Справа № 8а/267-3019
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/57263/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу

Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Тернопільській області

на постанову Господарського суду
Тернопільської області від 22.08.2006 та
ухвалу Львівського апеляційного
господарського суду від 04.05.2011

у справі №8а/267-3019

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2

до Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції

про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду
Тернопільської області від 22.08.2006,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
04.05.2011, позов задоволено. Визнано
нечинним та скасовано податкове
повідомлення-рішення №/1/37066 від
20.06.2006 на суму 71140,50 грн., у т.ч. за
основним платежем 47347 грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями в сумі 23793,50 грн.
з моменту винесення.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції та прийняття
нового про відмову в позові, з підстав
невірного застосування норм
матеріального права.

Перевіривши під час попереднього
судового засідання повноту
встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в
судових рішеннях, в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідачем проведено планову
документальну перевірку з питань
дотримання позивачем вимог
законодавства про оподаткування за
період з 01.01.2005 по 31.12.2005, за
результатами якої складено акт
№9556/17-426/НОМЕР_1 від 13.04.2006.

Перевіркою встановлено порушення п.1.8
ст. 1, пп.7.3.1 п.7.3, пп.7.4.1 п.7.4, пп.7.7.1 п.7.7 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість», внаслідок чого
донарахованого податку на додану
вартість в сумі 60014,00 грн.

На підставі акта перевірки прийнято
податкове повідомлення-рішення
№/1/37066 від 20.06.2006, яким визначено
суму податкового зобов'язання по
податку на додану вартість в розмірі
71140,50 грн., в тому числі за основним
платежем 47347 грн., а також за штрафними
(фінансовими) санкціями 23793,50 грн.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судом першої та апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, на які
посилається відповідач у касаційній
скарзі, та вважає, що судами повно
встановлені обставини у справі, яким
надана правильна правова оцінка на
підставі законодавства, яке
врегульовує спірні відносини.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 цього Закону
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг); або
дата отримання податкової накладної,
що засвідчує придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, оцінивши в сукупності
наявні в матеріалах справи докази,
дійшов висновку про наявність підстав
для задоволення позову, оскільки
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності підприємця
товарно-матеріальних цінностей,
реальність придбання яких
відповідачем не заперечується,
підтверджується належними первинними
документами, у т.ч. податковими
накладними, договором на переробку
давальницької сировини від 12.02.2005,
договором на постачання хлібобулочних
виробів від 05.10.2002, угодою на постачання
сировини і товарів від 15.10.2002 з ТОВ
«Надзбруччя хліб». Крім того, знайшла
своє підтвердження та відповідачем не
спростована, реальність проведених
позивачем господарських операцій щодо
придбання борошна за період з 01.10.2005 по
31.12.2005 у Приватного підприємства
«Матрікс», Приватного підприємства
«Транстехмаш» та Приватного
підприємства «Терно-маркет».

Видані позивачу податкові накладні
постачальниками товарів (робіт,
послуг), складені відповідно до вимог
пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» та наказу
ДПА України № 165 від 30.05.1997 «Про
затвердження форм податкової
накладної та порядку її заповнення», на
час їх видачі контрагенти мали
необхідний обсяг податкової
правосуб'єктності, були
зареєстрованими платниками ПДВ в
установленому порядку на момент
здійснення спірних господарських
операцій.

Наявність у позивача належно
оформлених первинних документів на
підтвердження понесених витрат та
податкового кредиту, які були належним
чином відображені ним у податковому
обліку, відповідачем не спростовано,
жодних свідчень того, що спірні угоди
та/або їх виконання спричинило
заниження чи приховування об'єктів
оподаткування у відповідних
господарських операціях з боку їх
учасників, відповідачем не надано.

Крім того, позивач не може нести
відповідальність як за несплату
податків його контрагентом, так і за
можливу недостовірність відомостей
про нього, включених до Єдиного
державного реєстру, за умови
необізнаності щодо такої.

Таким чином, за умови реального
здійснення господарської операції, яка
призвела до об'єктивної зміни складу
активів платника податків - покупця,
будь-які порушення постачальниками
товару правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
валові витрати чи податковий кредит.

Вимога пункту 1.8 статті 1 Закону України
«Про податок на додану вартість» щодо
надмірної сплати податку на додану
вартість як необхідної умови
повернення з бюджету сум цього податку
його платникові стосується саме цього
платника і сплати ним податку у ціні
придбання товарів (послуг) їх
постачальникам.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Недобросовісність платника має бути
встановлена безумовними та
однозначними доказами, однак такі
докази на порушення вимог частин
першої, другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
податковим органом не представлено,
реальність виконання господарських
операцій, на підставі яких позивачем
сформовано податковий кредит, не
спростовано.

Не знайшли свого підтвердження і
висновки відповідача про порушення
позивачем вимог пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» при розрахунку зобов?язань з
податку на додану вартість.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновки судів, покладені
в основу оскаржуваних рішень; оскільки
фактично спрямовані на переоцінку
установлених судами обставин, що
перебуває поза межами перегляду справи
в касаційній інстанції.

З урахуванням викладеного
процесуальних підстав для скасування
оскаржуваних судових рішень не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Тернопільській області
відхилити, а постанову Господарського
суду Тернопільської області від 22.08.2006
та ухвалу Львівського апеляційного
господарського суду від 04.05.2011 залишити
без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун