Справа № 2а-5528/12/1070
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Панова Г.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

30 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Бєлової Л.В.

Міщука М.С.

За участю секретаря:
Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Державної
фінансової інспекції у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 18
лютого 2013 року у справі за
адміністративним позовом Державної
фінансової інспекції у Київській
області до Обухівської центральної
районної лікарні про зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - Державна фінансова інспекція
у Київській області звернувся до суду з
позовом до Обухівської центральної
районної лікарні, просив, з урахуванням
уточнених позовних вимог, зобов'язати
виконати пункти 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8 вимоги
Державної фінансової інспекції в
Київській області від 06 червня 2012 року
№ 10-04-14-14/4990.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 18 лютого 2013
року адміністративний позов
задоволено частково.

Зобов'язано Обухівську центральну
районну лікарню виконати пункти 2, 3, 8
вимоги Державної фінансової інспекції
в Київській області від 06 червня 2012
року № 10-04-14-14/4990.

Зобов'язано Обухівську центральну
районну лікарню виконати пункт 7 вимоги
Державної фінансової інспекції в
Київській області від 06 червня 2012
року№ 10-04-14-14/4990 в частині
відшкодування 8827,10 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач - Державна фінансова
інспекція у Київській області
звернувся з апеляційною скаргою,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову та прийняти нове
рішення, яким адміністративний позов
задовольнити повністю.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційних
скарг, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні суддю-доповідача, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
Державною фінансовою інспекцією
проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
Обухівської центральної районної
лікарні за період з 01 січня 2009 року по
завершений звітний період 2011 року.

За результатами перевірки позивачем
складено Акт № 04-08/48 від 16 вересня 2011
року.

Перевіркою встановлено ряд порушень,
що виявилось, зокрема, у
незабезпеченні відшкодування зайво
нарахованих і виплачених коштів на
відрядження, відшкодування зайво
виплаченої матеріальної допомоги
працівникам, зайво виплачених коштів
ПП «Роса» за будівельні матеріали, а
також відшкодування з винних осіб
понаднормово списаних
паливно-мастильних матеріалів.

На підставі встановлених порушень,
позивачем винесено вимогу про усунення
виявлених ревізією порушень від 26
жовтня 2011 року № 10-04-13-14/8015, згідно з
якою відповідача зобов'язано вжити
заходи щодо повного усунення порушень,
виявлених ревізією.

Також, позивач надіслав повторну
вимогу про усунення порушень від 06
червня 2012 року № 10-04-14-14/4990 виявлених
ревізією, згідно з якою відповідача
зобов'язано, в тому числі:

- забезпечити відшкодування зайво
нарахованих та виплачених коштів на
відрядження на суму 1816,00 грн. (пункт 1);

- забезпечити відшкодування зайво
виплаченої матеріальної допомоги
працівникам лікарні на загальну суму
7815,00 грн. та перерахувань до державних
цільових фондів на суму 2844,67 грн. (пункт
5);

- забезпечити відшкодування зайво
виплачених коштів ПП «Роса» за
будівельні матеріали по договору
поставки товару від 02 листопада 2009 року
№ 02-11/2009/320 на загальну суму 52580,15 грн.,
які були використані для виконання
робіт по ремонту системи опалення
головного корпусу поліклініки
Обухівської центральної районної
лікарні (пункт 6);

- відшкодувати з винних осіб вартість
понаднормово списаних
паливно-мастильних матеріалів на
загальну суму 46463,30 грн., які, в
порушення Норм витрат палива і
мастильних матеріалів на
автомобільному транспорті та інших
нормативних актів безпідставно
списані по обліку лікарні за період з 01
січня 2009 року по 01 березня 2010 року
(пункт 7);

Оскільки відповідачем у добровільному
порядку не було виконано вимоги про
усунення порушень, позивач звернувся
до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом 1 статті 10 Закону України «Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні» від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ
передбачено, що Головному
контрольно-ревізійному управлінню
України, контрольно-ревізійним
управлінням в Республіці Крим,
областях, містах Києві і Севастополі,
контрольно-ревізійним підрозділам
(відділам, групам) у районах, містах і
районах у містах надається право
перевіряти у підконтрольних установах
грошові та бухгалтерські документи,
звіти, кошториси й інші документи, що
підтверджують надходження і
витрачання коштів та матеріальних
цінностей, проводити перевірки
фактичної наявності цінностей
(грошових сум, цінних паперів, сировини,
матеріалів, готової продукції,
устаткування тощо).

В силу п. 7 статті 10 вищевказаного
Закону, Головному
контрольно-ревізійному управлінню
України, контрольно-ревізійним
управлінням в Республіці Крим,
областях, містах Києві і Севастополі,
контрольно-ревізійним підрозділам
відділам, групам) у районах, містах і
районах у містах надається право
пред'являти керівникам та іншим
службовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів, вилучати в судовому порядку
до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Згідно ст. 15 Закону України «Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні», вимоги службових осіб органу
державного фінансового контролю є
обов'язковими для виконання службовими
особами об'єктів, що контролюються.

Матеріали справи свідчать, що
позивачем винесено вимогу про усунення
порушень від 06 червня 2012 року №
10-04-14-14/4990 виявлених ревізією.

Стосовно пункту 1 вимоги, а саме:
відшкодування зайво нарахованих та
виплачених коштів на відрядження у
сумі 1816,00 грн., колегія суддів зазначає
наступне.

Так, ревізією дотримання законодавства
при відшкодуванні витрат на
відрядження за період квітень 2010 року
та за лютий, березень 2011 року
встановлено, що в порушення абз. 2 п. 1.3
Інструкції про службові відрядження в
межах України та за кордон № 59,
працівникам лікарні здійснювалось
відшкодування витрат за час
перебування у відрядженні без
оформлення належним чином посвідчень
на відрядження, що призвело до зайвого
нарахування та відшкодування витрат на
відрядження за 2010 рік на суму 150,00 грн.
та за 2011 рік на суму 1666,00 грн. Внаслідок
допущених порушень лікарні завдано
матеріальної шкоди на суму 1816,00 грн.

Згідно абз. 2 п. 1.3 Інструкції про
службові відрядження в межах України
та за кордон, затвердженою наказом
Міністерства фінансів України від 13
березня 1998 року № 59, відмітки в
посвідчені про відрядження щодо
прибуття та вибуття працівника
завіряються тією печаткою, якою
користується у своїй господарській
діяльності підприємство для
засвідчення підпису відповідної
службової особи, на яку наказом
(розпорядженням) керівника
підприємства покладено обов'язки
здійснювати реєстрацію осіб, які
вибувають у відрядженні та прибувають
з нього.

Позивач посилався на те, що у
посвідченнях про відрядження
працівників Обухівської центральної
районної лікарні за 2010 рік і за 2011 рік, а
саме: ОСОБА_3, ОСОБА_6., ОСОБА_4, ОСОБА_5
відсутні печатки установ, які останні
використовують у господарській
діяльності, що свідчить про
невідповідність посвідчень вимогам
чинного законодавства. Інших недоліків
у вказаних посвідченнях позивачем не
виявлено.

Разом з тим, як вбачається з наданих
відповідачем копій посвідчень про
відрядження вказаних працівників, у
них наявні печатки підприємств з
ідентифікаційним кодом. При цьому,
судом встановлено, що дані посвідчення
про відрядження оформлювались
установами до яких відрядили
працівників лікарні, і які замість
печатки з ідентифікаційним кодом
проставили звичайну печатку для
довідок, тому вина в цьому відповідача
відсутня. У подальшому лікарня
звернулась до вказаних установ із
відповідними листами, які наявні в
матеріалах справи, про усунення даного
недоліку та проставлення необхідної
печатки.

Так, на підтвердження обставин
понесення витрат на відрядження,
відповідачем були надані суду: витяги з
наказів «Про відрядження на курси» від
11 лютого 2011 року № 100-К, від 16 квітня 2010
року № 201-К, звіти про використання
коштів наданих на відрядження, а також
свідоцтва до диплому про проходження
підвищення кваліфікації та
перепідготовки молодших медичних і
фармацевтичних працівників та
посвідчення до диплому.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що відповідач
надав усі необхідні докази понесення
витрат на відрядження, тому обставин
щодо зайвого нарахування та виплату
відповідачем коштів на відрядження у
сумі 1816,00 грн. не вбачається.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції вірно вказав, що
вимоги позивача щодо зобов'язання
відповідача відшкодувати ці кошти,
шляхом виконання вимог пункту 1 вимоги
від 06 червня 2012 року № 10-04-14-14/4990 є
необґрунтованими.

Щодо п. 5 вимоги в частині відшкодування
зайво виплаченої матеріальної
допомоги працівникам на загальну суму
10 659,67 грн., в т.ч. 7815,00 грн. матеріальної
допомоги та 2844,67 грн. перерахувань до
державних цільових фондів, колегія
суддів зазначає наступне.

Ревізією дотримання відповідачем
законодавства при нарахуванні та
виплаті матеріальної допомоги
працівникам встановлено, що за період з
01 січня 2009 року по 01 серпня 2011 року
нарахування і виплата матеріальної
допомоги працівникам лікарні
здійснювалось без наказів, що призвело
до зайвої виплати працівникам лікарні
матеріальної допомоги за період з 01
січня 2009 року по 01 серпня 2011 року на
загальну суму 7815,00 грн., та завдання
відповідачу матеріальної шкоди
(збитків) на загальну суму 10659,67 гривень.

Згідно абз. 5 п. 5.11 Умов оплати праці
працівників закладів охорони здоров'я
та установ соціального захисту
населення, затверджених наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України і Міністерства
охорони здоров'я України від 05 жовтня
2005 року № 308/519, керівники мають право
надавати працівникам матеріальну
допомогу, у тому числі на оздоровлення,
у сумі не більше, ніж один посадовий
оклад на рік, крім матеріальної
допомоги на поховання.

Так, ревізією виявлено, що виплата
матеріальної допомоги працівникам
здійснювалась без наказів. При цьому,
інших порушень з цього приводу
перевіркою не встановлено.

Судом встановлено, що виплата допомоги
проводилась на підставі заяв з
дозвільною письмовою резолюцією
головного лікаря. Крім того,
матеріальна допомога працівникам
виплачувалась не із загального
бюджетного фонду Обухівської
центральної районної лікарні, а зі
спеціального фонду.

На підтвердження даних обставин,
відповідачем надано копії заяв
працівників про надання матеріальної
допомоги, на яких містяться резолюції
головного лікаря Обухівської
центральної районної лікарні, а також
копію виписки з переліку рахунків
Обухівської центральної районної
лікарні з урахуванням КЕКВ, яка
свідчить про наявність коштів
спеціального фонду, якими може
розпоряджатись відповідач.

З огляду на те, що виплата матеріальної
допомоги без прийняття відповідних
наказів, не позбавляє права
працівників на отримання матеріальної
допомоги, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що позовні
вимоги про відшкодування зайво
виплаченої матеріальної допомоги
працівникам є необґрунтованими.

Стосовно п. 6 вимоги, а саме:
зобов'язання відповідача відшкодувати
зайво виплачені кошти Приватному
підприємству «Роса» за будівельні
матеріали, колегія суддів зазначає
наступне.

Під час ревізії встановлено, що між
Обухівською центральною районною
лікарнею і ПП «Роса» укладено договір
поставки товару від 02 листопада 2009 року
№ 02- 11/2009/320, відповідно до якого,
лікарня придбаває будівельні
матеріали на загальну суму 52580,15 грн.
для виконання робіт по ремонту системи
опалення головного корпусу
поліклініки Обухівської центральної
районної лікарні, замовником є
Обухівське районне комунальне
підприємство - відділ капітального
будівництва, а генеральним підрядником
- ПП «Роса».

Ревізією встановлено відсутність
документів, що б підтверджували
виконання робіт по ремонту системи
опалення головного корпусу
поліклініки лікарні.

Згідно п. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16 липня 1999
року № 996-XIV, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, що
містять відомості про господарські
операції та підтверджують їх
здійснення.

Разом з тим, стверджуючи про
відсутність у відповідача
товарно-транспортних накладних, які
підтверджують факт поставки товару, в
Акті ревізії позивач підтверджує факт
оприбуткування будівельних
матеріалів, згідно внутрішньої
накладної від 14 грудня 2009 року № 142.

На підтвердження факту придбання
матеріалів у ПП «Роса», використання їх
під час проведення ремонтних робіт та
проведення цих робіт позивач надав
суду видаткову накладну від 02
листопада 2009 року № 123, Акт виконаних
робіт реконструкції (переобладнання)
опалювальної системи поліклініки від 29
квітня 2010 року, Акти по витрачанню
матеріалів при проведенні
реконструкції (переобладнання)
опалювальної системи поліклініки за
квітень 2010 року та грудень 2009 року.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про необґрунтованість
позовної вимоги позивача про
зобов'язання відповідача відшкодувати
зайво виплачені кошти Приватному
підприємству «Роса» за будівельні
матеріали.

З приводу п. 7 вимоги в частині
зобов'язання відповідача відшкодувати
кошти на пальне в сумі 37636,20 грн.,
списане за подорожніми листами, в яких
не зазначалися показники спідометра до
виїзду та при поверненні до гаража,
колегія суддів зазначає наступне.

Ревізією дотримання норм списання
палива і мастильних матеріалів,
проведеною вибірковим способом за
період з 01 січня 2009 року по 01 березня 2010
року встановлено, що при списанні
пального за належним чином оформленими
подорожніми листами встановлено, що
списання пального, використаного
автомобілями, здійснювалося за
подорожніми листами, в яких не
зазначалися показники спідометра до
виїзду та при поверненні до гаража.

Так, до ревізії надано узагальнений акт
(без номеру та без дати), за яким, у
зв'язку з поломкою спідометрів на
автомобілях лікарні, бензин списується
згідно маршрутного листа.

Пунктом 26 Посадової інструкції
механіка по ремонту і технічному
обслуговуванню гаража лікарні
передбачено, що при виході з ладу
спідометра спільно зі старшим водієм,
водієм автомобіля складається
відповідний акт та приймаються міри до
його налагодження.

А тому, позивач дійшов висновку, що
внаслідок допущеного порушення
завдано матеріальної шкоди (збитків) на
загальну сум 37636,20 гривень.

Пунктом 57 Інструкції з обліку запасів
бюджетних установ, затвердженої
наказом Державного казначейства
України від 08 грудня 2000 року № 125,
списання з бухгалтерського обліку
витраченого пального здійснюється на
підставі подорожніх листів за
фактичною витратою але не більше норм
витрат, установлених для окремих марок
автотранспорту.

Судом встановлено, що показники
спідометра автомобіля за період з 01
січня 2009 року по 01 березня 2010 року не
зазначались у подорожніх листах, у
зв'язку з виходом їх із ладу, про що
складено відповідний Акт. Оскільки
були відсутні кошті на фінансування
ремонту та з огляду на наявність
викликів швидкої медичної допомоги,
водії, які забезпечують
транспортування лікарів для надання
швидкої медичної допомоги, змушені
були не зазначати показники
спідометрів.

Так, на підтвердження здійснення
виїздів автомобілів, відповідачем
надано копії витягу журналу реєстрації
викликів швидкої медичної допомоги із
зазначенням дат виїзду автомобілів,
державних номерів і маршрутів.

Також, відповідачем надано копію листа,
затвердженого ДАІ та головним лікарем
Обухівської центральної районної
лікарні, який містить відомості щодо
відстані між Обухівською центральною
районною лікарнею та місцем виклику
швидкої допомоги в кілометрах та про
те, що списання пального проводилось, у
відповідності до Норм витрат палива і
мастильних матеріалів на
автомобільному транспорті, які
затверджені наказом Міністерства
транспорту України від 10 лютого 1998 року
№ 43, з урахуванням пройденого
кілометражу згідно листка-відстані.

Таким чином, відповідачем надано
необхідні документи на підтвердження
факту виїзду та використання
автомобілів швидкої медичної допомоги,
що спростовує посилання позивача про
зайво списане пальне за період 01 січня
2009 року по 01 березня 2010 року у розмірі
37636,20 грн.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів вважає вірним висновок суду
першої інстанції про те, що позовні
вимоги в частині зобов'язання
відповідача виконати пункти 1, 5, 6
вимоги від 06 червня 2012 року № 10-04-14-14/4990
та пункту 7 (повністю) вимоги від 06
червня 2012 року № 10-04-14-14/4990 є
необґрунтованими.

Аналізуючи обставини справи та норми
чинного законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про часткове задоволення
позову Державної фінансової інспекції
у Київській області.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції у Київській
області - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 18 лютого 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.

Головуючий суддя
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.