Справа № 826/16022/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Анверс"

до

Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про

визнання протиправними та скасування рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії відповідача з розірвання договору про визнання електронних документів в односторонньому порядку є протиправним. Крім того, позивач вказує, що оскаржені рішення про невизнання податкової звітності декларацій з ПДВ за серпень, вересень 2014 року не містять посилання на конкретні порушення позивачем норм п. 48.3 ст. 48 Податкового кодексу України, які саме реквізити вказані зазначеною статтею Податкового кодексу України заповнено з порушеннями.

Відповідач - Державна податкова інспекція у Солом’янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві – заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 си. 122 Кодексу адміністративного суджочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Вирішуючи питання щодо підсудності позову в частині позовних вимог про визнання протиправними дій щодо розірвання в односторонньому порядку договору від 13.03.2013 №33201319 про визнання електронних документів, зобов’язання виконувати умови договору від 13.03.2013 №33201319 про визнання електронних документів, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний договір - дво- або багатостороння угода, зміст якої складають права та обов'язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, який є однією із сторін угоди.

Із наведеного визначення вбачається, що необхідними ознаками адміністративного договору є суб'єктність, тобто однією із сторін договору є суб'єкт владних повноважень, та предметність - права й обов'язки учасників договору випливають з управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, мета його укладання, якою є реалізація функцій держави, а саме реалізація повноважень того чи іншого органу. У свою чергу метою цивільно-правових договорів є задоволення потреб суб'єктів цивільно-правових відносин.

Згідно із п. 19 1.1.44. ст. 19 Податкового кодексу України контролюючі органи виконують такі функції: надають послуги електронного цифрового підпису.

Пунктом 14.1.114 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що надання послуг електронного цифрового підпису - реєстрація заявників, надання у користування засобів електронного цифрового підпису, надання допомоги при генерації відкритих та особистих ключів, обслуговування сертифікатів ключів (формування, розповсюдження, скасування, зберігання, блокування та відновлення), надання інформації щодо чинних, скасованих і блокованих сертифікатів ключів, надання послуги фіксування часу, консультаційних та інших послуг, визначених Законом України "Про електронний цифровий підпис".

Договір від 13.03.2013 №33201319 про визнання електронних документів укладено між позивачем та податковим органом відповідно до наказу Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 №233 «Про надання електронної звітності».

Оскільки, прийняття податкової звітності, в тому числі в електронному вигляді, є повноваженням податкового органу, який є суб’єктом владних повноважень, отже правовідносини щодо подання/прийняття податкової звітності є публічними правовідносинами, а спірний договір – адміністративним договором.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та податковим органом укладено договір від 13.03.2013 №33201319 про визнання електронних документів, предметом якого є визнання податкових документів поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу ДПС засобами телекомунікаційного зв’язку або на електронних носіях.

Відповідно до п. 2 Договору такий договір надає Платнику податків можливість, а не зобов’язує його подавати до органу ДПС податкові документи в електронному вигляді.

Договір укладено в електронному вигляді відповідно до наказу Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 р. № 233 “Про подання електронної податкової звітності”. Підтвердженням укладення Договору є квитанція від 13.03.2013, надана позивачу відповідачем засобами телекомунікаційного зв'язку.

Судом встановлено, що умови Договору повністю відповідають умовам Примірного договору про визнання електронних документів, що є додатком № 1 до Інструкції з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 р. № 233.

Розділом 6 Договору визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами. З моменту укладання Договору всі попередні домовленості та укладені правочини між платником податків та органом ДПС з питань електронного обміну інформацією втрачають чинність. Договір діє до закінчення строку чинності посилених сертифікатів відкритих ключів. Якщо платник податків подає до органу ДПС нові посилені сертифікати ЕЦП, цей Договір вважається пролонгованим до закінчення терміну чинності нових посилених сертифікатів випадку ненадання платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або в разі зміни платником місця реєстрації. У разі припинення дії Договору надісланий платником податків податковий документ в електронному вигляді не приймається.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, Договір може бути розірвано або за згодою сторін, або за рішенням суду, або у випадках, встановлених у самому договорі.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що позивач своєї згоди на розірвання Договору не надавав і відповідне рішення суду не виносилось, а Договір розірвано відповідачем в односторонньому порядку.

Відповідно до пункту 4 розділу 6, податковий орган має право розірвати договір в односторонньому порядку у двох випадках: 1) не надання позивачем нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих; 2) зміна позивачем місця реєстрації.

В матеріалах вправи наявна копія повідомлення про відсутність позивача за місцезнаходженням від 17.10.2014 №1368, на підставі якого податковим органом розірвано Договір.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості (ч. 3 ст. 18 Закону).

Таким чином, в силу норм чинного законодавства України єдиним доказом зміни юридичною особою місцезнаходження є дані з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців. Згідно із спеціальним витягом з ЄДРПОУ щодо ТОВ «Анверс» останнім підтверджено відомості про юридичну особу.

З огляду на викладене, розірвання податковим органом Договору з мотивів відсутності позивача за місцезнаходженням є безпідставним, отже позовні вимоги в частині визнання протиправними дій щодо розірвання в односторонньому порядку договору від 13.03.2013 №33201319 про визнання електронних документів підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов’язання податковий орган виконувати умови договору від 13.03.2013 №33201319 про визнання електронних документів суд зазначає , що укладання договору щодо визнання електронних документів належить до виключної компетенції податкового органу, з огляду на викладене, позовні вимоги у вказаній частині не підлягають задоволенню.

Так, відповідно до п. 49.8 ст. 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов'язком органу державної податкової служби.

Імперативний характер наведеної норми означає, що податковий орган не має права не прийняти фактично отриману податкову декларацію, подану платником податків в один із способів, передбачених пунктом 49.3 статті 49 Податкового кодексу України (особисто або через представника, поштою чи засобами електронного зв'язку).

Практична реалізація процедури прийняття податкової декларації визначається пунктами 49.8 та 49.9 статті 49 Податкового кодексу України.

Як передбачено нормою абзацу першого пункту 49.9 статті 49 Податкового кодексу України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання органом державної податкової служби.

Згідно з п. 49.8 ст. 49 Податкового кодексу України під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Податковим кодексом України передбачені спеціальні наслідки подання платником податків податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України. У такому разі, на підставі пункту 49.11 статті 49 Податкового кодексу України, орган державної податкової служби зобов'язаний надати платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

Згідно з п. 48.3 ст. 48 ПК України податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

У письмових запереченнях по суті позовних вимог, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що податковий орган вказує на порушення позивачем норм п. 203.1 ст. 203 Податкового кодексу України при поданні податкової звітності за період липень, серпень 2014 року. Проте, питання дотримання позивачем норм ст. 203 Податкового кодексу України до прийняття податкової декларації не перевіряються. З матеріалів справи вбачається, що податковий орган вказує, які саме порушення норм п. 48.3 ст. 48 Податкового кодексу України, допущено позивачем при оформленні декларації з ПДВ за липень, серпень 2014 року, не встановлено порушень позивачем норм 48.3 ст. 48 Податкового кодексу України, допущено позивачем при оформленні декларації з ПДВ за липень, серпень 2014 року і під час вирішення справи.

Згідно з п. 49.13 ст. 49 Податкового кодексу України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови органом державної податкової служби (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання органом державної податкової служби.

Задоволення судом позовних вимог щодо визнання протиправною відмови прийняти податкову декларацію означає, що відповідне рішення не створило жодних правових наслідків, а податкова декларація є поданою на підставі пункту 49.13 статті 49 Податкового кодексу України. Тому в такому разі обов'язок платника податків щодо подання податкової декларації є виконаним належним чином, а його порушені права цілком відновленими.

Керуючись статтями 9, 69-71, 94, 122, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

1. позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дій Державної податкової інспекції у Солом’янському районі Головного управління Мін доходів у м. Києві щодо розірвання в односторонньому порядку договору від 13.03.2013 №33201319 про визнання електронних документів

4. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Постанова відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда