Справа № 691/1205/14-а
Суддя: Савенко О. М.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 691/1205/14-а
провадження № 2-а/691/75/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року Городищенський
районний суд Черкаської областіВ
складі:

головуючого судді
Савенко О.М.

при секретарі судових засідань
Нездолій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Городище матеріали
справи за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління соціального
захисту населення Городищенської
районної державної адміністрації
Черкаської області про поновлення на
роботі, оплату за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди, -

встановив:

В Городищенський районний суд з
адміністративним позовом звернулася
ОСОБА_2 до Управління соціального
захисту населення Городищенської
районної державної адміністрації
Черкаської області про поновлення на
роботі, оплату за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
позивач працювала в управлінні
соціального захисту населення
Городищенської районної державної
адміністрації Черкаської області на
посаді головного спеціаліста відділу
персоніфікованого обліку осіб, які
мають право на пільги. 07 травня 2014 року
виданий наказ управління соціального
захисту населення Городищенської
районної державної адміністрації
Черкаської області №23/ОС «Про
скорочення посади головного
спеціаліста відділу персоніфікованого
обліку осіб, які мають право на пільги»,
а 07 липня 2014 року наказ управління
соціального захисту населення
Городищенської районної державної
адміністрації Черкаської області
№30/ОС «Про звільнення
ОСОБА_2.».Оскаржуваним наказом була
звільнена на підставі п. 1 ст.40 КЗпП
України в зв'язку з скороченням штату
працівників. Своє звільнення вважає
незаконним, оскільки порушено її
переважне право залишення на роботі
при скороченні чисельності чи штату
працівників відповідно ч.1 ст.42 КЗпП
України та не враховано переваги перед
іншими працівниками на залишення на
роботі.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
повністю та просили позов
задовольнити, шляхом скасування
наказів про скорочення та про
звільнення, поновлення на посаді
публічної служби та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу і завданої моральної шкоди в
розмірі 10000 грн., покладаючись при цьому
на розсуд суду.

Представники відповідачів проти
задоволення позову заперечували та
зазначили про те, що на час виникнення
спірних правовідносин відбулося
скорочення посади позивача, а при
залишенні на роботі інших працівників
перевага надавалась працівникам з
більшою кваліфікацією та
продуктивністю праці.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, свідчення свідків
ОСОБА_3, ОСОБА_4, які посвідчили, що
позивачка за період роботи в
управлінні соціального захисту
населення Городищенської РДА сумлінно
виконували покладені на неї обов»язки
та, що їм достеменно відомо, що
підставою для звільнення були
політичні погляди останньої, остільки
інших об»єктивних підстав не було,
перевіривши матеріали справи, оцінивши
надані докази в їх сукупності, суд
дійшов до висновку про наявність
підстав для часткового задоволення
позову, в зв'язку з наступним.

Статтею 2 КАС України визначено, що
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

За змістом ст.11 КАС України, суд
повинен визначити характер спірних
правовідносин та зміст правової
вимоги, матеріальний закон, який їх
регулює, а також факти, що підлягають
встановленню і лежать в основі вимог та
заперечень.

Судом встановлено, що предметом цього
спору є питання законності звільнення
особи з займаної посади, а отже,
з'ясування цих обставин та
правомірності дій відповідача і має
бути перевірене в судовому засіданні в
порядку ч. 3 ст.2 КАС України з метою
прийняття законного і обґрунтованого
судового рішення.

Так, згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України
«Про державну службу», державна служба
припиняється, передусім, із загальних
підстав, передбачених Кодексом Законів
про Працю України, а також з підстав,
визначених цією статтею. Таким чином,
при звільненні особи з публічної
служби за загальними підставами,
передбаченими Кодексом Законів про
Працю України, на цю особу поширюються
гарантії, передбачені КЗпП, якщо інше
прямо не передбачено спеціальним
законом.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про місцеві державні адміністрації»
від 09 квітня 1999 року № 586-ХІУ склад
місцевих державних адміністрацій
формують голови місцевих державних
адміністрацій. У межах бюджетних
асигнувань, виділених на утримання
відповідних місцевих державних
адміністрацій, а також з урахуванням
вимог статті 18 Закону України «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності», їх голови визначають
структуру місцевих державних
адміністрацій.

Наявні у справі копії наказів від 07
травня 2014 року управління соціального
захисту населення Городищенської
районної державної адміністрації
Черкаської області №23/ОС «Про
скорочення посади головного
спеціаліста відділу персоніфікованого
обліку осіб, які мають право на пільги»
та від 07 липня 2014 року управління
соціального захисту населення
Городищенської районної державної
адміністрації Черкаської області
№30/ОС «Про звільнення ОСОБА_2.»,
свідчать, що у зв'язку з скороченням
штату працівників і відсутністю
вакантних посад, позивача ОСОБА_2 07
липня 2014 року звільнено з посади
головного спеціаліста відділу
персоніфікованого обліку осіб, які
мають право на пільги відповідно до п. 1
ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 20,22).
Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці.Наказом начальника
Управління № 23/ОС від 07 травня 2014 року
попереджено позивача про наступне
вивільнення, тобто завчасно як того
вимагають вищенаведені норми
трудового законодавства. Із вказаним
наказом позивача ознайомлено у день
його прийняття (а.с.21).Оскаржуваний
наказ відповідача про звільнення
виданий 07 липня 2014 року, тобто через два
місяці з дня офіційного попередження
позивача про наступне вивільнення.
Таким чином, відповідач завчасно
попередив позивача щодо її вивільнення
та виніс оскаржуваний наказ у
відповідності до вимог закону.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадку змін в організації виробництва
і праці, в тому числі ліквідації,
реорганізації, банкрутства або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП
України).Представники відповідача,
суду пояснили, що при скороченні штату
вони зобов»язані були вирішувати на
підставі листа від 23.04.2014 року
№304/1/01-01-33 та розпорядження
Городищенської районної державної
адміністрації №57-к від 06.05.2014 року
питання саме про скорочення робочої
одиниці в управлінні, а не можливість
переведення, остільки за Штатним
розписом на 2014 рік працівників
управління соціального захисту
населення Городищенської районної
державної адміністрації Черкаської
області вільних посад не було (а.с.80-82).
Встановлені в судовому засіданні
обставини та досліджені докази, дають
суду підстави стверджувати, що за таких
обставин дії відповідача мали б
полягати в наступному.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ч. 2 цієї ж норми, при рівних
умовах продуктивності праці і
кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається: 1) сімейним - при
наявності двох і більше утриманців; 2)
особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації працівникам, які
навчаються у вищих і середніх
спеціальних учбових закладах без
відриву від виробництва; 5) учасникам
бойових дій, інвалідам війни та особам,
на яких поширюється чинність Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту"; 6)
авторам винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій; 7)
працівникам, які дістали на цьому
підприємстві, в установі, організації
трудове каліцтво або професійне
захворювання; 8) особам з числа
депортованих з України, протягом п'яти
років з часу повернення на постійне
місце проживання до України; 9)
працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.
Перевага в залишенні на роботі може
надаватися й іншим категоріям
працівників, якщо це передбачено
законодавством України.

Аналіз викладених правових норм
свідчить про те, що основним критерієм
визначення переважного права
залишення на посаді є висока
кваліфікація і продуктивність праці, а
у випадку рівності даних умов, власник
керується так званими додатковими
умовами.

З наданих сторонами доказів,
вбачається, що ОСОБА_2 у 1993 році
закінчила Київський державний
економічний університет за
спеціальністю «фінанси і кредит» та
отримала кваліфікацію економіста, має
вищу освіту з освітньо-кваліфікаційним
рівнем спеціаліста, працювала в
управлінні соціального захисту
населення Городищенської районної
державної адміністрації Черкаської
області з 2010 року на посаді заступника
начальника управління, присвоєний 12
ранг державного службовця, з січня 2013
року продовжила роботу на посаді
головного спеціаліста відділу праці та
переведена в подальшому на посаду в
грудні 2013 року головного спеціаліста
відділу персоніфікованого обліку осіб,
які мають право на пільги, за сумлінне
ставлення до виконання професійних
обов»язків та високе досягнення
показників у роботі нагороджувалася в
серпні 2011 року грамотою Городищенської
районної державної адміністрації
Черкаської області, у вересні 2012 року
пройшла функціональне навчання у сфері
цивільного захисту, а у квітні 2012 року
навчання по законодавчих та
нормативно-правових актах з охорони
праці, електробезпеки та пожежної
безпеки, гігієни праці, надання першої
допомоги потерпілим( а.с.8-12,124-133,139-141).
Згідно даних Порівняльної таблиці
показників та ефективності роботи
головних спеціалістів відділу
персоніфікованого обліку осіб, які
мають право на пільги в порівнянні з
працівниками відділу, позивачка має
лише достатню кваліфікацію, в той час
як не враховано дані щодо рівня
продуктивності праці, які б
обґрунтовували дані щодо всіх
працівників, наявності на утриманні
неповнолітнього сина та доньки, яка
навчається в навчальному закладі,
попередні заохочення, періодичне
підвищення кваліфікації (а.с.100). Суд,
при прийнятті рішення враховує і ту
обставину, що працівники відділу, троє
із п»яти головних спеціалістів це
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 мають більш
високу кваліфікацію - спеціаліст, в той
час, як два головні спеціалісти ОСОБА_7
і ОСОБА_8 мають нижчу кваліфікацію -
молодший спеціаліст(а.с.98-99,100, 105-121).

У позовній заяві позивач, крім іншого,
посилається на те, що при звільненні її
з посади були порушені вимоги Закону
України «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності» в
частині не узгодження її звільнення, що
відповідно до наданих та досліджених
судом доказів, є підтвердженим та
доведеним перед судом. Так, згідно із
Законом України «Про професійні
спілки, їх права та гарантії
діяльності» первинна організація
профспілки - добровільне об'єднання
членів профспілки, які, як правило,
працюють на одному підприємстві, в
установі, організації незалежно від
форми власності і виду господарювання
або у фізичної особи, яка використовує
найману працю, або забезпечують себе
роботою самостійно, або навчаються в
одному навчальному закладі. Відповідно
до пункту 10 статті 38 Закону України
«Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності» виборний орган
первинної профспілкової організації
дає згоду або відмовляє у дачі згоди на
розірвання трудового договору з
ініціативи роботодавця, який є членом
діючої на підприємстві, установі,
організації профспілки. Так, протокол
№2 засідання профкому первинної
профспілкової організації управління
соціального захисту населення
Городищенської РДА, подання до
первинної профспілкової організації
управління соціального захисту
населення Городищенської РДА від 07.05.2014
року, протокол №2 загальних зборів
трудового колективу первинної
профспілкової організації управління
соціального захисту населення
Городищенської РДА від 07.05.2014 року,
листи голови профкому від 08.05.2014 року,
13.08.2014 року, 22.08.2014 року, 28.08.2014 року,
протокол №3 загальних зборів
трудового колективу первинної
профспілкової організації управління
соціального захисту населення
Городищенської РДА від 02.09.2014 року, за
своїм змістом спростовують доводи
відповідача про скорочення в законний
спосіб (а.с.81, 84-86, 95-99).

Вищенаведене спростовується і
результатами перевірки в управлінні
соціального захисту населення
Городищенської РДА за зверненням
ОСОБА_2 щодо дотримання чинного
законодавства при звільненні заявниці
із займаної посади у зв»язку із
скороченням штату працівників,
проведеної Головним управлінням
державної служби України в Черкаській
області від 05.08.2014 року (а.с.164-165).

Оскільки накази від 07 травня 2014 року
№23/ос «Про скорочення посади головного
спеціаліста відділу персоніфікованого
обліку осіб, які мають право на пільги»
та від 07 липня 2014 року №30/ОС «Про
звільнення ОСОБА_2.». винесено не
обґрунтовано, без врахування усіх
обставин справи, що мають значення для
прийняття рішення, вони підлягають
скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 235
КЗпП при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання нижче
оплачуваної роботи, але не більш як за
один рік.

Середній заробіток працівника згідно з
частиною першою статті 27 Закону
України "Про оплату праці" N 108/95-ВР
визначається за правилами,
закріпленими у Постанові Кабінету
Міністрів України, від 08.02.1995, №100 "Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати", надалі
Порядку.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є розрахована
згідно з абзацом першим пункту 8 цього
Порядку середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника.

Після визначення середньоденної
заробітної плати ,як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику ,здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абзац другий
пункту 8 Порядку).

Позивачем та її представником позовні
вимоги щодо розміру середнього
заробітку позивачки не обґрунтовані за
відсутності повних даних для обрахунку
з їх слів, а тому загальна сума яка
підлягає стягненню за час вимушеного
прогулу з необхідним проведенням
відрахувань зборів і податків
встановлених законодавством,
покладаються на відповідача при
виконанні постанови суду.

При прийнятті рішення судом надано
оцінку і змісту колективного звернення
працівників управління соціального
захисту населення Городищенсько РДА до
суду про підтримання рішення щодо
скорочення однієї штатної одиниці
відділу персоніфікованого обліку осіб,
які мають право на пільги ОСОБА_2, як
такої, що не є високопрофесійною,
кваліфікованою, такою, що не приймає
участі у житті та роботі управління, не
проявляє ініціативи.З врахуванням
викладеного, суд, звертає увагу, що
предметом судового розгляду є позовні
вимоги щодо законності проведення
процедури скорочення, а не вирішення
питання оцінки якості роботи
державного службовця, тому не
погоджується із підставами для
врахування змісту колективного
звернення при прийнятті рішення.

Щодо відшкодування моральної шкоди,
суд, враховує наступне.

Позивач, вважаючи незаконним своє
звільнення просила суд, стягнути на її
користь заподіяну відповідачем
моральну шкоду, яку спочатку
обґрунтовувала в розмірі 10000 гривень, а
потім просили задоволити на розсуд
суду. Представник позивача такі вимоги
підтримала. Так, право фізичних осіб на
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, завданої внаслідок порушення
їхніх прав, свобод та законних
інтересів, має конституційно-правову
природу. Зокрема, ст. 56 Конституції
України встановлює право кожного на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.Засади та сутність
інституту моральної шкоди
розкриваються в Цивільному кодексі
України, стаття 23 якого встановлює, що
моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи; моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, одноразово, якщо інше
не встановлено договором або законом.У
трудовому законодавстві право
працівника на відшкодування моральної
шкоди, завданої порушенням його
трудових прав, визначено у статті 237
КЗпП України. Відповідно до норм цієї
статті відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Із
наведеного випливає, що обов'язок з
відшкодування моральної шкоди виникає
лише за умови, що моральні страждання
працівника, або втрата ним нормальних
життєвих зв'язків, або необхідність
додаткових зусиль для організації
свого життя стали наслідками порушення
законних прав працівника.Відповідно до
частини 2 статті 21 Кодексу
адміністративного судочинства України
вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди,
сторона позивача не лише не довела
суду, але і не визначилася з розміром,
покладаючись на розсуд суду, що
незаконне звільнення позбавило
позивачку гарантованого Конституцією
України права на працю та можливості
заробляти собі на життя, призведення
до моральних страждань від яких було
втрачено душевний спокій, нормальні
життєві зв'язки, вимушене докладання
додаткових зусиль для відновлення
своїх прав, налагодження стосунків з
оточуючими. Під час розгляду справи суд
установив протиправність рішення про
звільнення і зрозуміло, що встановлені
протиправні дії відповідача безумовно
призвели до переживання, хвилювання,
зміни в загальному душевному настрої
та відбилися на способі життя,
спілкуванні, звичках позивача, проте
попри все суду такі позовні вимоги
мають бути доведені і обґрунтовані у
визначений законодавцем сосіб їх
захисту.

Відповідно частини 1 статті 5 Закону
України "Про судовий збір" від сплати
судового збору звільняються позивачі -
за подання позовів про стягнення
заробітної плати, поновлення на роботі
та за іншими вимогами, що випливають із
трудових правовідносин, судовий збір
відшкодуванню не підлягає.

Відповідно до ч 5 ст. 235 КЗпП України,
рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, прийняте органом, який
розглядає трудовий спір, підлягає
негайному виконанню.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст. ст. 2,4,6,14,17,18,71,94,99,159-163,167,185,186 КАС
України, ст.ст.40,42,235, 237-1 КЗпП України,
ст.30 Закону України «Про державну
службу», ст.5 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації», ст.18
Закону України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності», ст.27 Закону
України "Про оплату праці", суд -

постановив :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до
Управління соціального захисту
населення Городищенської районної
державної адміністрації Черкаської
області про поновлення на роботі,
оплату за час вимушеного прогулу та
стягнення моральної шкоди - задоволити
частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ
Управління соціального захисту
населення Городищенської районної
державної адміністрації Черкаської
області від 07.05.2014 року №23/ОС про
скорочення посади головного
спеціаліста відділу персоніфікованого
обліку осіб, які мають право на пільги.

Визнати незаконним та скасувати наказ
Управління соціального захисту
населення Городищенської районної
державної адміністрації Черкаської
області від 07.07.2014 року № 30/ОС про
звільнення ОСОБА_2.

Поновити ОСОБА_2 на посаді головного
спеціаліста відділу персоніфікованого
обліку осіб Управління соціального
захисту населення Городищенської
районної державної адміністрації
Черкаської області, які мають право на
пільги з виплатою середнього заробітку
за час вимушеного прогулу.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду в частині поновлення
ОСОБА_2 на роботі та виплаті середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
підлягає негайному виконанню.

Постанова суду може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду повністю або
частково шляхом подачі апеляційної
скарги.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси чи обов"язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
постанову суду першої інстанції
повністю або частково, крім випадків,
встановлених КАС України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подала, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення.

Суддя О. М. Савенко