Справа № 826/9262/14
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/9262/14
у 1-й інстанції: Амельохін В.В.
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів
Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській
О.В.,

за участю:

представника позивача - Рашківської
В.В.,

представника відповідача - Пироженка
С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий Дім
Українсько-Італійське спільне
підприємство «Екотекстиль» до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, за
апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 15 серпня 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торговий Дім
Українсько-Італійське спільне
підприємство «Екотекстиль» звернулося
у суд із позовом до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві, в якому просило
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
20.06.2014 року №1, №1 та №1.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 15
серпня 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає залишенню
без задоволення, а постанова суду - без
змін, з таких підстав.

Так, суд першої інстанції дійшов
висновку про неправомірність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень з огляду на
безпідставність встановлених
відповідачем порушень податкового
законодавства під час податкової
перевірки позивача.

З такими висновками суду не можна не
погодитися.

Колегією суддів установлено, що
відповідачем проведено документальну
планову виїзну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2011 по 31.12.2013, за підсумками
якої складено акт від 05.06.2014
№487/26-55-22-01/32827892 та виявлено порушення
пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 408803 грн, а
також завищено від'ємне значення
об'єкта оподаткування цим податком на
суму 1533101 грн, ст. 185, п. п. 198.3, 198.5, 198.6 ст.
198, п. п. 201.7 п. 201.10 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість на загальну
суму 1129516 грн.

У зв'язку із наведеним, відповідачем
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 20.06.2014 року
№1, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в загальному розмірі на 490512
грн, з них 408803 грн - за основним
платежем, 81709 грн - за штрафними
санкціями, №1, яким позивачу
зменшено суму від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток на суму 1533101 грн, №1, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в загальному розмірі на суму
1682701 грн, з них 1129516 грн - за основним
платежем, 276593 грн - за штрафними
санкціями.

Не погоджуючись із такими рішеннями
податкового органу, позивач звернувся
у суд.

Обговорюючи правомірність прийняття
відповідачем оскаржуваних податкових
повідомлень - рішень, судова колегія
зважає на таке.

Як убачається із матеріалів справи,
підставою для визначення грошових
зобов'язань спірними рішенням
податкового органу з податку на додану
вартість в частині суми 710063 грн
(№1) (без урахування штрафних
санкцій) та податку на прибуток
(№1, №1) стало виявлення
податковим органом взаємовідносин
позивача з контрагентами ТОВ
«Фудмаркет», ТОВ «Ріал Істейт Ф.К.А.У.»,
ТОВ «ДЦ Україна», ТОВ «Білла-Україна»,
ТОВ «Сумарта ЛТД», ТОВ «РУШ», ТОВ «Еко»,
ДП «Фуршет-Центр» за договорами про
надання маркетингових послуг, які
замовлялись щодо товарів, раніше
поставлених позивачем цим
контрагентам за договорами поставки.
Так, відповідач стверджує, що витрати,
здійснені позивачем за договорами про
надання маркетингових послуг щодо
товарів, які фактично знаходились у
власності інших суб'єктів
господарювання (торгівельних мереж),
позивач не мав права відносити у
зменшення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а суми сплаченого
ПДВ - до податкового кредиту, оскільки
такі не пов'язані з господарською
діяльністю саме позивача.

Аналізуючи такі доводи відповідача,
судова колегія виходить із наступного.

Матеріали справи свідчать, що між
позивачем, як замовником, та ТОВ
«Фудмаркет», ТОВ «Ріал Істейт Ф.К.А.У.»,
ТОВ «ДЦ Україна», ТОВ «Білла-Україна»,
ТОВ «Сумарта ЛТД», ТОВ «РУШ», ТОВ «Еко»,
ДП «Фуршет-Центр» (виконавці) укладені
договори про надання послуг рекламного
характеру (маркетингових послуг).

У період, що був предметом податкової
перевірки, сторонами договорів
виконувались їх умови, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями актів про надані
послуги та банківськими виписками про
оплату таких.

За наслідками господарських операцій
контрагентами виписувались позивачу
податкові накладні.

Господарські операції по вказаним
відносинам відображенні у складі
витрат підприємства, а суми ПДВ, на
підставі податкових накладних,
віднесені до складу податкового
кредиту, у відповідних звітних
періодах.

Також, судом встановлено, що між
позивачем, як постачальником, та
вказаними вище контрагентами, як
покупцями, укладені договори поставки
панчішно-шкарпеткових виробів.

Зі змісту акту перевірки, заперечень
проти позову та апеляційної скарги
слідує, що податковий орган не
заперечує реальність виконання
господарських операцій за договорами
позивача з названими контрагентами.

Відповідач стверджує, що віднесення
витрат по придбанню рекламних послуг
(просування, маркетинг, передпродажна
підготовка товару) до складу витрат на
збут є правомірними лише у випадку,
якщо сторонами передбачено надання
таких послуг у договорі поставки, а
якщо ж між сторонами укладено окремий
договір на надання таких послуг, то
витрати по їх придбанню не слід
відносити до складу витрат у зменшення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток. Окрім того, податковий орган
заперечує правомірність віднесення
витрат по придбанню послуг, пов'язаних
із маркетингом та просуванням товару,
який було реалізовано контрагентам за
договорами поставки.

Разом з тим, такі доводи відповідача не
відповідають положенням податкового
законодавства.

За визначенням Податкового кодексу
України маркетингові послуги
(маркетинг) - це послуги, що
забезпечують функціонування
діяльності платника податків у сфері
вивчання ринку, стимулювання збуту
продукції (робіт, послуг), політики цін,
організації та управлінні руху
продукції (робіт, послуг) до споживача
та післяпродажного обслуговування
споживача в межах господарської
діяльності такого платника податків.
До маркетингових послуг належать, у
тому числі: послуги з розміщення
продукції платника податку в місцях
продажу, послуги з вивчення,
дослідження та аналізу споживчого
попиту, внесення продукції (робіт,
послуг) платника податку до
інформаційних баз продажу, послуги зі
збору та розповсюдження інформації про
продукцію (роботи, послуги) (пп. 14.1.108 п.
14.1 ст. 14).

Господарська діяльність - це
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами (пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК
України).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

Згідно пункту 138.10 цієї статті до складу
інших витрат включаються, зокрема,
витрати на збут, які включають витрати,
пов'язані з реалізацією товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, в
тому числі витрати на рекламу та
дослідження ринку (маркетинг), на
передпродажну підготовку товарів (абз.
«г» пп. 138.10.3).

Таким чином, отримані від контрагентів
послуги згідно договорів про надання
маркетингових послуг безпосередньо
пов'язані з господарською діяльністю
позивача, направлені на підтримування
стабільного рівня реалізації товарів
та збільшення обсягів їх реалізації і
отримання доходу.

Приписи Податкового кодексу України не
пов'язують можливість віднесення до
витрат платника податку витрат на
маркетингові послуги з належністю
товару платнику на праві власності у
момент надання маркетингових послуг
стосовно такого товару.

Зазначена позиція також узгоджується
із Узагальнюючою податковою
консультацією щодо віднесення витрат
на оплату маркетингових та рекламних
послуг до складу витрат, затвердженою
наказом Державної податкової служби
України №123 від 15.02.2012, у якій визначено,
що рекламні та маркетингові послуги
можуть, зокрема, оплачуватись та
проводитись за ініціативи власника
торговельної марки, виробника
продукції, дистриб'ютора, торговельної
мережі. При цьому витрати на
маркетингові та рекламні послуги несе
безпосередньо замовник цих послуг.

Колегія суддів погоджується із
позицією суду першої інстанції щодо
того, що просування певного
конкретного товару має суттєве
економічне значення саме для його
постачальника (виробника,
дистриб'ютора).

Враховуючи викладене, відповідач
протиправно та необґрунтовано дійшов
висновку щодо заниження позивачем
витрат, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування податком на
прибуток, на суму 3510619 грн та завищення
податкового кредиту на 710063 грн, відтак
спірні рішення у вище дослідженій
частині підлягають скасуванню, що було
правильно встановлено судом першої
інстанції.

Обговорюючи донарахування позивачу
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість податковим
повідомленням-рішенням від №1 в
частині суми 419453 (за основним платежем)
та відповідними штрафними санкціями,
судова колегія зауважує, що підставою
цього було неправомірне, на
переконання відповідача, формування
позивачем податкового кредиту на
підставі податкових накладних,
виписаних позивачу ТОВ «Українська
Панчішна Компанія», що не були
зареєстровані в Єдиному державному
реєстрі податкових накладних.

Аналізуючи такі висновки відповідача,
судова колегія виходить із наступного.

01.07.2011 між позивачем, як дистриб'ютором,
та ТОВ «Українська Панчішна Компанія»,
як постачальником, укладено
дистриб'юторський договір № 2711, згідно
якого постачальник здійснює
постачання позивачу товару (панчішно -
шкарпеткових виробів).

Положеннями цього договору
передбачено, що товар передається
окремими партіями. Асортимент
конкретної партії товару визначається
в письмовому замовленні дистриб'ютора,
згідно умов даного договору, та у
відповідній видатковій накладній.

Товар поставляється на умовах ЕХW
Інкотермс-2010. Також, можливо поставка
товару на умовах DDР.

Поставка товару здійснюється окремими
партіями. Партією вважається товар
поставлений за окремою видатковою
накладною.

Судом встановлено, що при виконанні
умов вказаного договору
постачальником у жовтні 2011 року, в
квітні, травні та липні 2012 року
виписувались позивачу податкові
накладні, які не були зареєстровані
постачальником в Єдиному державному
реєстрі податкових накладних.

Згідно п. 201.10 статті 210 Податкового
кодексу України відсутність факту
реєстрації платником податку -
продавцем товарів/послуг податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних та/або порушення порядку
заповнення податкової накладної не дає
права покупцю на включення сум податку
на додану вартість до податкового
кредиту та не звільняє продавця від
обов'язку включення суми податку на
додану вартість, вказаної в податковій
накладній, до суми податкових
зобов'язань за відповідний звітний
період.

Разом з тим, пунктом 11 підрозділу 2
розділу XX Податкового кодексу України
закріплено, що реєстрація податкових
накладних платниками податку на додану
вартість - продавцями в Єдиному реєстрі
податкових накладних запроваджується
для платників цього податку, у яких
сума податку на додану вартість в одній
податковій накладній становить: понад 1
мільйон гривень з 1 січня 2011 року, понад
500 тисяч - з 1 квітня 2011 року, понад 100
тисяч гривень - з 1 липня 2011 року, понад 10
тисяч гривень - з 01 січня 2012 року.

Отже, обов'язковій реєстрації в Єдиному
реєстрі податкових накладних у жовтні
2011 року підлягали податкові накладні, у
яких сума податку на додану вартість
становила понад 100 тисяч гривень, а в
квітні, травні та липні 2012 року - понад 10
тисяч гривень.

Матеріали справи свідчать про те, що
податкові накладні, виписані ТОВ
«Українська Панчішна Компанія»
позивачу у жовтні 2011 року на суми ПДВ,
не перевищують 100000 грн, а в квітні,
травні та липні 2012 року - не перевищують
10 тисяч гривень. Зазначена обставина
визнається відповідачем.

У той же час, відповідач звертає увагу
суду на те, що ТОВ «Українська Панчішна
Компанія» виписувало позивачу
декілька податкових накладних в один
день на підставі вищевказаного
договору та щодо одного й того ж товару
- панчішно-шкарпеткових виробів, і
транспортування усього товару (за
декількома податковими накладними)
здійснювалось одночасно, про що
свідчить товарно-транспортна
документація. Разом з цим, податковий
орган зазначає, що продавець не має
права при одній поставці товару
виписувати декілька податкових
накладних. Такі дії, на переконання
відповідача, свідчать про ухиляння
продавця від реєстрації податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних.

Однак, судова колегія не приймає такі
доводи відповідача, адже Податковий
кодекс України передбачає можливість
складання податкової накладної на
повне або часткове постачання товарів
(п. 201.7 статті 201 ПК України).

До того ж, жоден нормативно-правовий
акт не забороняє суб'єктам
господарювання здійснювати декілька
господарських операцій, в тому числі
поставок товару, протягом одного дня.

Враховуючи викладене, судова колегія
також не враховує посилання
податкового органу на те, що позивач не
додавав до податкових декларацій за
відповідний звітний податковий період
заяв зі скаргами на ТОВ «Українська
Панчішна Компанія», яке не реєструвало
виписані позивачу вищезгадані
податкові накладні в Єдиному реєстрі,
позаяк контрагент не був зобов'язаний
здійснювати таку реєстрацію в силу
приписів пункту 11 підрозділу 2 розділу
XX Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, судова колегія
погоджується із висновком суду першої
інстанції про неправомірність
нарахування позивачу грошових
зобов'язань з податку на додану
вартість з вищевказаних підстав.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з доводами, викладеними в
адміністративному позові щодо
протиправності оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень, що є
підставою для їх скасування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції, а тому вимоги апелянта не
підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
у повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст ухвали складений 24
листопада 2014 року.)

.

Головуючий суддя
Глущенко Я.Б.

Судді:
Пилипенко О.Є.

Романчук О.М