Справа № 815/3487/14
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 р. Справа № 815/3487/14

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції:
Стеценко О. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду в складі:

головуючого судді -Шеметенко
Л.П.судді -Домусчі С.Д. судді -Кравець
О.О.

при секретарі - Гречаному В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 05
вересня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Міністерства юстиції України, треті
особи: Державна Реєстраційна служба
України; начальник реєстраційної
служби Головного управління юстиції в
Одеській області Васюков О.С., про
визнання незаконним та скасування
наказу, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Міністерства юстиції України про:

- визнання незаконним та
скасування наказу №917/к від 23.05.2014 року
про звільнення ОСОБА_4, з посади
начальника реєстраційної служби
Головного управління юстиції в
Одеській області;

- поновлення ОСОБА_4 на посаді
начальника реєстраційної служби
Головного управління юстиції в
Одеській області з 23.05.2014 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
вказував, що він подав заяву про
звільнення за згодою сторін без
зазначення дати звільнення,
відповідно, між ним і працедавцем виник
факт неузгодженості істотних умов
припинення трудових правовідносин -
дати припинення трудового договору, у
зв'язку з чим, у Мінюсту не було підстав
для видання оскарженого наказу. Крім
того, оскаржуваний наказ виданий під
час знаходження позивача на
лікарняному.

В ході розгляду до участі у справі було
залучено Державну Реєстраційну службу
України та начальника реєстраційної
служби Головного управління юстиції в
Одеській області Васюкова О.С., як
третіх осіб на стороні відповідача без
самостійних вимог на предмет спору.

Відповідач позов не визнав, вказуючи,
що у травні 2014 року позивач звернувся
до Міністра юстиції України із заявою
про його звільнення за угодою сторін.
На підставі вказаної заяви, на
виконання п.10 «Положення про Головні
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, областях та м. Києві та
Севастополі», затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України №1707/5 від
23.06.2011 року, Голова Державної
реєстраційної служби України вніс на
ім'я Міністра юстиції України подання
№185/10-17-14 від 20.05.2014 року про звільнення
позивача із займаної посади за угодою
сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.
Зазначене подання та власноруч
написана заява про звільнення позивача
були розглянуті Міністром юстиції
України та завізовані ним. Вказане
стало підставою для прийняття
оскаржуваного наказу.

Представники третіх осіб проти позову
заперечували.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 05 вересня
2014 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, в якій ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції, в зв'язку з тим, що
воно постановлено з порушенням норм
матеріального права та прийняття нової
постанови про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Відповідно до наказу Голови Державної
реєстраційної служби України №203-к від
19.03.2014 року на підставі заяви ОСОБА_4 та
індивідуального плану стажування
ОСОБА_4 допущений до стажування на
посаді начальника реєстраційної
служби Головного управління юстиції в
Одеській області на період з 20.03.2014 року
по 26.03.2014 року.

Згідно наказу начальника Державної
екологічної інспекції у м. Києві №34-о
від 03.04.2014 року ОСОБА_4 звільнено з
посади начальника відділу-старшого
державного інспектора відділу
екологічного та радіологічного
контролю на митній території м. Києва в
порядку переведення для подальшої
роботи до Головного управління юстиції
в Одеській області на підставі заяви
ОСОБА_4 від 03.04.2014 року, листа
Міністерства юстиції України №14-31/317
від 03.04.2014 року про переведення ОСОБА_4

04.04.2014 року на підставі заяви ОСОБА_4,
подання Голови Державної
реєстраційної служби України №129/10-17-14
від 01.04.2014 року, матеріалів стажування
ОСОБА_4 наказом Міністерства юстиції
України №616/к призначений на посаду
начальника реєстраційної служби
Головного управління юстиції в
Одеській області із збереженням 10
рангу держслужбовця у порядку
переведення з Державної екологічної
інспекції у м. Києві.

У травні 2014 року позивачем до
Міністерства юстиції України було
подано заяву про звільнення із
займаної посади начальника
реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеській області
за угодою сторін.

Відповідно до пп.11 п.10 «Положення про
Державну реєстраційну службу України»,
затвердженого Указом Президента
України №401/2011 від 06.04.2011 року, Голова
Укрдержреєстру вносить Міністру
юстиції України подання щодо
призначення на посади та звільнення з
посад керівників структурних
підрозділів головних управлінь
юстиції Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, що
забезпечують реалізацію повноважень
Укрдержреєстру.

На виконання вимог Положення про
Державну реєстраційну службу України
20.05.2014 року Голова Державної
реєстраційної служби України вніс на
ім'я Міністра юстиції України подання
№185/10-17-14 від 20.05.2014 року про звільнення
із займаної посади начальника
реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеській області
ОСОБА_4 за угодою сторін відповідно до
п.1 ст. 36 КЗпП України.

Прохання позивача про звільнення,
висловлене у заяві про звільнення
ОСОБА_6, було задоволено Міністром
юстиції України шляхом видання наказу
№917/к від 23.05.2014 року.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не
доведено, що заява про звільнення за
угодою сторін була написана під час
прийому на роботу та під тиском, а також
не доведено жодної підстави, яка б
вказувала на неможливість відкликання
ним заяви про звільнення.

Крім того, суд вважав, що письмове
неузгодження дати звільнення не
свідчить про протиправність
звільнення відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП
України.

Також, суд зазначив, що посилання
позивача на ч.3 ст. 40 КЗпП України, якою
передбачено, що не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
п.5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці, є
необґрунтованим, оскільки позивача
було звільнено за угодою сторін, а не з
ініціативи власника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
вказується, що заяву про звільнення
позивач був змушений написати в день
прийняття на роботу, крім того,
відсутність в заяві про звільнення
дати звільнення свідчить про
відсутність домовленості між
сторонами трудового договору щодо
звільнення та порушення норм трудового
законодавства.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та не
приймає доводи апелянта, виходячи з
наступного.

Відповідно до пп.11 п.10 «Положення про
Державну реєстраційну службу України»,
затвердженого Указом Президента
України №401/2011 від 06.04.2011 року, Голова
Укрдержреєстру вносить Міністру
юстиції України подання щодо
призначення на посади та звільнення з
посад керівників структурних
підрозділів головних управлінь
юстиції Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, що
забезпечують реалізацію повноважень
Укрдержреєстру.

З матеріалів справи вбачається, що
оскаржуваний наказ винесений
Міністром юстиції України, у зв'язку з
надходженням до нього подання Голови
Укрдержреєстру про звільнення з посади
ОСОБА_7 за угодою сторін, відповідно до
п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підтвердженого
заявою апелянта (а.с.87, 89).

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 36 КЗпП України,
однією з підстав припинення трудового
договору є угода сторін.

Законодавство не визначає порядку й
строків щодо проведення звільнення за
цією підставою.

Згідно з п.8 Постанова Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», судам необхідно мати
на увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п.1 ст.
36 КЗпП (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника. Сама по собі згода власника
або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП, якщо
не було домовленості сторін про цю
підставу припинення трудового
договору. В останньому випадку
звільнення вважається проведеним з
ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Посилаючись на вказаний пункт 8
Постанови, позивач стверджує, що
визначення дати звільнення за згодою
сторін є обов'язковою умовою
звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України, а в
його заяві не було зазначено дату
звільнення, тобто наявний факт
неузгодженості між відповідачем та
позивачем щодо істотних умов
припинення трудових правовідносин.

Колегія суддів вважає, що зі змісту
пункту 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.1992 року №9 не
слідує незаперечно висновок, що
визначення дати звільнення за згодою
сторін є обов'язковою умовою
звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу, що згідно з вказаним пунктом 8,
визначення дати звільнення
відбувається при домовленості між
працівником і власником підприємства,
а не в заяві працівника, яка є наслідком
цієї домовленості. Дублювання дати
звільнення в заяві після її
обговорення при домовленості може
розглядатися як прийнятне і логічне,
проте не як обов'язкове, внаслідок
відсутності відповідних норм в
законодавстві.

Колегія суддів зазначає, що довід
позивача про те, що його заява про
звільнення не відповідала формі,
передбаченій Законом, є
необґрунтованим.

Таким чином, отримавши подання Голови
Укрдержреєстру про звільнення з посади
ОСОБА_7 за угодою сторін, відповідно до
п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підтверджене
заявою позивача, Міністр юстиції
України не був зобов'язаний перевіряти
чому в заяві не визначена дата
звільнення, тому видав оскаржений
наказ (без зазначення конкретної дати
звільнення) в межах своїх повноважень
та на підставі Закону, що було вірно
встановлено судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на наступне.

В суді першої інстанції апелянт
вказував, що він написав заяву про
звільнення 04 квітня 2014 року в день
прийняття на роботу, оскільки
написання такої заяви було основною
вимогою відділу кадрів відповідача при
оформлені позивача на посаду. Вказаний
довід не зазначався в
адміністративному позові, а також не
знайшов підтвердження в ході розгляду
справи.

Колегія суддів зазначає, що навіть,
якщо й прийняти до уваги вказаний
довід, то з нього слідує висновок, що
первопричиною спірних правовідносин є
порушення відповідачем трудового
законодавства 04 квітня 2014 року шляхом
висування апелянту вимоги написати
вказану заяву, і апелянт, замість
своєчасного захисту своїх прав,
погодився з цим порушенням, виконавши
вказану вимогу. Проте, у теперішній час
ОСОБА_7 оскаржує порушення, яке є
похідним від порушення, яке начебто
було вчинено 04 квітня 2014 року, що вказує
на хибність його правової позиції, яка
допускає співучасть апелянта в
основному порушенні своїх прав (що
закладає підставу для подальшого
свавілля відповідача), однак позивач не
погоджується з проявою цього свавілля.

Також, колегія суддів звертає увагу на
суперечність доводів
адміністративного позову, де спочатку
позивач зазначає, що в заяві про
звільнення вказувалась причина, але не
вказувалась дата звільнення (а.с.2), а у
подальшому позивач посилається на те,
що в заяві про звільнення не
вказувалась ні дата, ні причина
звільнення (а.с.3). Крім того, що останній
довід позивача суперечить змісту
попереднього абзацу адміністративного
позову, він також суперечить змісту
заяви про звільнення, власноручно
написаній позивачем (а.с.89), а також
здоровому глузду, адже неможливо
уявити, що працівник складає заяву про
звільнення без зазначення причини
звільнення.

З огляду на викладені обставини,
колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги як необґрунтовані
та погоджується з висновками суду
першої інстанції про відсутність
підстав для задоволення
адміністративного позову.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що при
розгляді справи судом першої інстанції
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
вірно встановлено фактичні обставини
справи та дана правова оцінка, а
наведені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
незаконність чи необґрунтованість
судового рішення.

За таких обставин підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200;
п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без
задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 05 вересня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення
виготовлено 17 листопада 2014 року.

Головуючий:Л Л.П. Шеметенко Суддя:
С.Д. Домусчі Суддя: О.О. Кравець