Справа № К/9991/32737/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/32737/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Пасічник С.С.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Севастополя від 29 грудня 2010 року
та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 04 квітня 2011 року в справі за його
позовом до начальника Гагарінського
районного відділу управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Севастополі про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з адміністративним позовом, в
якому зазначав, що у вересні 2010 року
повідомив по телефону « 102» про вчинені
відносно нього злочинні дії та в той же
день подав до Гагарінського районного
відділу управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті
Севастополі заяву про злочин. У
підтвердження таких дій йому було
видано талон-повідомлення про
прийняття заяви. Проте у подальшому
стало відомо, що заява про вчинення
злочину належним чином не
зареєстрована та ніяких процесуальних
дій по ній не вчинено.

У зв'язку з цим просив визнати
протиправними дії відповідача щодо не
реєстрації повідомлення про злочин, як
надійшло по телефону, визнати
протиправною бездіяльність
відповідача щодо: не надіслання
слідчо-оперативної групи на місце
події за заявою позивача про вчинення
злочину, не проставленні на лицьовій
стороні письмової заяви про злочин
спеціального штампа, неприйняття мір
по збереженню слідів злочину по його
заяві про злочин від 17 вересня 2010 року,
визнати неправомірним внесення у
талон-повідомлення номер
реєстраційного запису 6774, який не
відповідає номеру реєстраційного
запису, який містить інформацію про
злочин, зобов'язати зареєструвати
заяву про злочин.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста
Севастополя від 29 грудня 2010 року у
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 04 квітня 2011 року рішення суду
першої інстанції скасовано та закрито
провадження у справі.

У касаційній скарзі позивач ставить
питання про скасування судових рішень
та направлення справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 17 вересня 2010 року
ОСОБА_4 звернувся до Гагарінського
районного відділу управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Севастополі із заявою про
злочин. На підтвердження прийняття
такої заяви йому було видано
талон-повідомлення з зазначенням
реєстраційного номеру 6774.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин справи колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Відповідно до частини першої статті 2
вказаного Кодексу завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 17 вказаного Кодексу компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

За змістом пункту 1 частини першої
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України справа
адміністративної юрисдикції - це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

З наведених вимог закону вбачається, що
публічно-правовим спором за Кодексом
адміністративного судочинства України
є публічно-правовий спір, який випливає
із здійснення суб'єктом владних
повноважень управлінських функцій.

Органи дізнання, слідства та
прокуратури під час перевірки заяви
про злочин, досудового слідства
виконують не владні управлінські
функції, а владні процесуальні функції
й спори, що пов'язані з такими
повноваженнями не належать до
юрисдикції адміністративних судів.

При цьому відповідно до статей 110, 234, 236
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року, чинного на час
виникнення спірних правовідносин, дії
органів дізнання, слідчого, прокурора
можуть бути оскаржені до суду.

Згідно з вимогами частин першої та
другої статті 3
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року провадження в
кримінальних справах на території
України здійснювалося за правилами
цього Кодексу. При провадженні в
кримінальній справі застосовується
кримінально-процесуальний закон, який
діє відповідно під час дізнання,
досудового слідства або судового
розгляду справи.

Завданнями кримінального судочинства
відповідно до статті 2
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року були охорона прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб, які беруть у ньому
участь, а також швидке і повне
розкриття злочинів, викриття винних та
забезпечення правильного застосування
Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив
злочин, був притягнутий до
відповідальності і жоден невинний не
був покараний.

Фактичним предметом спору в даній
справі є оскарження бездіяльності
суб'єкта владних повноважень -
начальника районного відділу
Управління Міністерства внутрішніх
справ України щодо реєстрації та
розгляду заяви про злочин, тобто
оскарження процесуальних дій, які
регулювалися статтею 99
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року.

Отже, спірні відносини, що виникли між
сторонами по даній справі не є
управлінськими, а повноваження
відповідача в цих правовідносинах
регламентовані
Кримінально-процесуальним кодексом
України.

Захист прав позивача, з урахуванням
обов'язковості дотримання вимог
частини третьої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, вимагав би від
адміністративного суду перевірки
дотримання відповідачами вимог
Кримінально-процесуального кодексу
України.

Адміністративний суд не має
повноважень на здійснення такої
перевірки та на відновлення порушених
у рамках кримінального процесу прав
заявника.

За таких обставин вимоги про
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності органів слідства та
прокуратури під час досудового
слідства повинні розглядатися у межах
кримінального, а не адміністративного
судочинства.

Рішення апеляційного суду про
скасування рішення суду першої
інстанції та закриття провадження у
справі ухвалено з додержанням норм
процесуального права, передбачених
Кодексом адміністративного
судочинства України, підстав для його
скасування не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись
статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а по-станову Окружного
адміністративного суду міста
Севастополя від 29 грудня 2010 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 04 квітня 2011
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ С.С. Пасічник
/підпис/ В.В. Юрченко /підпис/