Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/78929/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., секретар
Буденко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги ОСОБА_4 та
Державного комітету України із
земельних ресурсів на постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 15 липня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26 жовтня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Державного комітету України із
земельних ресурсів, Головного
управління Держкомзему у Сумській
області, третя особа ОСОБА_5 про
визнання наказів незаконними,
поновлення на посаді, стягнення
заробітної плати,

в с т а
н о в и л а :

У квітні 2008 року позивачка
звернулась до суду із зазначеним
позовом до відповідачів. Уточнивши
позовні вимоги, просила визнати
незаконним та скасувати наказ
Державного агентства земельних
ресурсів України від 26 лютого 2008 року
року № 57-кт «Про поновлення ОСОБА_5 на
посаді начальника Головного
управління земельних ресурсів у
Сумській області», визнати незаконним
та скасувати наказ Державного
агентства земельних ресурсів України
від 26 лютого 2008 року № 58 кт «Про
звільнення ОСОБА_4.», яким її
звільнено від виконання обов'язків
начальника Головного управління
земельних ресурсів у Сумській області
у зв'язку з поновленням на роботі
ОСОБА_5 згідно п. 6 ст. 40 Кодексу законів
про працю (далі - КЗпП) України, поновити
її на посаді виконуючого обов'язки
начальника Головного управління
земельних ресурсів у Сумській області,
зобов'язати Головне управління
Держкомзему у Сумській області
виплатити середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що займала посаду виконуючого
обов'язки начальника Головного
управління земельних ресурсів у
Сумській області. Наказом Державного
агентства з земельних ресурсів України
(правонаступник - Державний комітет із
земельних ресурсів) від 26 лютого 2008
року № 57-кт поновлено ОСОБА_5 на посаді
начальника Головного управління
земельних ресурсів у Сумській області.
Наказом Державного агентства з
земельних ресурсів України від 26
лютого 2008 року № 58-кт ОСОБА_4 звільнено
від виконання обов'язків начальника
Головного управління земельних
ресурсів у Сумській області у зв'язку з
поновленням на роботі ОСОБА_5, згідно п.
6 ст. 40 КЗпП України. Вказувала, що їй не
було запропоновано будь-якої іншої
посади при звільненні, крім того,
звільнення відбулося в період її
тимчасової непрацездатності.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 15 липня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26
жовтня 2011 року, позов задоволено
частково. Скасовано наказ Державного
агентства земельних ресурсів України
від 26 лютого 2008 року № 58-кт «Про
звільнення ОСОБА_4.». Скасовано
наказ Головного управління земельних
ресурсів в Сумській області від 5
травня 2008 року № 21-к «Про звільнення
ОСОБА_4.». Стягнуто з відповідача на
користь позивачки середній заробіток
за час вимушеного прогулу в розмірі 102040
грн. 85 коп. Поновлено ОСОБА_4 на посаді
начальника Головного управління
Держкомзему у Сумській області.
Постанову в частині поновлення на
посаді та виплати заробітної плати у
межах суми стягнення за один місяць в
сумі 3158 грн. 19 коп. звернуто до
негайного виконання. В решті позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить змінити вказані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
та ухвалити нове судове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

У своїй касаційній скарзі Державний
комітет України із земельних ресурсів,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій та ухвалити нове судове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права у межах доводів
касаційних скарг, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційні
скарги не підлягають задоволенню з
таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 з 27
липня 2007 року призначена на посаду
виконуючого обов'язки начальника
Головного управління земельних
ресурсів у Сумській області. Наказом
Державного агентства земельних
ресурсів України (правонаступник
-Державний комітет із земельних
ресурсів) від 26 лютого 2008 року № 57-кт на
цій посаді поновлено ОСОБА_5 на
підставі постанови Зарічного
районного суду м. Суми від 2 жовтня 2007
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
Державного агентства з земельних
ресурсів України, Головного управління
земельних ресурсів у Сумській області,
третя особа голова Державного
агентства з земельних ресурсів України
Яцук І.П. про визнання нечинним та
скасування наказу, поновлення на
посаді.

У зв'язку з поновленням на роботі
ОСОБА_5 (наказ Державного агентства з
земельних ресурсів України від 26
лютого 2008 року № 58-кт). ОСОБА_4 звільнено
від виконання обов'язків начальника
Головного управління земельних
ресурсів у Сумській області на
підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до наказу Головного
управління земельних ресурсів у
Сумській області від 5 травня 2008 року №
21-к у зв'язку з перебуванням ОСОБА_4 на
лікарняному з 22 лютого 2008 року
по 26 квітня 2008 року її звільнено з 5
травня 2008 року.

Задовольняючи позовні вимоги
частково, суд першої інстанції, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що під час звільнення
ОСОБА_4 не була дотримана процедура
звільнення, відповідачами не подано
належних доказів того, що позивачці
пропонувалися всі вакантні посади, на
які вона могла претендувати з
урахуванням її фаху, кваліфікації,
досвіду трудової діяльності, а також
доказів, що позивачка відмовилася від
вакантних посад. Тобто, відповідачами
не було дотримано принципу
пропорційності, балансу між
несприятливими наслідками для права
особи та цілями, на досягнення яких
спрямоване рішення (дія), не було
враховано право особи на участь у
прийнятті рішення.

Відповідно до п. 6 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у разі поновлення на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України
звільнення з підстав, зазначених в п. 1,
2, 6 цієї статті, допускається, якщо
неможливо перевести працівника за його
згодою на іншу роботу.

Отже, звільнення на підставі п. 6
ст. 40 КЗпП України можливо, якщо
роботодавцем вжито всіх заходів щодо
переводу працівника на іншу посаду
шляхом запропонування працівнику, що
звільняється, всіх вакансій, на які
може претендувати особа з урахуванням
її фаху, кваліфікації, досвіду трудової
діяльності, а також у випадках, коли
неможливо перевести працівника з його
згоди на іншу роботу, або коли
працівник відмовився від такого
переведення.

Судами попередніх інстнцій
обґрунтовано зазначено, що посилання
відповідачів на неможливість
перевести позивачку на вакантні
посади, які станом на 28 лютого 2008 року
та станом на 28 квітня 2008 року були
наявні у Головному управлінні
земельних ресурсів в Сумській області,
спростовуються наданим представником
відповідачів переліком
кваліфікаційних вимог, затверджених
начальником обласного головного
управління земельних ресурсів 11 січня
2006 року, з яких вбачається, що для
зайняття посад заступника начальника
районного (міського) відділу земельних
ресурсів, головного та провідного
спеціаліста, спеціаліста
передбачалося, як виняток, вища чи
середня спеціальна близька до
землевпорядкування спеціальність при
умові навчання за фахом. Оскільки на
час звільнення позивачка мала вищу
освіту, навчалася за фахом на 5 курсі
Інституту післядипломної освіти ХНАУ
ім. В.В. Докучаєва за спеціальністю
"Землевпорядкування та кадастр", мала
значний стаж в органах земельних
ресурсів, з 1994 року перебувала на
державній службі, то у відповідачів
була можливість працевлаштувати її на
одній із вакантних посад.

Згідно наказу Державного Комітету
України із земельних ресурсів від
22 квітня 2008 року № 15
територіальні органи Державного
агентства земельних ресурсів України,
в тому числі в областях,
реорганізовано, зокрема: Головне
управління земельних ресурсів у
Сумській області в Головне управління
Держкомзему у Сумській області.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 3 КЗпП
України у разі реорганізації (злиття,
приєднання, поділу, виділення,
перетворення) підприємства дія
трудового договору працівника
продовжується. Припинення трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу можливе лише
у разі скорочення чисельності або
штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП).

Частиною 1 ст. 235 КЗпП України
передбачено, що у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
правильного висновку, що при
звільненні ОСОБА_4 відповідачами не
була дотримана процедура звільнення,
не надано належних доказів того, що
позивачці пропонувалися всі вакантні
посади, на які вона могла претендувати
з урахуванням її фаху, кваліфікації,
досвіду трудової діяльності, доказів
того, що позивачка відмовилася від
вакантних посад, а тому обґрунтовано
скасував наказ Державного агентства
земельних ресурсів України від 26
лютого 2008 року № 58-кт «Про звільнення
ОСОБА_4.». та наказ Головного управління
земельних ресурсів в Сумській області
від 5 травня 2008 року № 21-к «Про
звільнення ОСОБА_4.». та поновив
позивачку на посаді начальника
Головного управління Держкомзему у
Сумській області.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП
України при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 116 Кодексу
законів про працю України, днем
звільнення вважається останній день
роботи. У цей день працівникові має
бути повністю виданий розрахунок із
заробітної плати: має бути видана
заробітна плата, включаючи оплату
праці за останній день роботи,
компенсація за невикористані дні
відпустки.

Згідно п. 5 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року N
100, нарахування виплат у всіх випадках
збереження середньої заробітної плати
провадиться виходячи з розміру
середньоденної (годинної) заробітної
плати.

Судами попередніх інстанцій
вірно зазначено, що період часу з 6
травня 2008 року (наступний день після
звільнення) та до моменту поновлення на
посаді (день винесення постанови суду 15
липня 2011 ) є періодом вимушеного
прогулу позивачки, а втрачений за цей
час заробіток, відповідно до вимог
чинного трудового законодавства
України, підлягає відшкодуванню,
виходячи з розміру середньоденного
заробітку на день звільнення.

З огляду на те, що
адміністративний позов ОСОБА_4
розглядався більше ніж один рік не з її
вини, суди дійшли обґрунтованого
висновку, що остаточна сума на
відшкодування середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка підлягає
стягненню на користь позивачки,
становить 102040 грн. 85 коп., оскільки при
остаточному розрахунку суми стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу необхідно виходити із
загальної суми відшкодування у розмірі
120462 грн. 39 коп. та загальної суми
отриманих позивачкою заробітків за час
вимушеного прогулу (допомоги по
безробіттю) у розмірі 18421 грн. 54
грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційних скарг про порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та спростовуються висновками
судів.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційних скарг
правильність застосування судами норм
матеріального та процессуального
права, приходить до висновку, що
касаційні скарги необхідно залишити
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х
в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Державного
комітету України із земельних ресурсів
залишити без задоволення, а постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 15 липня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26 жовтня 2011
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк