Справа № 815/3307/14
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2014-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3307/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2014 року
м.
Одеса

Суддя Одеського окружного
адміністративного суду Токмілова Л.М.
розглянувши в письмовому провадженні
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав
на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Корюк
Т.В., Реєстраційної служби
Татарбунарського районного управління
юстиції про визнання дії незаконними,
визнання незаконним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Одеського окружного
адміністративного суду перебуває
адміністративна справа за позовом
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) до
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Корюк Т.В.
(далі - Державний реєстратор),
Реєстраційної служби Татарбунарського
районного управління юстиції (далі -
Реєстраційна служба) про визнання
незаконними дії Реєстраційної служби в
частині пересилання заяви ОСОБА_1 про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень (щодо права власності) на
цілісний майновий комплекс будівель та
споруд бази відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1",
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на
розгляд до Державної реєстраційної
служби (Укрдержреєстру); визнання
незаконним рішення Державного
реєстратора про зупинення розгляду
заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень (щодо права
власності) на цілісний майновий
комплекс будівель та споруд бази
відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої
за адресою: АДРЕСА_1; визнання
незаконним та скасування рішення
Державного реєстратора про відмову в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень на цілісний майновий комплекс
будівель та споруд бази відпочинку
"ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої за адресою:
АДРЕСА_1; зобов'язання Реєстраційної
служби зареєструвати право власності
ОСОБА_1 на цілісний майновий комплекс
будівель та споруд бази відпочинку
"ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої за адресою:
АДРЕСА_1.

У судове засідання 23.10.2014р. представник
позивача не з'явився. До суду подано
клопотання про розгляд справи за його
відсутності.

Відповідачі у судове засіданя не
прибули. Про час, дату та місце
повідомлені належним чином та
завчасно, що підтверджується наявним в
матеріалах справи повідомленнями про
вручення поштових відправлень.

Клопотань про неможливість прибути до
суду не надходило.

Згідно з ч. 4 ст. 128 КАС України у разі
неприбуття відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Відтак, суддя дійшов висновку, що спір
підлягає вирішенню на підставі наявних
у

матеріалах справи доказів, оскільки
вони повно та всебічно висвітлюють
обставини спірних правовідносин.

Судом ухвалено про розгляд справи в
письмовому провадженні 31.10.2014р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
ОСОБА_1 як власниця майнового
комплексу, що розташований за адресою
АДРЕСА_1, звернулася до Реєстраційної
служби Татарбунарського районного
управління юстиції із заявою про
державну реєстрацію права власності на
зазначений майновий комплекс, однак
Реєстраційною службою вказану заяву
направлено на розгляд до Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Корюк Т.В., яка в подальшому
прийняла рішення про зупинення
розгляду вказаної заяви та рішення про
відмову в проведенні державної
реєстрації права власності. Такі дії
Реєстраційної служби та Державного
реєстратора позивач вважає
неправомірними та такими, що порушують
її права.

Державний реєстратор прав на нерухоме
майно Державної реєстраційної служби
України Корюк Т.В. в письмовому
запереченні, яке надійшло до
канцелярії суду 18.07.14. за вхід. №18624/14,
зазначила, що заперечує проти
задоволення позовних вимог оскільки
рішення про відмову в державні
реєстрації права власності прийняте
нею на підставі, в межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Суд, дослідивши матеріали справи та
надані докази, вважає, що
адміністративний позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
18.10.2013р. ОСОБА_1 звернулася до
Реєстраційної служби із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень на цілісний майновий комплекс
будівель та споруд бази відпочинку
"ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, зареєстрованою у базі даних
про реєстрацію заяв і запитів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно 18.10.2013р. за №3479481.

18.11.2013р. Державним реєстратором
прийнято рішення №8063908 про зупинення
розгляду заяви про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень відмову у державні
реєстрації прав та їх обтяжень №8950723 у
зв'язку з відсутністю в повному обсязі
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації права власності
(а.с.25).

07.12.2013р. ОСОБА_1 на ім'я Реєстраційної
служби направлено цінний лист із
заявою про відновлення розгляду заяви
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень з додатками (в тому числі
копією рішення суду) (а.с.26), однак
12.12.2013р. Державним реєстратором
прийнято рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень №8950723, яким ОСОБА_1 відмовлено
в проведенні державної реєстрації
права власності на майновий комплекс
будівель та споруд бази відпочинку
"ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, обґрунтоване тим, що
відповідно до вимог Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011р.
№703, для проведення державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, яке перебуває в іпотеці,
подається документ, що підтверджує
факт надання згоди іпотекодержателем
на визначення юридичної долі майна, що
перебуває в іпотеці.

Дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

Рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області від 27.04.2007р. по
справі №2-696/2007 рік за позовом ОСОБА_1 до
ТОВ «Оратанія» про визнання правочину
дійсним та визнання права власності на
майновий комплекс, яке набрало
законної сили, за ОСОБА_1 визнано право
власності на майновий комплекс бази
відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1",
розташованого на курорті
«ІНФОРМАЦІЯ_2» Татарбунарського району
Одеської області (а.с.21-22).

23.05.2007р. на підставі вказаного рішення
суду Комунальним підприємством
«Татарбунарське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості» зареєстровано за№18965763
право власності ОСОБА_1 на майновий
комплекс, розташований за адресою:
АДРЕСА_1, «ІНФОРМАЦІЯ_1» база відпочинку
(а.с. 35).

08.06.2007р. приватним нотаріусом
Татарбунарського районного округу
Одеської області ОСОБА_4 у зв'язку з
посвідченням іпотечного договору
накладено заборону відчуження
зазначеного в договорі іпотеки
комплексу бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1», який належить ОСОБА_1 до
припинення іпотечного договору, тобто
до 30.10.2010р., як вбачається зі змісту
договору іпотеки (а.с.27-28).

30.07.2008р. між Лиманською сільською радою
(Орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар)
укладено договір оренди землі, згідно з
п. 1 якого Орендодавець надає, а Орендар
приймає в строкове платне користування
земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
- землі рекреаційного призначення, яка
знаходиться - курортна зона
«ІНФОРМАЦІЯ_2» в межах с. Лиман,
Лиманської сільської ради,
Татарбунарського р-ну, Одеської
області. Згідно п. 15 вказаного договору
земельна ділянка передається в оренду
для будівництва, експлуатації та
обслуговування майнового комплексу
бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації та їх обтяжень,
спрямовані на забезпечення визнання та
захисту державою цих прав, створення
умов для функціонування ринку
нерухомого майна визначені Законом
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-IV (далі -
Закон).

Статтею 1 Закону визначено, що державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (далі - державна реєстрація прав) -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно - єдина державна
інформаційна система, що містить
відомості про права на нерухоме майно,
їх обтяження, а також про об'єкти та
суб'єктів цих прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 3 Закону,
державна реєстрація прав є
обов'язковою. Державна реєстрація прав
є публічною, проводиться органом
державної реєстрації прав, який
зобов'язаний надавати інформацію про
зареєстровані права та їх обтяження в
порядку, встановленому цим Законом.
Будь-які правочини щодо нерухомого
майна (відчуження, управління, іпотека
тощо) вчиняються, якщо право власності
чи інше речове право на таке майно
зареєстровано згідно з вимогами цього
Закону, крім випадків, передбачених
частиною четвертою цієї статті.
Державна реєстрація права власності та
інших речових прав проводиться за
місцем розташування об'єкта нерухомого
майна в межах території, на якій діє
відповідний орган державної
реєстрації права власності та інших
речових прав, крім випадків,
установлених абзацами другим і третім
частини п'ятої цієї статті.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону,
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно.

Таким чином, державна реєстрація прав
власності на нерухоме майно є
гарантією захисту прав власника з боку
держави, а тому її здійснення не може
бути обмежено будь-якими формальними
положеннями підзаконних нормативних
актів вітчизняного законодавства, а
безпідставна відмова у цьому,
обмеженням прав та гарантій власника
майна з боку держави є неприпустимим.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної
власності, творчої діяльності. Право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

При цьому, ст. 1 Протоколу № 1 до ст. 1
Європейської Конвенції з прав людини
встановлено, що кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

З урахуванням викладеного, позивач є
власником нерухомого майна, його права
власника гарантовані ст. 41 Конституції
України та ст. 1 Протоколу №1 до ст. 1
Європейської Конвенції з прав людини,
положення якої застосовуються в
Україні відповідно до положень ст.9
Конституції України та мають пріоритет
над нормами вітчизняного
законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону, систему
органів державної реєстрації прав
становлять: Міністерство юстиції
України; центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері державної реєстрації прав;
органи державної реєстрації прав,
утворені Міністерством юстиції
України в установленому
законодавством порядку (далі - органи
державної реєстрації прав).

Стаття 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи, зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з абз. 1 п. 1 Порядку взаємодії
органів державної реєстрації прав та
їх посадових осіб, затвердженим
Наказом Міністерства юстиції України
від 02.04.2013 року №607/5 (далі - Порядок від
02.04.2013 року №607/5) у разі подання до
структурних підрозділів
територіальних органів Мін'юсту, що
забезпечують реалізацію повноважень
Укрдержреєстру, заяви про державну
реєстрацію права власності та/або
інших речових прав на нерухоме майно
(далі - речові права), що виникають на
підставі рішення суду, що набрало
законної сили, де однією із сторін є
юридична особа, та/або інший суб'єкт
господарювання, та/або фізична особа -
підприємець, рішення щодо державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно, скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та
скасування записів Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
приймаються державними реєстраторами
прав на нерухоме майно Укрдержреєстру
відповідно до додатка до цього наказу.

Абзацем 2 цього ж пункту визначено, що
дія цього наказу не поширюється на
випадки внесення до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
відомостей про речові права на
нерухоме майно, реєстрація яких
проведена до 1 січня 2013 року відповідно
до законодавства, що діяло на момент їх
виникнення.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернулася до Реєстраційної
служби Татарбунарського районного
управління юстиції, а рішення про
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію права власності та про
відмову в державній реєстрації права
власності приймалися Державним
реєстратором прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Корюк Т.В., тобто заява ОСОБА_1
фактично була передана Реєстраційною
службою на розгляд Державному
реєстратору.

Як вже зазначалося, право власності на
майновий комплекс за ОСОБА_1
зареєстровано 23.05.2007р. Комунальним
підприємством «Татарбунарське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості», про
що видано відповідний витяг.

Згідно з п.п. 3.10, 3.11 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженим Наказом Міністерства
юстиції України від 07.02.2002 року №7/5
(чинним на момент проведення державної
реєстрації права власності) одночасно
з прийняттям рішення про державну
реєстрацію прав реєстратор БТІ вносить
записи до відповідного розділу Реєстру
прав. Після внесення запису до
відповідного розділу Реєстру прав
реєстратор БТІ видає витяг про
державну реєстрацію прав, який є
невід'ємною частиною
правовстановлювального документа, а у
разі проведення державної реєстрації
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно на
правовстановлювальному документі
також робить відмітку (штамп) про
державну реєстрацію прав за формою,
визначеною у додатку 8.

Таким чином, у суду є підстави вважати,
що відомості щодо права власності
позивач на майновий комплекс внесені
до Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно до 1 січня 2013 року, а
відтак, відповідно до Порядку від 02.04.2013
року №607/5 заява про реєстрацію права
власності повинна розглядатися
структурним підрозділом
територіального органу Мін'юсту, що
забезпечує реалізацію повноважень
Укрдержреєстру, яким є Реєстраційна
служба Татарбунарського районного
управління юстиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), державна
реєстрація прав проводиться на
підставі: 1) договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; 2)
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Пунктом 27 Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 22 червня 2011 року
№703 (чинному на момент виникнення
спірних правовідносин) (далі - Порядок
№703) встановлено, що для проведення
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме майно
необхідними документами є документи,
що підтверджують виникнення, перехід
або припинення права власності та
інших речових прав на нерухоме майно та
інші документи, визначені цим Порядком.
Документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, серед іншого є
рішення суду, що набрало законної сили
щодо права власності та їх речових прав
на нерухоме майно.

Пунктом 5 Порядку №703 передбачено, що
документи, що подаються для проведення
державної реєстрації прав, взяття на
облік безхазяйного нерухомого майна,
повинні відповідати вимогам, що
встановлені законом, цим Порядком та
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абз. 1 п. 6 Порядку №703
державна реєстрація прав, надання
відмови в ній проводяться у строк, що не
перевищує 14 робочих днів з моменту
прийняття заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень (далі -
заява про державну реєстрацію), крім
випадків, передбачених цим Порядком.

Згідно з п. 10 Порядку №703 заявник разом
із заявою про державну реєстрацію
подає органові державної реєстрації
прав, нотаріусові необхідні для такої
реєстрації документи, визначені цим
Порядком, їх копії, документ, що
підтверджує внесення плати за надання
витягу з Державного реєстру прав, та
документ про сплату державного мита.

Документи, необхідні для проведення
державної реєстрації, що подані з
порушенням вимог, установлених
законом, цим Порядком та іншими
нормативно-правовими актами, є
підставою для зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію або відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, а не для відмови в прийнятті
заяви про державну реєстрацію.

Пунктом 12 Порядку №703 встановлено, що
під час розгляду заяви про державну
реєстрацію і документів, що додаються
до неї, державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та
зареєстрованими речовими правами на
нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема
щодо: 1) обов'язкового дотримання
письмової форми правочину та його
нотаріального посвідчення (у
встановлених законом випадках); 2)
повноважень заявника; 3) відомостей про
нерухоме майно, речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, наявних
у Державному реєстрі прав та поданих
документах; 4) наявності обтяжень прав
на нерухоме майно, зареєстрованих
відповідно до закону; 5) наявності факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав.

Відповідно до п.13 Порядку №703 у разі
подання не в повному обсязі документів,
необхідних для проведення державної
реєстрації прав, державний реєстратор
приймає рішення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію, яке
містить рекомендації щодо усунення
обставин, що були підставою для його
прийняття.

Орган державної реєстрації прав,
нотаріус у день прийняття рішення про
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію видає або надсилає
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення заявникові таке рішення.

Державний реєстратор зупиняє розгляд
заяви про державну реєстрацію на строк,
що не перевищує п'яти робочих днів з
моменту отримання заявником рішення
про зупинення розгляду такої заяви.

Державний реєстратор з моменту
усунення обставин, що були підставою
для прийняття ним рішення про
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію, приймає рішення про
відновлення розгляду заяви про
державну реєстрацію. Перебіг строку
державної реєстрації продовжується з
урахуванням часу, що минув до його
зупинення.

Згідно картки прийому заяви №6955756,
виданої Реєстраційною службою, ОСОБА_1
разом з заявою про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень (щодо права
власності) подані такі документи:
рішення суду про визнання правочину
дійсним та визнання права власності на
майновий комплекс, копія технічного
паспорту, витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, довідка
про підтвердження адреси об'єкта,
договір оренди землі.

Однак в рішенні Державного реєстратора
про зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію зазначено, що дане
рішення прийнято з причини відсутності
резолютивної частини рішення суду
(а.с.25).

Стосовно цього вважає за необхідне
також зазначити наступне. Відповідно
до ст. 215 Цивільно-процесуального
кодексу України рішення суду
складається з 1) вступної частини із
зазначенням: часу та місця його
ухвалення; найменування суду, що
ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів
судді (суддів - при колегіальному
розгляді); прізвища та ініціалів
секретаря судового засідання; імен
(найменувань) сторін та інших осіб, які
брали участь у справі; предмета
позовних вимог; 2) описової частини із
зазначенням: узагальненого викладу
позиції відповідача; пояснень осіб, які
беруть участь у справі; інших доказів,
досліджених судом; 3) мотивувальної
частини із зазначенням: встановлених
судом обставин і визначених відповідно
до них правовідносин; мотивів, з яких
суд вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти; чи були
порушені, не визнані або оспорені
права, свободи чи інтереси, за захистом
яких особа звернулася до суду, а якщо
були, то ким; назви, статті, її частини,
абзацу, пункту, підпункту закону, на
підставі якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався; 4) резолютивної частини із
зазначенням: висновку суду про
задоволення позову або відмову в
позові повністю чи частково; висновку
суду по суті позовних вимог; розподілу
судових витрат; строку і порядку
набрання рішенням суду законної сили
та його оскарження.

Отже, резолютивна частина рішення - це
складова частина рішення суду, а тому
вона не може вважатися окремим
документом.

Тобто, судом встановлені розбіжності в
документах відповідачів, оскільки
позивачем надавалося рішення суду
одночасно з подачею заяви про державну
реєстрацію, що підтверджується карткою
прийняття заяви.

Відтак суд критично оцінює твердження
Державного реєстратора, викладене в
оскаржуваному рішенні, щодо
відсутності у доданих до заяви
документах резолютивної частини
рішення суду.

Судом також встановлена
невідповідність рішення Державного
реєстратора про зупинення розгляду
заяви вимогам, встановленим Наказом
Міністерства юстиції України від 26.12.2011
№ 3601/5 «Про затвердження форм рішень
державного реєстратора прав на
нерухоме майно та вимог до їх
оформлення», відповідно до якого
Рішення про зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень (далі - рішення) формується
державною мовою, підписується
державним реєстратором прав на
нерухоме майно (далі - державний
реєстратор) із зазначенням прізвища та
ініціалів і засвідчується в
установленому порядку печаткою.

Судом встановлено, що оскаржуване
рішення не підписане Державним
реєстратором та не скріплене печаткою.

З огляду на зазначене суд вважає, що
рішення Державного реєстратора від
18.11.2013р. №8063908 про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень №8950723 прийнято з
порушенням вимог, чинного
законодавства та підлягає скасуванню.

Що стосується вимоги позивача про
визнання незаконним та скасування
рішення Державного реєстратора про
відмову в державній реєстрації прав та
їх обтяжень, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 16 Порядку №703 за
результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію та документів,
необхідних для її проведення,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або рішення про відмову в
такій реєстрації.

Пункт 23 Порядку №703 визначає, що
Державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень виключно за
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації прав, що
визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону, у державній
реєстрації прав та їх обтяжень може
бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене
право, обтяження не підлягає державній
реєстрації відповідно до цього Закону;
2) об'єкт нерухомого майна розміщений на
території іншого органу державної
реєстрації прав; 3) із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа; 4)
подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; 5) заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна.

Як вбачається з рішення Державного
реєстратора від 07.12.2013р., в державній
реєстрації прав відмовлено у зв'язку із
тим, що ОСОБА_1 не подано документ, що
підтверджує факт надання згоди
іпотекодержателем на визначення
юридичної долі майна, що перебуває в
іпотеці.

Тобто фактично у рішенні йдеться про
відсутність одного з необхідних для
проведення державної реєстрації прав
документів.

Однак, з огляду на положення п.13 Порядку
№703, це може стати підставою для
прийняття рішення про зупинення
розгляду заяви про державну
реєстрацію, а не для відмови у
державній реєстрації права власності.

З аналізу правових норм, які регулюють
порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, вбачається, що у разі подання
заявником разом із заявою про державну
реєстрацію права власності не в
повному обсязі документів, визначених
законодавчими нормами, Державний
реєстратор приймає рішення про
зупинення розгляду заяви та в рішенні
вказує причини та рекомендації щодо
усунення недоліків.

Втім, як вже зазначалося, в рішенні про
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень
Державним реєстратором зазначено, що
до заяви не додано резолютивної
частини рішення суду та не сказано про
відсутність документа, що підтверджує
факт надання згоди іпотекодержателем
на визначення юридичної долі майна, що
перебуває в іпотеці.

З цього приводу суд вважає за необхідне
звернути увагу на той факт, що майновий
комплекс, з приводу реєстрації права
власності на який до Реєстраційної
служби звернувся позивач, дійсно був
обтяжений забороною відчуження,
накладеною приватним нотаріусом
Татарбунарського районного округу
Одеської області ОСОБА_4 08.06.2007р. у
зв'язку з посвідченням іпотечного
договору. Однак, як вбачається зі
змісту іпотечного договору, договір
укладено на строк до 30.10.2010р., а з заявою
про реєстрацію права власності позивач
звернувся 18.10.2013р., тобто майже через
три роки з моменту припинення
вказаного іпотечного договору.

Пунктом 1 частини 2 статті 9 Закону
передбачено, що державний реєстратор: 1)
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, зокрема:
відповідність обов'язкового
дотримання письмової форми правочину
та його нотаріального посвідчення (у
випадках, встановлених законом);
відповідність повноважень особи, яка
подає документи на державну реєстрацію
прав та їх обтяжень; відповідність
відомостей про нерухоме майно, наявних
у Державному реєстрі прав та поданих
документах; наявність обтяжень прав на
нерухоме майно, зареєстрованих
відповідно до вимог цього Закону;
наявність факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав.

Вказана норма є імперативною, а відтак
Державний реєстратор під час розгляду
заяви про державну реєстрацію повинен
встановити наявність обтяжень прав на
нерухоме майно.

Оскільки в рішенні Державного
реєстратора про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень №8950723
вказано лише, що відповідно до вимог
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011р. №703, для
проведення державної реєстрації права
власності на нерухоме майно, яке
перебуває в іпотеці, подається
документ, що підтверджує факт надання
згоди іпотекодержателем на визначення
юридичної долі майна, що перебуває в
іпотеці, неможливо з'ясувати, чи
встановлював Державний реєстратор
наявність обтяжень прав на нерухоме
майно, як того вимагають норми ст. 9
Закону.

Очевидно, що Державний реєстратор на
момент прийняття оскаржуваного
рішення володів інформацією стосовно
обтяження нерухомого майна, однак не
зазначив цього факту в прийнятому
рішенні та не надав суду доказів на
підтвердження обґрунтованості
оскаржуваного рішення, як цього
вимагають приписи ч. 2 ст. 71 КАС України.

Судом також встановлено
невідповідність оскаржуваного рішення
вимогам, встановленим Наказом
Міністерства юстиції України від 26.12.2011
№ 3601/5 «Про затвердження форм рішень
державного реєстратора прав на
нерухоме майно та вимог до їх
оформлення».

Так, зокрема, відповідно до зазначеного
Наказу в рішенні державного
реєстратора про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень в графі
14 вказуються підстави для відмови у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень відповідно до статті 24 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» із зазначенням вичерпного
переліку обставин, які стали
передумовою для їх застосування.

В порушення вказаних приписів
Державним реєстратором в рішенні №8950723
від 12.12.2013р. не зазначено ані підстав
для відмови в державній реєстрації, ані
переліку обставин, які стали
передумовою для їх застосування.
Натомість в рішенні міститься цитата з
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011р. №703, для
проведення державної реєстрації права
власності на нерухоме майно, яке
перебуває в іпотеці, подається
документ, що підтверджує факт надання
згоди іпотекодержателем на визначення
юридичної долі майна, що перебуває в
іпотеці.

Таким чином, суд вважає оскаржуване
рішення необґрунтованим, протиправним
та таким, що підлягає скасуванню.

Разом з тим, позовні вимоги щодо
зобов'язання Реєстраційної служби
зареєструвати право власності ОСОБА_1
на цілісний майновий комплекс будівель
та споруд бази відпочинку
"ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, на думку суду, не можуть бути
задоволені з наступних підстав.

Порядок проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень
визначено ст. 15 Закону, відповідно до
якої державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів,
що подаються для державної
реєстрації прав та їх обтяжень,
реєстрація заяви; 2) встановлення факту
відсутності підстав для відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та/або їх
обтяжень; 3) прийняття рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, відмову в ній або зупинення
державної реєстрації; 4) внесення
записів до Державного реєстру прав; 5)
видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного
реєстру прав про зареєстровані права
та/або їх обтяження.

Аналіз зазначених норм свідчить про
те, що державній реєстрації прав
передує здійснення відповідним
органом дій, встановлених ст. 15 Закону.
Оскільки заяву позивача про державну
реєстрацію права власності розглядав
Державний реєстратор, оскаржувані
рішення приймалися також Державним
реєстратором, а не Реєстраційною
службою, то й підстав зобов'язувати
Реєстраційну службу Татарбунарського
районного управління юстиції провести
державну реєстрацію права власності на
майновий комплекс, що належить
позивачу, у суду немає.

Відповідно до положень частини 2 статті
19 Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Таким чином, діяльність органів
державної влади регулюють закони та
підзаконні акти, які дають суб'єктам
владних повноважень можливість
користування певною свободою розсуду
при вирішенні питань і встановлюють
лише межі такої свободи, тобто
наділяють їх дискреційними
повноваженнями.

Як вбачається зі змісту Рекомендації №
R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам щодо виконання
дискреційних повноважень
адміністративними органами від 11
березня 1980 року під дискреційним
повноваженням слід розуміти
повноваження, яке адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду -
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Тобто завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання вимог права,
без порушень принципу розподілу влади.

Таким чином, позовні вимоги позивача
передбачають втручання в діяльність
суб'єкта владних повноважень, який
уповноважений приймати відповідні
рішення.

Отже, позовні вимоги позивача про
зобов'язання Реєстраційної служби
зареєструвати право власності ОСОБА_1
на цілісний майновий комплекс будівель
та споруд бази відпочинку
"ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, не можуть бути задоволені
також із тих підстав, що суд не може
підміняти собою суб'єкта владних
повноважень щодо реалізації ним
владних повноважень, наданих
законодавством, оскільки суди не
вправі втручатись в повноваження та
діяльність суб'єктів владних
повноважень, або ж підміняти їх.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Частиною 1 ст.71 КАС України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визначаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Частиною 1 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Судові витрати розподілити відповідно
до вимог ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст.2,4,7,8,9,11,14,71,86,158 - 163, 167 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Корюк
Т.В., Реєстраційної служби
Татарбунарського районного управління
юстиції про визнання дії незаконними,
визнання незаконним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії
Реєстраційної служби
Татарбунарського районного управління
юстиції в частині пересилання заяви
ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень (щодо права власності) на
цілісний майновий комплекс будівель та
споруд бази відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1",
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на
розгляд до Державної реєстраційної
служби (Укрдержреєстру).

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Корюк Т.В.
від 18.11.2013р. №8063908 про зупинення
розгляду заяви ОСОБА_1 про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо
права власності) на цілісний майновий
комплекс будівель та споруд бази
відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої
за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Корюк Т.В.
від 12.12.2013р. №8950723 про відмову в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень на цілісний майновий комплекс
будівель та споруд бази відпочинку
"ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої за адресою:
АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Одеський
окружний адміністративний суд
протягом десяти днів з дня її отримання
у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Суддя
Л.М.Токмілова

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Корюк
Т.В., Реєстраційної служби
Татарбунарського районного управління
юстиції про визнання дії незаконними,
визнання незаконним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії
Реєстраційної служби
Татарбунарського районного управління
юстиції в частині пересилання заяви
ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень (щодо права власності) на
цілісний майновий комплекс будівель та
споруд бази відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1",
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на
розгляд до Державної реєстраційної
служби (Укрдержреєстру).

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Корюк Т.В.
від 18.11.2013р. №8063908 про зупинення
розгляду заяви ОСОБА_1 про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо
права власності) на цілісний майновий
комплекс будівель та споруд бази
відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої
за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Корюк Т.В.
від 12.12.2013р. №8950723 про відмову в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень на цілісний майновий комплекс
будівель та споруд бази відпочинку
"ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої за адресою:
АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Одеський
окружний адміністративний суд
протягом десяти днів з дня її отримання
у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.