Справа № 2а/0470/11079/12
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року м. Київ
К/800/47220/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів : Логвиненко А.О.
(доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
м. Павлограді та Павлоградському
районі Дніпропетровської області на
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 20.06.2013р. у справі

за позовом Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля»

до відповідача Управління Пенсійного
фонду України в м. Павлограді та
Павлоградському районі
Дніпропетровської області

про скасування рішення , -

В С Т А Н О В И В :

18.09.2012р. до суду з позовом про
скасування рішення управління
Пенсійного фонду України в м.
Павлограді та Павлоградському районі
Дніпропетровської області (далі
Пенсійний фонд) звернулось публічне
акціонерне товариство «ДТЕК
Павлоградвугілля» (далі Товариство).
Свої вимоги позивач мотивував тим, що
рішення Пенсійного фонду №2054 від
10.07.2012р. про застосування фінансових
санкцій до Товариства не відповідає
чинному законодавству та просив
скасувати зазначене рішення.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
24.10.2012р. в задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 20.06.2013р. скасовано постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 24.10.2012р. та
прийнято нову, якою позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду
апеляційної інстанції, Пенсійний фонд
звернувся із касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просив його
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції. При цьому,
скаржник зазначив, що суд дійшов
помилкового висновку про
обґрунтованість позовних вимог.

У своїх запереченнях позивач зазначив,
що рішення суду апеляційної інстанції
є законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 27.06.2012 позивачем до
Пенсійного фонду було подано
індивідуальні відомості про
застраховану особу ОСОБА_4 за 2005 рік. У
зв'язку з виявленням факту порушення
законодавства з питань неподання,
несвоєчасного подання відомостей, що
використовуються у системі
персоніфікованого обліку, до
територіальних органів Пенсійного
фонду України, відповідачем складено
акт від 27.06.2012р. №294. На підставі
зазначеного акту начальником
Пенсійного фонду було прийнято рішення
№2054 від 10.07.2012 про застосування
фінансових санкцій до позивача в
розмірі 2250,60грн.

Скориставшись правом у разі незгоди
оскаржити рішення про застосування
фінансової санкції, позивач звернувся
зі скаргою до Пенсійного фонду України,
на яку 4.09.2012 отримав відповідь від
31.08.2012 №20195/09-10 про залишення скарги без
задоволення, а рішення №2054 від 10.07.2012
про застосування фінансових санкцій до
Товариства - без змін.

Відповідно до ст.244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначені норми права,
та для всіх судів України. Суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність з рішенням
Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України в рішенні
від 20.11.2012р. у справі №21-367а12 висловив
наступну правову позицію:

«За період до 1 січня 2011 року відносини,
що виникали між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, регулювалися
Законом № 1058-IV. Зазначеним Законом
визначалися платники страхових
внесків, порядок їх нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками.

Згідно з пунктом 5 частини дев'ятої
статті 106 Закону № 1058-IV за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою або подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів ПФУ накладається штраф у
розмірі 10 відсотків суми страхових
внесків, які були сплачені або
підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 7
Прикінцевих та Перехідних положень
Закону № 2464-VI, що набрав чинності з 1
січня 2011 року, стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Згідно зі статтею 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Аналіз наведених норм законодавства
дає підстави вважати, що управління ПФУ
протиправно винесло рішення від 15
серпня 2011 року про застосування до
позивача фінансових санкцій за
несвоєчасне подання звітності до
органів ПФУ за 2008-2009 та 2010 роки на
підставі пункту 5 частини дев'ятої
статті 106 Закону № 1058-IV, оскільки
зазначена норма Закону втратила
чинність з 1 січня 2011 року згідно із
Законом № 2464-VI і не діяла на дату
прийняття відповідачем оскаржуваних
рішень.»

Таким чином, оскаржуване рішення про
застосування фінансових санкцій за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою
звітності до органів Пенсійного фонду
України прийнято з порушенням вимог
законодавства.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів погоджується з висновком
апеляційного суду про наявність
підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судове рішення - без змін, якщо визнає,
що суд апеляційної інстанції не
допустив порушень норм матеріального
та процесуального права при ухваленні
судового рішення чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231, 254 КАС
України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м.
Павлограді та Павлоградському районі
Дніпропетровської області залишити
без задоволення, постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 20.06.2013р. -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку, передбаченому ст.ст.
235-244 КАС України.

Судді
А.О.
Логвиненко

О.Є.
Донець

В.Ф. Мороз