Справа № 826/16056/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2014-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “ОЛО ФЕШН”

до

Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у місті Києві

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

В судовому засіданні 10 листопада 2014 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив; сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

У висновку Акта перевірки встановлено порушення позивачем підпункту 14.1.228 пункту 14.1 статті 14, пунктів 138.1, 138.2, 138.4 статті 138 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 6 027 413,00 грн., у тому числі за 2013 рік в сумі 6 027 413,00 грн.; пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого ТОВ “ОЛО ФЕШН” завищено податковий кредит за період квітень 2013 року – квітень 2014 року на загальну суму 7 488 614,00 грн., у тому числі по періодах: квітень 2013 року на суму 515 688,00 грн., травень 2013 року на суму 1 640 916,00 грн., червень 2013 року на суму 242 940,00 грн., липень 2013 року на суму 638 227,00 грн., серпень 2013 року на суму 881 378,00 грн., вересень 2013 року на суму 885 089,00 грн., жовтень 2013 року на суму 357 795,00 грн., листопад 2013 року на суму 535 770,00 грн., грудень 2013 року на суму 646 615,00 грн., січень 2014 року на суму 325 334,00 грн., лютий 2014 року на суму 453 687,00 грн., березень 2013 року на суму 189 859,00 грн., квітень 2013 року на суму 175 316,00 грн.

Встановлені в Акті перевірки порушення мотивовані наступним: результатами перевірок контрагентів позивача – ТОВ “Гатіора”, ТОВ “Торенія”, ТОВ “Старт-Д” та ПП “Пагамент” не підтверджено факту реального вчинення господарських операцій з ТОВ “ОЛО ФЕШН”, встановлено відсутність об’єктів оподаткування при придбанні та продажу товарів, що свідчить про відсутність правочину, що спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач вважає протиправними спірні податкові повідомлення-рішення, виходячи з наступного: спірні господарські операції підтверджені первинними документами та податковими накладними, є реальними та відповідають дійсному економічному змісту, а ТОВ “ОЛО ФЕШН” дотримано передбачені умови для формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість, позивач не може нести відповідальність за порушення податкової дисципліни постачальниками; контрагенти-постачальники на момент здійснення господарських операцій були зареєстровані як юридична особа та платники податку на додану вартість.

Доводи відповідача, викладені в письмовому запереченні проти позову, повністю співпадають з висновками Акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позовні вимоги ТОВ “ОЛО ФЕШН” є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції та установлення зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій між ТОВ “ОЛО ФЕШН” та його контрагентами – ТОВ “Гатіора”, ТОВ “Торенія”, ТОВ “Старт-Д” та ПП “Пагамент”, мету придбання та обставини використання придбаних товарів, послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб’єктність учасників господарської операції (зокрема, чи були платниками податку на додану вартість).

Матеріали справи підтверджують, що між позивачем (покупець) та ТОВ “Гатіора” (постачальник) укладено договір поставки від 02 серпня 2012 року №8/12-1, за умовами якого постачальник приймає на себе зобов’язання здійснити поставку товару, асортимент та кількість якого вказано у специфікаціях до даного договору, які є невід’ємною частиною даного договору, а покупець зобов’язується прийняти товар та сплатити за нього ціну у відповідності до умов цього договору.

У відповідності до специфікацій до даного договору та видаткових накладних, ТОВ “Гатіора” поставило позивачу такі товари: босоніжки, кросівки, кардіган, джинси, футболки, шарфи тощо.

Згідно договору поставки від 02 липня 2013 року №7/2-1-о, укладеного між ТОВ “ОЛО ФЕШН” (покупець) та ТОВ “Торенія” (постачальник), останній приймає на себе зобов’язання здійснити поставку товару, асортимент та кількість якого вказано у специфікаціях до даного договору, які є невід’ємною частиною даного договору, а покупець зобов’язується прийняти товар та сплатити за нього ціну у відповідності до умов цього договору.

Як свідчить зміст специфікацій до вказаного договору та видаткових накладних, ТОВ “Торенія” поставило позивачу, зокрема такі товари: скляні вітрини, світильники поворотні, стелаж торгівельний, пуф, вішалка пересувна тощо.

За умовами договору поставки від 30 липня 2012 року №20, укладеного між ТОВ “ОЛО ФЕШН” (покупець) та ТОВ “Старт-Д” (постачальник), останній приймає на себе зобов’язання здійснити поставку товару, асортимент та кількість якого вказано у специфікаціях до даного договору, які є невід’ємною частиною даного договору, а покупець зобов’язується прийняти товар та сплатити за нього ціну у відповідності до умов цього договору.

Згідно специфікацій до вказаного договору та видаткових накладних, постачальник поставив позивачу: куб скляний чорний, стіл дерев’яний з білим склом, вішалки дерев’яні чорні, пуф з чорного текстилю, люстру кришталеву тощо.

15 липня 2012 року, між ТОВ “ОЛО ФЕШН” (замовник) та ТОВ “Виробнича компанія “Віконні системи” (ПП “Пагамент”) (підрядник), укладено договір №15/07, за умовами якого, замовник доручає, а підрядник на свій власний ризик, здійснює, відповідно до умов цього договору, виконання ремонтних та опоряджувальних робіт.

Згідно актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), датованих серпнем 2012 року, ТОВ “Виробнича компанія “Віконні системи” виконало на замовлення позивача такі роботи: ремонт приміщення магазину “Дольче і Габбана”, за адресою: м. Київ, вул. Басейна, 4-а.

У свою чергу, ТОВ “Гатіора”, ТОВ “Торенія”, ТОВ “Старт-Д” та ПП “Пагамент” виписало позивачу податкові накладні.

На підтвердження оплати за поставлені товари на виконані роботи позивачем до суду надано платіжні доручення.

На підтвердження факту перевезення придбаного в межах господарської діяльності товару, позивачем надано в матеріали справи: договір про надання транспортно-експедиційних послуг по організації перевезень автомобільним транспортом у міжміському та міжнародному сполученні, договір про організацію перевезення вантажу, укладені з третіми особами та товарно-транспортні накладні.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов’язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об’єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об’єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пункту 138.5 статті 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу встановлює, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми свідчать, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку та підтвердження розрахунковими, платіжними та первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

При цьому формальна наявність у покупця первинних документів, необхідних для віднесення певних сум до складу витрат відповідного періоду не є безумовною підставою формування витрат, у разі недоведеності мети використання придбаних товарів/послуг у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов’язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Судом встановлено, що ТОВ “ОЛО ФЕШН” здійснює діяльність у сфері роздрібної торгівлі взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах.

На підтвердження реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів та робіт в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності позивач надав суду наступні документи: реєстри виданих та отриманих податкових накладних, копії видаткових накладних та копії фіскальних звітних чеків.

Також, позивач зазначив, що з метою реалізації придбаного, у тому числі в межах спірних господарських операцій товару, укладено договори оренди приміщень під розміщення магазинів, на підтвердження чого надав відповідні договори.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження оприбуткування придбаного товару на складі, чи докази його реалізації через мережу магазинів, а також не надано будь-яких інших доказів на підтвердження використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності позивача.

При цьому, слід зазначити, що документи надані позивачем не містять доказової інформації, оскільки відсутні реквізити реалізованих товарів, а тому не підтверджують факту реалізації товару, придбаного в межах спірних господарських операцій та не дають суду можливості ідентифікувати цей товар, відповідно, суд не має можливості встановити яким чином позивач використав такі товари як: куб скляний чорний, стіл дерев’яний з білим склом та інші, а також мету їх придбання в межах спірних господарських операцій.

Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження мети придбання позивачем робіт у ПП “Пагамент” (попередня назва ТОВ “Виробнича компанія “Віконні системи”), та не доведено необхідності виконання таких робіт у орендованих позивачем приміщеннях.

Враховуючи те, що позивачем не надано документів на підтвердження використання в межах своєї господарської діяльності придбаних в межах спірних господарських операцій товарів та робіт, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що здійснені ним господарські операції з вказаними контрагентами носять реальний характер, а придбані товари та роботи використано в межах господарської діяльності позивача, чи придбано з такою метою.

Таким чином, з огляду на недоведеність мети використання придбаних товарів у господарській діяльності ТОВ “ОЛО ФЕШН”, суд вважає, що висновки Акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України в частині заниження податку на прибуток є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи.

В частині висновків Акта перевірки щодо заниження позивачем податку на додану вартість Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит – це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв’язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

З аналізу зазначених норм вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Як вбачається з обставин справи, позивач в податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні періоди в складі податкового кредиту відобразив суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ “Гатіора”, ТОВ “Торенія”, ТОВ “Старт-Д” та ПП “Пагамент”, у зв’язку з придбанням товарів та робіт.

Суд звертає увагу, що навіть наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, у разі недоведеності факту використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Як зазначено вище при розгляді питання правомірності формування витрат, судом не встановлено факту використання в межах господарської діяльності позивача товарів та робіт, придбаних у ТОВ “Гатіора”, ТОВ “Торенія”, ТОВ “Старт-Д” та ПП “Пагамент”, що виключає можливість формування податкового кредиту з податку на додану вартість по вказаним операціям.

З огляду на зазначене, висновки Акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України та заниження податку на додану вартість є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи, а тому збільшення ТОВ “ОЛО ФЕШН” суми грошового зобов’язання з податку на додану вартість є правомірним.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи позивача про неправомірність висновків податкового органу щодо завищення ним суми податкового кредиту за періоди, що не підлягали перевірці, оскільки позивачем не доведено, що відповідачем враховано такі суми при визначенні суми грошового зобов’язання.

При цьому, зміст акта перевірки (ст. 35-38), а саме перелік перевірених податкових накладних, свідчить про те, що відповідачем визначено суму податкових зобов’язань на підставі податкових накладних, які виписано в межах перевіреного періоду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ у Шевченківському районі м. Києва доведена правомірність та обґрунтованість прийняття спірних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “ОЛО ФЕШН” не підлягає задоволенню.

Частина третя статті 4 Закону України “Про судовий збір” встановлює, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Матеріали справи підтверджують, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Відповідно до частин першої-третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб’єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов’язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, решта суми судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру, а саме 4 384,80 грн. (4 872,00 грн. – 487,20 грн.) має бути стягнута на корить Державного бюджету України з позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю “ОЛО ФЕШН” відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко