Справа № 2а-6214/11
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 р.
Справа № 9104/74389/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого:
Довгополова О.М.,

суддів:
Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами у м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в м. Калуші Івано-Франківської
області на постанову Калуського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 30
червня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в м. Калуші Івано-Франківської
області про стягнення недоплаченого
підвищення до пенсії як дитині війни, -

ВСТАНОВИВ:

17 червня 2011 року позивач звернувся до
суду з позовом про визнання відмови
відповідача у нарахуванні та виплаті
підвищення до пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком
неправомірною, зобов'язання
відповідача провести нарахування та
виплату підвищення до пенсії у розмірі
30% мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни",
починаючи з 01 січня 2009 року.

Постановою Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 30
червня 2011 року позов задоволено
частково: визнано незаконними дії
відповідача щодо відмови відповідачу у
нарахуванні і виплаті недоплаченого
підвищення до пенсії як дитині війни з
17 грудня 2010 року по 19 червня 2011 року;
зобов'язано відповідача здійснити
нарахування та виплату недоплаченого
підвищення до пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст.6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" та згідно ст. 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" і визначеному Законом
України «Про Державний бюджет України»
на відповідні роки з 17 грудня 2010 року по
19 червня 2011 року з врахуванням
проведених у цей час виплат. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Постанову звернено до
негайного виконання в межах суми
стягнення за один місяць.

Рішення суду оскаржив відповідач, у
скарзі просить постанову скасувати та
прийняти нову постанову про відмову в
задоволенні позовних вимог. Апелянт не
погоджується з винесеною постановою
суду, вважає її прийнятою з порушенням
норм матеріального права.

Враховуючи те, що постанова суду
першої інстанції прийнята в порядку
скороченого провадження, відповідно до
п. 3 ч. 1 ст.197 КАС України розгляд даної
справи судом апеляційної інстанції
здійснюється в порядку письмового
провадження, за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про відмову в її
задоволенні, враховуючи наступне.

Встановлено, що позивач є дитиною
війни, що підтверджується відповідним
посвідченням.

Відповідно до статті 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" від
18.11.2004 року № 2195 (далі - Закон № 2195) дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
розмір якої, у свою чергу, обчислюється
за правилами, встановленими частиною 1
статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки у законодавстві
відсутні інші правила визначення такої
пенсії.

Враховуючи, що відповідно до
законодавства держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
підвищення до пенсії та поклала
виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади -
Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в його
систему, але вони не вчинили необхідних
дій для нарахування цих коштів та їх
виплати, суд першої інстанції вірно
зазначив про те, що вони не виконали
своїх повноважень без поважних
причини.

Наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
є визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (стаття 46
Конституції України).

Відсутність бюджетного фінансування,
на яку вказує відповідач, не може бути
підставою невиконання відповідним
суб'єктом владних повноважень
покладених на нього обов'язків. В свою
чергу реалізація особою права на
отримання соціальних виплат не може
бути поставлена у залежність від
наявності відповідних бюджетних
асигнувань.

При цьому колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до частини 2 статті 99 КАС
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин та
розгляду справи в суді першої
інстанції) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 КАС
України адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Враховуючи пропущення позивачем
шестимісячного строку звернення до
адміністративного суду без поважних
причин, колегія суддів приходить до
висновку про залишення позовних вимог
без розгляду за період з 01 січня 2009 року
по 16 грудня 2010 року.

Статтею 70 Закону України від 27 квітня
2010 року № 2154-VI «Про державний бюджет на
2010 рік Кабінету Міністрів України було
надано право 2010 році встановлювати
розміри соціальних виплат, які
відповідно до законодавства
визначаються залежно від розміру
мінімальної заробітної плати, в
абсолютних сумах у межах асигнувань,
передбачених за відповідними
бюджетними програмами.

Названа норма передбачає встановлення
в абсолютних сумах розмірів лише тих
виплат, вихідним критерієм розрахунку
яких є розмір мінімальної заробітної
плати. Відповідно її дія не поширюється
на спірні відносини, оскільки розмір
зазначених соціальних виплат згідно із
Законом про соціальний захист дітей
війни залежить від розміру мінімальної
пенсії за віком, а не від розміру
мінімальної заробітної плати.

Отже, нарахування та виплата 2010 році
дітям війни підвищення до пенсії
повинні були здійснюватися в розмірі,
встановленому відповідно до статті 6
Закону про соціальний захист дітей
війни.

Пунктом 7 частини першої Закону України
від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
Прикінцеві положення Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» доповнено пунктом 4, яким
установлено, що у 2011 році норми і
положення статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

З аналізу наведеної норми випливає, що
визначення порядку та розмірів виплат
указаним категоріям громадян
делеговано Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи питання про те, яка з
однопредметних законодавчих норм
однакової юридичної сили, що не визнані
неконституційними в установленому
порядку, підлягає застосуванню для
вирішення спорів зазначеної категорії,
судам необхідно надавати перевагу тій
із них, що прийнята пізніше. У цих
правовідносинах така норма міститься у
Законі України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік».

На виконання вимог цього Закону
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про
встановлення деяких виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», яка набрала
чинності 23 липня 2011 року.

До набрання чинності зазначеною
постановою Кабінету Міністрів України,
тобто до 23 липня 2011 року, при вирішенні
справ цієї категорії щодо розміру
підвищення до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії, дітям
війни застосуванню підлягають
положення статті 6 Закону № 2195.

Постанова в частині відмови в позові не
оскаржена, тому відповідно до ч.1 ст. 195
КАС України в апеляційному порядку не
розглядається.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволенню у частині нарахування та
виплати підвищення до пенсії за період
з 17 грудня 2010 року по 19 червня 2011 року.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції прийняте з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
що має наслідком залишення його без
змін.

Одночасно колегія суддів зазначає, що
оскільки апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції, яка
прийнята в порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідно до ч. 10 цієї статті
ухвала апеляційного суду є остаточною
і оскарженню не підлягає.

Керуючись статями 99, 100, 195, 197 ч. 1 п. 3,
ст.ст. 198, 200, 205 ч. 1, ст.ст. 206, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м. Калуші
Івано-Франківської області залишити
без задоволення, постанову Калуського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 30
червня 2011 року у справі № 2а-6214/11 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її постановлення.

Ухвала остаточна, оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
О.М. Довгополов

Судді:
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький