Лижв’ярській, 42 в м. Львові /Т-1 а.с.236/.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 5 Закону України «Про
місцеве самоврядування» система
місцевого самоврядування включає:
територіальну громаду; сільську,
селищну, міську раду; сільського,
селищного, міського голову; виконавчі
органи сільської, селищної, міської
ради; районні та обласні ради, що
представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст;
органи самоорганізації населення. У
містах з районним поділом за рішенням
територіальної громади міста або
міської ради відповідно до цього
Закону можуть утворюватися районні в
місті ради. Районні в містах ради
утворюють свої виконавчі органи та
обирають голову ради, який одночасно є
і головою її виконавчого комітету.

З аналізу вищезазначеної норми Закону
України слідує, що виконавчі органи рад
входять у систему органів місцевого
самоврядування.

Пунктом 1.1. Положення про Департамент
містобудування Львівської міської
ради та його структури, затвердженого
рішенням виконкому Львівської міської
ради від 27.10.2006 року № 1195 (надалі
Положення № 1195) передбачено, що
зазначений департамент є виконавчим
органом Львівської міської ради.

Згідно з п. 5.15 Положення № 1195 до
компетенції департаменту відносяться
такі повноваження як видача
забудовникам технічних умов
інженерного забезпечення,
архітектурно-планувальних завдань на
проектування, будівництво,
реконструкцію, реставрацію будинків і
споруд.

Крім того зі змісту вступної частини
наказу Департаменту містобудування
Львівської міської ради від 18.02.2010 року
№А-355 убачається, що саме департамент
наказав затвердити позивачці вимоги
архітектурно-планувальної частини
проекту реконструкції належних
позивачці офісних приміщень на вул.
Лижв’ярській, 42 в м. Львові.

За таких обставин, суд приходить до
переконання, що наказ від 18.02.2010 року
№А-355 був прийнятий саме виконавчим
органом ради, який входить до система
місцевого самоврядування.

З огляду наведене, суд не бере до уваги
твердження представника відповідача,
що наказ від 18.02.2010 року №А-355 не може
вважати рішенням органу місцевого
самоврядування.

На підставі договору від 02.01.2011 року, на
замовлення позивачки ТзОВ «Архікон»
розроблено робочий проект
«Реконструкція офісних приміщень на
вул. Лижв’ярській, 42 у м. Львові з
розширенням за рахунок надбудови».
Вказаний проект було розроблено та
передано позивачці 26.05.2011 року, що
підтверджується накладною №1 /т-1
а.с.87-119/.

Оскаржуваним рішенням Виконавчого
комітету Львівської міської ради від
23.09.2011 року №863 скасовано вказаний
наказ Департаменту містобудування
Львівської міської ради та
зобов’язано ОСОБА_1 привести до
попереднього стану земельну ділянку на
вул. Лижв’ярській, 42 в м. Львові. Зі
змісту оскаржуваного рішення не
вбачається підстав для його прийняття,
проте таке рішення містить посилання
на лист Департаменту містобудування
Львівської міської ради від 15.09.2011 року
№24-259 та рішення постійної комісії
природокористування, охорони довкілля
та благоустрою, витяг із протоколу від
14.09.2011 року. Доводами, зазначеними у
вказаних документах є: недопустимість
вилучення будь-яких земельних ділянок
у заповідній території, що було
прийнято сесією Львівської міської
ради з порушенням природоохоронного
законодавства України; самозахоплення
великої заповідної території
встановленою огорожею будівельного
майданчика; здійснення будівництва в
забороненій для забудови зеленій зоні
міста; блокування роботи тенісних
кортів; значний негативний суспільний
резонанс /а.с. Т-1 а.с. 14/.

В Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (ст. 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (ст. 74 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні»).

Відповідно до резолютивної частини
Рішення Конституційного Суду України
від 16.04.2009 року №7-рп/2009, в аспекті
конституційного подання положення ч. 2
ст. 19, ст. 144 Конституції України
(254к/96-ВР), ст. 25, частин першої, десятої
ст. 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року N280/97-ВР (280/97-ВР) (з наступними
змінами) стосовно права органу
місцевого самоврядування скасовувати
свої раніше прийняті рішення та
вносити до них зміни необхідно
розуміти так, що орган місцевого
самоврядування має право приймати
рішення, вносити до них зміни та/чи
скасовувати їх на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією (254к/96-ВР) та законами
України.

При цьому в мотивувальній частині
вказаного рішення Конституційний Суд
України зазначив, що до нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти що
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.150
Конституції України, до повноважень
Конституційного Суду України належить
офіційне тлумачення Конституції
України та законів України. Відповідно
до ч. 2 вказаної статті з питань,
передбачених цією статтею,
Конституційний Суд України ухвалює
рішення, які є обов'язковими до
виконання на території України,
остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно до ч.2 ст.23 Закону України
«Про планування і забудову територій»,
що був чинним на момент видання наказу
№А-355, розміщення об'єктів
містобудування на території населених
пунктів та за їх межами здійснюється
відповідними органами виконавчої
влади або органами місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень шляхом надання
містобудівних умов і обмежень забудови
земельної ділянки згідно із
затвердженою містобудівною
документацією, регіональними або
місцевими правилами забудови.

Відповідно до п.10 Порядку надання
вихідних даних для проектування
об'єктів містобудування, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20.05.2009 року N489, у разі розташування
земельної ділянки в межах населеного
пункту містобудівні умови і обмеження
забудови земельної ділянки надаються
виконавчими органами сільських,
селищних, міських рад.

Відповідно до приписів ст. 24 Закону
України «Про планування і забудову
територій», містобудівні умови і
обмеження забудови земельної ділянки,
отримані відповідно до частини
четвертої цієї статті або затверджені
рішенням відповідної місцевої ради, є
підставою для отримання інших вихідних
даних для проектування об'єкта
(об'єктів) забудови земельної ділянки
та здійснення цього проектування.

У відповідності до ст. 27 вказаного
Закону, іншими вихідними даними є
технічні умови щодо інженерного
забезпечення об'єкта містобудування та
завдання на проектування.

Відповідно до ст. 28 вказаного Закону,
проектна документація на будівництво
об'єктів містобудування розробляється
згідно з вихідними даними на
проектування з дотриманням вимог
державних стандартів, норм і правил,
регіональних і місцевих правил
забудови та затверджується замовником
в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України
«Про планування і забудову територій»,
будівництво об'єктів містобудування
здійснюється згідно з вимогами
законодавства та відповідно до
затвердженої проектної документації.

12.05.2011 року набув чинності Закон
України «Про регулювання
містобудівної діяльності». Відповідно
до приписів казаного закону: проектна
документація це затверджені текстові
та графічні матеріали, якими
визначаються містобудівні,
об'ємно-планувальні, архітектурні,
конструктивні, технічні, технологічні
вирішення, а також кошториси об'єктів
будівництва (п.11 ч.1 ст.1); проектна
документація розробляється із
урахуванням вимог вихідних даних (ст.31);
будівельні роботи повинні відповідати
проектній документації (ст.ст. 38, 39).

Аналізуючи вказані положення суд
приходить висновку, що вимоги до
архітектурно-планувальної частини
проекту, що затверджені наказом
Департаменту містобудування
Львівської міської ради від 18.10.2010 року
№А-355 є вихідними даними, а саме
містобудівними умовами і обмеженнями.
Такий наказ є ненормативним правовим
актом органу місцевого самоврядування,
актом одноразового застосування який
вичерпав свою дію фактом виконання, а
саме фактом виконання обраною
позивачкою проектною організацією
робіт із розробки робочого проекту
«Реконструкція офісних приміщень на
вул. Лижв’ярській, 42 у м. Львові з
розширенням за рахунок надбудови».

Окрім того, як обґрунтовано вище, орган
місцевого самоврядування має право
приймати рішення, вносити до них зміни
та/чи скасовувати їх на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На час прийняття оскаржуваного
рішення, діяльність уповноважених
органів містобудування та архітектури
при наданні містобудівних умов та
обмежень земельної ділянки
внормовувалась Законом України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
та Порядком надання містобудівних умов
та обмежень забудови земельної
ділянки, їх склад та зміст,
затверджених наказом Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України №109 від 07.07.2011 року.

Проте, вказаними законодавчими актами
виконавчим органам місцевого
самоврядування не надано повноважень
скасовувати раніше прийняті рішення
про надання суб’єктам приватного
права вихідних даних на проектування.
Не надають таких повноважень і норми
Закону України «Про місцеве
самоврядування в України» чи інших
законів України.

З огляду на наведене, суд дійшов
висновку проте, що при прийнятті
оскаржуваного рішення від 23.09.2011 року
відповідач діяв всупереч приписів
статті 19 Конституції України вийшовши
за межі наданих йому повноважень, а
доводи відповідача ніяким чином
вказаних висновків не спростовують.

Судом також встановлено, хибність
наведених відповідачем мотивів
скасування наказу Департаменту
містобудування Львівської міської
ради від 18.10.2010 року №А-355.

Зокрема ухвалою Львівської міської
ради від 03.12.2009 року №3137 позивачці
надано в користування земельну ділянку
на вул. Лижв’ярській, 42 в м. Львові за
рахунок земель житлової та громадської
забудови. Дана ухвала оскаржувалась у
судовому порядку з мотивів
неправомірності вилучення даної
земельної ділянки з земель
природно-заповідного фонду. Постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 08.02.2013 року
у справі №130525/12/9104 відмовлено у
задоволенні позову про визнання даної
ухвали нечинною. При винесенні даного
судового рішення судом
адміністративної юрисдикції
встановлено, що надана у користування
земельна ділянка відноситься до
категорії земель житлової та
громадської забудови. Відповідно до
приписів частини 1 статті 72 КАС України
такі обставини вважаються
встановленими та не підлягають
доказуванню.

Тому, хибними є доводи відповідача, що
наказом Департаменту містобудування
Львівської міської ради від 18.10.2010 року
№А-355 надано вихідні дані на
проектування будівництва на землях
природно-заповідного фонду.

Доводи про захоплення позивачем
більшої площі землі при проведенні
будівельних робіт судом відхиляються з
огляду на те, що наказ Департаменту
містобудування Львівської міської
ради від 18.10.2010 року №А-355 позивача чи
інших осіб на ці дії не уповноважував.
Тому протиправні дії позивача вчинення
яких відповідач вважає підставою
скасування наказу Департаменту не
перебувають із ним у
причино-наслідковому зв’язку. Захист
прав територіальної громади від
протиправних підлягає здійсненню у
спосіб встановлених законом, зокрема,
шляхом звернення до суду чи
правоохоронних органів.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо
недійсності договору оренди земельної
ділянки на вул. Лижв’ярській, 42 в м.
Львові, що встановлена рішенням
Апеляційного суду Львівської області
від 23.10.2013 року. Зважаючи на приписи ст. 2
КАС України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень слід перевіряти їх
правомірність. При цьому слід виходячи
із обставин та фактів, що були наявними
на час прийняття оскаржуваного рішення
і якими міг керуватися та керувався
суб’єкт владних повноважень. На
правомірність таких рішень, дій чи
бездіяльності не можуть впливати
обставини, що виникли після їх
прийняття/вчинення. Оскаржуване
рішення прийнято 23.09.2011 року тоді як
недійсність договору оренди землі
встановлена лише рішення Апеляційного
суду Львівської області від 23.10.2013 року
та не могла враховуватись відповідачем
при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відтак оскаржуване в даній справі
рішення Виконавчого комітету
Львівської міської ради від 23.09.2011 року
№863 «Про скасування наказу директора
департаменту містобудування від 18.10.2010
року №А-355» є протиправним та підлягає
скасуванню.

Враховуючи наведене, перевіривши
обставини передбачені ч. 3 ст. 2 КАС
України, суд прийшов до висновку що
оскаржуване в даній справі рішення
Виконавчого комітету Львівської
міської ради від 23.09.2011 року №863 «Про
скасування наказу директора
департаменту містобудування від 18.10.2010
року №А-355» є протиправним та підлягає
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2,12,14,18,159-163,167 КАС
України суд –

постановив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Виконавчого комітету
Львівської міської ради від 23.09.2011 року
№863 «Про скасування наказу директора
департаменту містобудування від 18.10.2010
року №А-355».

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Залізничний районний суд м. Львова
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови. У разі
застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Суддя
/підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя:

Боровков Д.О.