Справа № 806/4694/14
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року
м.Житомир справа №
806/4694/14

категорія 12.2

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гуріна Д.М.,

секретар судового засідання - Галайба
І.Б.,

за участю: позивача ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Яшана О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Коростенського
міського відділу управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Житомирській області про
зобов'язання вчинити певні дії,
відшкодування моральної шкоди

встановив:

20 жовтня 2014 року до Житомирського
окружного адміністративного суду
звернувся ОСОБА_1 із позовом до
Коростенського міського відділу
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Житомирській області
(далі - Коростенський МВ УМВС України в
Житомирській області) про зобов'язання
вчинити певні дії, відшкодування
моральної шкоди у розмірі 14000 грн 00 коп.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що він у
період з 7 серпня 1999 року до 11 січня 2012
року перебував на службі в органах
внутрішніх справ України. Останнє
місце служби - Коростенський МВ УМВС
України в Житомирській області. 11
січня 2012 року був звільнений з органів
внутрішніх справ у зв'язку із виходом
на пенсію. Зазначив, що у зв'язку із
значними навантаженнями у службовій
діяльності, необхідності досягнення
позитивних результатів в
оперативно-розшуковій роботі та на
прохання керівництва Коростенського
МВ УМВС України в Житомирській області,
він більшість свого часу займався
трудовою діяльністю. У результаті чого
у позивача не було фактичної
можливості отримувати щорічні
відпустки, як це передбачено діючим
законодавством України. При звільненні
з позивач не отримав компенсацію за
невикористані дні щорічних відпусток:
а саме за 2003-2004, 2006-2008, 2010-2011 роки. Вважає
неправомірною невиплату йому грошової
компенсації за невикористані дні
щорічних відпусток, оскільки виплата
такої компенсації передбачена статтею
24 Закону України від 15 листопада 1996
року №504/96-ВР "Про відпустки" (далі -
Закон України №504/96-ВР). Просить
зобов'язати Коростенський МВ УМВС
України в Житомирській області
виплатити йому грошову компенсацію у
відповідності до розмірів, що
встановлені діючим законодавством
України, за наступні дні
невикористаних щорічних відпусток: за
2003 рік у кількості 13 діб, за 2004 рік - 30
діб, за 2006 рік - 30 діб, за 2007 рік - 30 діб, 2008
рік - 23 доби, 2010 рік - 35 діб, 2011 рік - 35 діб.
Стягнути з Коростенського МВ УМВС
України в Житомирській області 14000 грн
00 коп. на відшкодування завданої
моральної шкоди.

Ухвалами судді Житомирського
окружного адміністративного суду 23
жовтня 2014 року відкрито провадження у
даній справі та призначено справу до
судового розгляду.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили
адміністративний позов задовольнити.
Пояснили, що позивач був звільнений зі
служби в органах внутрішніх справ у
зв'язку із виходом на пенсію. При
звільненні йому не було виплачено
грошову компенсацію за невикористані
відпустки за 2003-2004, 2006-2008, 2010-2011 роки. На
думку позивача відповідач мав
виплатити йому грошову компенсацію за
невикористані відпустки. Крім того
позивач вважає, що відповідач своїми
діями завдав йому моральної шкоди, яку
він оцінив на суму 14000 грн 00 коп. та в
обґрунтування якої надав до суду
виписки з медичної карти амбулаторного
(стаціонарного) хворого та результати
різноманітних медичних обстежень
(а.с.15-25, 27, 28).

Представник відповідача у судовому
засіданні проти заявлених вимог
заперечував та просив у задоволенні
позову відмовити з підстав, викладених
у письмових запереченнях на позов
(а.с.36-37). У запереченнях зазначено, що
згідно з роз'ясненням Верховного Суду
України №1-4/83 від 23 березня 1998 року,
порядок проходження служби рядового і
начальницького складу органів
Міністерства внутрішніх справ України
регулюється не Кодексом законів про
працю України, а законодавством про ці
органи, в тому числі Законом України
"Про міліцію" від 20 грудня 1990 року №565-XII
(далі - Закон України №565-ХІІ),
Положенням про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
PCP, затвердженим постановою Кабінету
Міністрів Української PCP №114 від 29
липня 1991 року (далі - Положення №114).

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника позивача та представника
відповідача, з'ясувавши обставини у
справі та перевіривши їх доказами,
приходить до висновку про відмову у
задоволенні адміністративного позову
з наступних підстав.

ОСОБА_1 проходив службу в органах
внутрішніх справ з 7 серпня 1999 року до 11
січня 2012 року, останнє місце служби -
Коростенський МВ УМВС України в
Житомирській області (а.с.2-3).

Наказом від 11 січня 2012 року №7 позивач
звільнений з органів внутрішніх справ
через хворобу (а.с.26, 38).

11 вересня 2014 року позивач звернувся із
заявою до відповідача про виплату йому
грошової компенсації за невикористані
відпустки (а.с.7).

Листом УМВС України в Житомирській
області Коростенського міського
відділу від 17 вересня 2014 року №14581 у
виплаті позивачу грошової компенсації
за невикористані відпустки було
відмовлено (а.с.8).

Згідно з довідкою УМВС України в
Житомирській області Коростенського
міського відділу від 16 червня 2014 року
№9484 позивач не перебував в чергових
відпустках у період з липня 2003 року до
січня 2012 року, а саме: за 2003 рік у
кількості 13 діб, за 2004 рік - 30 діб, за 2006
рік - 30 діб, за 2007 рік - 30 діб, 2008 рік - 23
доби, 2010 рік - 35 діб, 2011 рік - 35 діб.
Частково використав чергову відпустку
за 2008 рік з 31 грудня 2008 року до 11 січня
2009 року, терміном 12 діб, залишок
невикористаної відпустки за 2008 рік
складає 23 доби. Щодо оплати службових
відряджень сектор кадрового
забезпечення інформацією не володіє
(а.с.9).

У день звільнення 11 січня 2012 року з
позивачем не було проведено розрахунок
за невикористану відпустку за 2012 рік,
оскільки позивачем не було
відпрацьовано повний місяць.
Компенсація за невикористані
відпустки за 2003-2004, 2006-2008, 2010-2011 роки
позивачу виплачена не була. Що
сторонами у судовому засіданні не
заперечувалось.

Спірні правовідносини у даній справі
регулюються Законом України №565-ХІІ та
Положенням №114.

Частиною 1 статті 17 Закону України
№565-ХІІ передбачено, що на службу до
міліції приймаються на контрактній
основі громадяни України, які досягли
18-річного віку (крім випадків,
встановлених законодавством), мають
повну загальну середню освіту,
володіють державною мовою, здатні за
своїми особистими, діловими і
моральними якостями, фізичною
підготовкою і станом здоров'я
виконувати покладені на міліцію
завдання. При прийнятті на службу до
міліції може бути встановлено
випробування строком до одного року.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону
України №565-ХІІ порядок та умови
проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про
проходження служби особовим складом
органів внутрішніх справ,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з пунктом 56 Положення №114 особам
середнього, старшого і вищого
начальницького складу, звільненим із
органів внутрішніх справ за віком,
через хворобу, обмежений стан здоров'я
чи скорочення штатів, у році
звільнення, за їх бажанням, надається
чергова відпустка, тривалість якої
визначається відповідно до пункту 51
цього Положення. Особам рядового і
начальницького складу, які
звільняються з органів внутрішніх
справ, за невикористану в році
звільнення відпустку виплачується
грошова компенсація відповідно до
законодавства.

З наведених норм вбачається, що
проходження служби особовим складом
органів внутрішніх справ регулюється
спеціальними нормами Закону України
№565-ХІІ та Положення №114.

Положення частини 1 статті 83 Кодексу
законів про працю України та положення
частини 1 статті 24 Закону України від 15
листопада 1996 року №504/96-ВР "Про
відпустки", на які посилається позивач
у позовній заяві, не застосовуються до
спірних правовідносин у даній справі.

Таку ж правову позицію висловлює і
Верховний Суд України у постанові
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року №13 "Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці", у абзаці другому пункту 2
якої зазначено, що передбачені
законодавством про працю норми її
оплати і порядок вирішення спорів не
поширюється на військовослужбовців та
прирівняних до них осіб (рядовий і
начальницький склад органів
внутрішніх справ тощо).

Таким чином спеціальні норми Закону
України №565-ХІІ та Положення №114 є
пріоритетними перед загальними
нормами Кодексу законів про працю
України та Закону України від 15
листопада 1996 року №504/96-ВР "Про
відпустки".

Стосовно вимог позивача про стягнення
з відповідача грошової компенсації за
невикористані за 2003-2004, 2006-2008, 2010-2011
роках відпустки, то вони не підлягають
задоволенню, оскільки Положенням №114
не передбачена виплата грошової
компенсації за дні невикористаних
відпусток, окрім як за невикористану в
році звільнення відпустку.

Стосовно вимог позивача щодо
відшкодування моральної шкоди вони
також не підлягають задоволенню,
оскільки відповідач правомірно
відмовив позивачу у виплаті грошової
компенсації за дні невикористаних
щорічних відпусток.

Частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем доведено правомірність
своїх дій, а тому суд відмовляє у
задоволенні адміністративного позову.

Керуючись статями 71, 86, 94, 159-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

постановив:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку встановленому статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України та може бути оскаржена до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції за правилами
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Д.М. Гурін

Повний текст постанови виготовлено: 10
листопада 2014 р.