Справа № 802/3607/14-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 листопада 2014 р.
Справа № 802/3607/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Сала
П.І.,

за участю

секретаря судового засідання:
Шалагінової М.С.,

представника позивача:
ОСОБА_1,

представника відповідача:
Цибка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області

про: визнання відмови протиправною та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

09.10.2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з
адміністративним позовом, у якому
просить визнати незаконною та
скасувати відмову Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області у наданні їй
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки орієнтовною площею 65 га на
території Чернятинської сільської
ради Жмеринського району Вінницької
області з метою її надання в оренду для
ведення фермерського господарства,
зобов'язати відповідача повторно
розглянути подане нею клопотання від
06.03.2014 року про надання вищевказаного
дозволу і прийняти рішення з
дотриманням вимог чинного
законодавства у строки, порядку та в
спосіб, передбачений статтею 123
Земельного кодексу України.

Заявлені позовні вимоги позивачка
мотивує тим, що 06.03.2014 року вона подала
Головному управлінню Держземагенства
у Вінницькій області клопотання про
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки орієнтовною площею 0,65 га на
території Чернятинської сільської
ради Жмеринського району Вінницької
області із земель запасу
сільськогосподарського призначення
державної власності (рілля) з метою
подальшої передачі цієї земельної
ділянки в оренду для ведення
фермерського господарства. Однак,
відповідач відмовив у наданні такого
дозволу, посилаючись на те, що в
поданому клопотанні не зазначено
інформації про кількість членів
фермерського господарства та відсутнє
обґрунтування розмірів земельної
ділянки з урахуванням перспектив
діяльності фермерського господарства.
Позивачка вважає вказану відмову
неправомірною, оскільки при зверненні
до Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області
нею було дотримано усіх вимог закону, а
відтак правових підстав відмовляти у
наданні дозволу на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки відповідач
не мав.

У судовому засіданні представник
позивача адміністративний позов
підтримала, посилаючись на обставини,
викладені у позовній заяві. Додатково
пояснила, що відмова Головного
управлінням Держземагенства у
Вінницькій області у наданні ОСОБА_3
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки не відповідає вимогам ч. 3 ст. 123
Земельного кодексу України. Крім того,
згідно із ст. 118 цього Кодексу для
вирішення питання про надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
забороняється вимагати додаткові
матеріали та документи, не передбачені
даною статтею. Тому вимога відповідача
щодо надання документів, які
підтверджують кількість членів
фермерського господарства та щодо
обґрунтування розмірів земельної
ділянки з урахуванням перспектив
діяльності фермерського господарства
є незаконною. Просить суд
адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги заперечив та
у своїх поясненнях звертає увагу суду
на те, що ОСОБА_3 було відмовлено у
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки з тих підстав, що у клопотанні
позивачки не зазначено інформації про
кількість членів фермерського
господарства та обґрунтування
розмірів земельної ділянки з
урахуванням перспектив діяльності
фермерського господарства. При цьому
зазначає, що необхідність надання
такої інформації обумовлюється
положеннями статті 7 Закону України
"Про фермерське господарство", а тому у
відповідача не було підстав для
задоволення клопотання. Просить
врахувати, що наказом Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області № 2-3972/15-14-СГ від
24.11.2014 року затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність громадянам для
ведення особистого селянського
господарства на території
Чернятинської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області та надано у власність 29-ти
громадянам земельні ділянки із земель
резервного фонду
сільськогосподарського призначення
державної власності на території
Чернятинської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області. Таким чином, земельні ділянки,
щодо яких позивачка просила надати
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою, на даний час вже передані
у приватну власність.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши інші докази, які є у
справі в їх сукупності, суд доходить
висновку, що заявлений
адміністративний позов належить
задовольнити частково.

Встановлено, що 06.03.2014 року ОСОБА_3
звернулась до Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області з
клопотанням про надання їй дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
орієнтовною площею 65 га на території
Чернятинської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області з метою надання в оренду для
ведення фермерського господарства із
земель запасу сільськогосподарського
призначення (рілля) (а.с. 5).

Листом за № 31-2-0.3-3215/2-14 від 11.04.2014 року
Головне управління Держземагенства у
Вінницькій області повідомило
позивачку, що у поданому клопотанні не
зазначено інформації про кількість
членів фермерського господарства та
обґрунтування розмірів земельної
ділянки з урахуванням перспектив
діяльності фермерського господарства,
а тому управління не може надати дозвіл
на виготовлення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки (а.с.
6).

Перевіряючи законність вищевказаної
відмови, суд керується наступними
мотивами.

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, Земельним
кодексом України (далі - ЗК України).

Так, в силу положень ст. 14 Конституції
України право власності на землю
гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою виключно
відповідно до закону.

Згідно з п. "в" ч. 1 ст. 31 ЗК України землі
фермерського господарства можуть
складатися із земельної ділянки, що
використовується фермерським
господарством на умовах оренди.

Порядок надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування визначений статтею 123 ЗК
України, частиною другої якої
передбачено, що особа, зацікавлена в
одержанні у користування земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності за проектом
землеустрою щодо її відведення,
звертається з клопотанням про надання
дозволу на його розробку до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
які відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу,
передають у власність або користування
такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний
розмір земельної ділянки та її цільове
призначення. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування та розмір
земельної ділянки, письмова згода
землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки). Верховній Раді АРК,
Раді міністрів АРК, органам виконавчої
влади або органам місцевого
самоврядування, які передають земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у користування відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 123 ЗК України
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування в межах
їх повноважень у місячний строк
розглядає клопотання і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.

При цьому суд наголошує на тому, що
підставою для відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Крім того, частиною 4 статті 122 ЗК
України визначено, що центральний
орган виконавчої влади з питань
земельних ресурсів у галузі земельних
відносин та його територіальні органи
передають земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Відповідно до п. 1 Положення про
Державне агентство земельних ресурсів,
затвердженого Указом Президента
України № 445 від 08.04.2011 року (далі -
Положення), Державне агентство
земельних ресурсів України
(Держземагентство України) є
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра аграрної політики та
продовольства України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності.

Згідно з пп. 6-1 п. 4 Положення
Держземагентство України відповідно
до покладених на нього завдань передає
відповідно до закону безпосередньо або
через визначені в установленому
порядку територіальні органи земельні
ділянки сільськогосподарського
призначення державної власності у
власність або в користування для всіх
потреб.

Пунктом 7 Положення передбачено, що
Держземагентство України здійснює
свої повноваження безпосередньо і
через утворені в установленому порядку
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районах, містах, а також
через міськрайонні, міжміські,
міжрайонні територіальні органи.

Оскільки спірна земельна ділянка
належить до категорії земель
сільськогосподарського призначення,
саме до компетенції Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області відноситься
розгляд питання про надання дозволу чи
відмови у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення цієї земельної ділянки.

Судом встановлено, що підставою для
відмови у наданні позивачці ОСОБА_3
дозволу на виготовлення проекту
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки є те, що у поданому
нею письмовому клопотанні не зазначено
інформації про кількість членів
фермерського господарства та
обґрунтування розмірів земельної
ділянки з урахуванням перспектив
діяльності фермерського господарства.
Разом із тим, така підстава для
прийняття рішення про відмову у
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки частиною 3 статті 123 ЗК України
не передбачена, тоді як перелік підстав
для відмови є вичерпним і розширеному
тлумаченню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні клопотання
ОСОБА_3, відповідач посилається на
вимоги частини 1 статті 7 Закону України
"Про фермерське господарство",
відповідно до якої у заяві для
отримання (придбання) у власність або в
оренду земельної ділянки державної
власності з метою ведення фермерського
господарства громадяни зазначаються:
бажаний розмір і місце розташування
ділянки, кількість членів фермерського
господарства та наявність у них права
на безоплатне одержання земельних
ділянок у власність, обґрунтування
розмірів земельної ділянки з
урахуванням перспектив діяльності
фермерського господарства. До заяви
додаються документи, що підтверджують
досвід роботи у сільському
господарстві або наявність освіти,
здобутої в аграрному навчальному
закладі.

Проте суд зауважує, що вищевказані
положення закону не узгоджуються з
нормами Земельного кодексу України,
який має вищу юридичну силу, оскільки
фактично встановлюють додаткові
вимоги для заявника, не передбачені
статтею 123 ЗК України.

Крім того, на переконання суду,
положення статті 7 Закону України "Про
фермерське господарство" не можуть
бути застосовані до спірних
правовідносин, оскільки вони
поширюються на випадки звернення
громадянин до відповідної районної
державної адміністрації або місцевої
ради з метою отримання земельної
ділянки у власність або в оренду, тоді
як позивачка ОСОБА_3 звернулася до
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області за дозволом на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

При вирішенні справи суд враховує
практику Європейського Суду з прав
людини, який у своєму рішенні від 14.10.2010
року (справа "Щокін проти України")
зазначив, що відсутність в
національному законодавстві
необхідної чіткості та точності, які
передбачали можливість різного
тлумачення такого важливого
фінансового питання, порушує вимогу
"якості закону", передбачену
Конвенцією, та не забезпечує
адекватний захист від свавільного
втручання публічних органів державної
влади у майнові права заявника.

Крім того, згідно з рішенням
Європейського Суду з прав людини від
03.04.2008 року (справа "Корецький та інші
проти України") закон має бути
доступний для конкретної особи і
сформульований з достатньою чіткістю
для того, щоб вона могла, якщо це
необхідно, за допомогою кваліфікованих
радників передбачити в розумних межах,
виходячи з обставин справи, ті
наслідки, які може спричинити означена
дія. Щоб положення національного
закону відповідали цим вимогам, він має
гарантувати засіб юридичного захисту
від свавільного втручання органів
державної влади у права, гарантовані
Конвенцією. У питаннях, які стосуються
основоположних прав, надання правової
дискреції органам виконавчої влади у
вигляді необмежених повноважень було б
несумісним з принципом верховенства
права, одним з основних принципів
демократичного суспільства,
гарантованих Конвенцією. Відповідно
закон має достатньо чітко визначати
межі такої дискреції та порядок її
реалізації. Ступінь необхідної
чіткості національного законодавства,
яке безумовно не може передбачити всі
можливі випадки, значною мірою
залежить від того, яке саме питання
розглядається, від сфери, яку це
законодавство регулює, та від числа та
статусу осіб, яких воно стосується

Таким чином, оскільки Земельний кодекс
України є спеціальним законодавчим
актом, який регулює земельні відносини,
в тому числі особливості щодо
виділення земель
сільськогосподарського призначення,
необхідно виходити з того, що його
положення мають пріоритет перед
нормами Закону України "Про фермерське
господарство" в частині порядку
надання (передачі) земельних ділянок
для ведення фермерського господарства.

З огляду на викладене суд доходить
висновку, що Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області з
непередбачених законом підстав
відмовило ОСОБА_3 у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення в оренду для ведення
фермерського господарства земельної
ділянки орієнтовною площею 65 га на
території Чернятинської сільської
ради Жмеринського району Вінницької
області.

Відтак, позовні вимоги в частині
визнання протиправною такої відмови,
яка викладена у листі-відповіді №
31-2-0.3-3215/2-14 від 11.04.2014 року, належить
задовольнити.

Разом із тим, суд не вбачає достатніх
правових підстав для задоволення
адміністративного позову в іншій
частині, а саме в частині позовних
вимог про покладення на відповідача
обов'язку повторно розглянути
клопотання позивачки від 06.03.2014 року
про надання вищевказаного дозволу і
прийняти рішення з дотриманням вимог
чинного законодавства у строки,
порядку та в спосіб, що передбачені ст.
123 ЗК України.

Так, судом встановлено, що 30.04.2010 року на
підставі розпорядження Жмеринської
районної державної адміністрації
Вінницької області № 282 "Про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок розташованих на території
Чернятинської сільської ради"
громадянам, зазначеним у додатку до
цього розпорядження, надано дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок площею 2,00
га кожна у власність за рахунок земель
сільськогосподарського призначення
(землі резервного фонду) Чернятинської
сільської ради, для ведення особистих
селянських господарств.

Відповідно до наказу Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області №2-3972/15-14-СГ від
24.11.2014 року затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність громадянам для
ведення особистого селянського
господарства на території
Чернятинської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області та надано у власність 29-ти
громадянам земельні ділянки із земель
резервного фонду
сільськогосподарського призначення
державної власності на території
Чернятинської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області.

Отже, земельна ділянка, щодо якої
позивачка просила надати дозвіл на
розроблення проекту землеустрою з
метою її подальшої передачі в оренду
для ведення фермерського господарства,
на даний час передана у приватну
власність громадян, а тому способом
захисту позивачкою своїх прав та
інтересів може бути оскарження до суду
вищевказаного наказу або оспорення
права власності громадян на спірну
земельну ділянку.

Водночас, на переконання суду, підстав
для зобов'язання відповідача повторно
розглянути клопотання ОСОБА_3 від 06.03.2014
року немає, оскільки жодних правових
наслідків це не матиме.

Згідно з ст. 11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

В силу вимог ст.ст. 71, 86 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. Суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну
обґрунтованість доводів сторін,
оцінивши докази суб'єкта владних
повноважень на підтвердження
правомірності своїх рішень та дій і
докази, надані позивачем, суд доходить
висновку, що заявлений позов належить
задовольнити частково, а саме в частині
визнання протиправною відмови
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області, викладеної у
листі-відповіді за № 31-2-0.3-3215/2-14 від
11.04.2014 року, у наданні ОСОБА_3 дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення в оренду земельної ділянки
для ведення фермерського господарства
орієнтовною площею 65 га на території
Чернятинської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області. У задоволенні решти позовних
вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат у справі суд враховує, що
відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Частиною 3 статті 94 КАС України
передбачено, що якщо адміністративний
позов задоволено частково, судові
витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

З огляду на те, що позовні вимоги носять
немайновий характер, а позов підлягає
частковому задоволенню, на користь
позивачки необхідно стягнути
відповідну частину понесених нею і
документально підтверджених судових
витрат у даній адміністративній
справі, а саме 36,54 грн.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163,
167, 254 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправною відмову
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області, викладену у
листі-відповіді за № 31-2-0.3-3215/2-14 від
11.04.2014 року, у наданні ОСОБА_3 дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення в оренду земельної ділянки
для ведення фермерського господарства
орієнтовною площею 65 га на території
Чернятинської сільської ради
Жмеринського району Вінницької
області.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 36
(тридцять шість) грн. 54 коп.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова у повному обсязі
виготовлена: 26.11.2014 року.

Суддя
Сало Павло Ігорович