Справа № 820/13470/14
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

30 вересня 2014 р.
№ 820/13470/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі головуючого-судді -
Горшкової О.О., розглянувши у порядку
письмового провадження в приміщенні
суду в м. Харкові адміністративну
справу за позовом Управління Державної
казначейської служби України у
Московському районі м. Харкова
Харківської області до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автомобільний Дом "Соллі-Плюс", 3-тя
особа Головне управління Пенсійного
фонду України в Харківській області
про стягнення суми, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Управління Державної
казначейської служби України у
Московському районі м. Харкова
Харківської області, звернувся до суду
із адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автомобільний Дом
"Соллі-Плюс", 3-тя особа Головне
управління Пенсійного фонду України в
Харківській області, в якому просить
суд стягнути з відповідача на користь
державного бюджету України на рахунок
Головного управління Пенсійного фонду
України в Харківській області збір на
обов`язкове пенсійне страхування при
відчуженні легкового автомобіля
MERCEDES-BENZ S 500 L MATIL, номер кузова НОМЕР_1.

В огрунтування позовних вимог,
зазначив, що на підставі Постанови
Харківського окружного
адміністративного суду від 19.02.2014року
стягнуто з державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 збір на обов`язкове
пенсійне страхування при відчуженні
легкового автомобіля. Проте приписи
Закону України "Про збір на
ообов`язкове пенсійне страхування"
вказують, що платниками такого збору є
юридичні та фізичні особи, на підставі
чого в УКСУ в Харківській областві
відсутні підстави для стягнення такого
збору саме з державного бюджету.

Представники позивача та третьої особи
у судове засідання 30.09.2014року не
прибули, проте надали клопотання про
розгляд справи за їх відсутності,
позовні вимоги підтримали в повноум
обсязі.

Відповідач, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи, у зазначене судове
засідання не прибув.

Згідно приписів ч.1 ст.41 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), у разі неявки у
судове засідання всіх осіб, які беруть
участь у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Частиною 6 статті 128 КАС України
передбачено, що якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи приписи вищенаведеної
норми права, а також зважаючи на те, що
матеріали справи містять докази, які в
своїй сукупності повно та всебічно
висвітлюють обставини спірних
правовідносин, то спір підлягає
вирішенню на підставі наявних у справі
документів в порядку письмового
провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
вважає, що вимоги позивача не
підлягають задоволенню виходячи з
такого.

Статтею 72 КАС України передбачено, що
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що Постановою
Харківського окружного
адміністративного суду від 19.02.2014 року
по адміністративній справі № 820/10933/13,
яка залишена без змін Ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 03.04.2014року,
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова,
Управління Державної казначейської
служби України у Московському районі м.
Харкова, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, ТОВ
"Автомобільний Дом "Соллі-Плюс",про
стягнення помилково сплаченого збору
задоволено та стягнуто з Державного
бюджету України на користь ОСОБА_1
помилково сплачений збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 32159 грн. 30 коп.

На момент розгляду справи Постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від від 19.02.2014
року по адміністративній справі №
820/10933/13 є чинною, а тому обставини,
викладені у вказаному судомому рішенні
не потребують повторного доказування.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування" від 26.06.1997р., збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування платники збору сплачують
до Пенсійного фонду України у порядку,
визначеному законодавством України.

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України
"Про збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування" від 26.06.1997р.
об'єктом оподаткування для платників
збору, визначених пунктом 7 статті 1
цього Закону, є вартість легкового
автомобіля.

Згідно з п. 8 ст. 4 Закону України "Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування" від 26.06.1997р. на обов'язкове
державне пенсійне страхування
встановлюються ставки збору у таких
розмірах: для платників збору,
визначених пунктом 7 статті 1 цього
Закону, - 3 відсотки від об'єкта
оподаткування, визначеного пунктом 6
статті 2 цього Закону.

Згідно з ч. 7 ст. 1 Закону України "Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування" від 26.06.1997р. платниками
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування є юридичні та фізичні
особи при відчуженні легкових
автомобілів, крім легкових
автомобілів, якими забезпечуються
інваліди, та тих автомобілів, які
переходять у власність спадкоємцям за
законом.

Тобто цією нормою чітко визначено
поняття відчуження автомобілів для
сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування, та суб'єкти
сплати збору, а саме підприємства,
установи та організації всіх форм
власності, а також фізичні особи, які
набувають право власності на легкові
автомобілі.

Отже, відповідно до цього Закону
обов'язок зі сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування покладається на осіб лише
у випадку відчуження, а не при купівлі
автомобілів.

Відчуження - це перехід прав власності
від однієї особи (власник майна), до
іншої (набувача майна). Відчуження
проводиться головним чином по волі
первинного власника на основі договору
з набувачем майна.

Згідно ст. 655 Цивільного Кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов`язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов`язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Указом Президента України 31 серпня 1998
року №957/98, з метою забезпечення
погашення заборгованості з виплати
пенсій, збільшення надходжень до
Пенсійного фонду України та відповідно
до пункту 4 розділу XV "Перехідні
положення" Конституції України на
Кабінет Міністрів України було
покладено обов'язок визначити порядок
сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування при відчуженні
легкових автомобілів підприємствами,
установами та організаціями всіх форм
власності та фізичними особами.

На виконання даного Указу, постановою
Кабінету Міністрів України від 03
листопада 1998 року №1740 було затверджено
"Порядок сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
окремих видів господарських операцій",
згідно пункту 12 якого платниками збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів визначено
підприємства, установи та організації
всіх форм власності, а також фізичні
особи, які набувають право власності на
легкові автомобілі.

Судом встановлено, що постановою
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 16.12.2012 року у справі №
2-а-12484/11/2670 зазначений пункт визнано
таким, що не відповідає нормативному
акту вищої юридичної сили - Закону
України "Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування" від
26.06.1997 року, та нечинним. Ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.08.2012 року
дану постанову суду залишено без змін.

Враховуючи суперечність між Законом
України «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування» та
Постановою Кабінету Міністрів України
від 03.11.1998 № 1740, суд виходить з того, що
Закон має вищу юридичну силу ніж
підзаконний акт.

З 28 червня 2012 року набрала чинності
нова редакція пункту 7 статті 1 Закону
України «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування», якою
передбачено, що платниками збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування є підприємства, установи
та організації незалежно від форми
власності, фізичні особи, які набувають
право власності на легкові автомобілі,
що підлягають державній реєстрації
(перереєстрації) в підрозділах
Державної автомобільної інспекції
Міністерства внутрішніх справ України,
крім випадків забезпечення легковими
автомобілями інвалідів згідно із
законодавством та успадкування
легкових автомобілів відповідно до
закону

Відповідно до п. 15 Порядку сплати збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування з окремих видів
господарських операцій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03 листопада 1998 року №1740, суми збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів сплачується
платниками цього збору на рахунки з
обліку коштів спеціального фонду
державного бюджету, відкриті в
Управліннях державного казначейства в
Автономній республіці Крим, областях,
м. Києві та м. Севастополі, за місцем
реєстрації легкового автомобіля.

Отже, відповідно до цього Закону та
встановлених судом фактів, суд
погоджується з твердження позивача про
наявність обов'язку із сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування покладається на осіб лише
у випадку відчуження автомобілю саме
за ТОВ «Торговий Дом Моллі-Плюс».

Водночас, суд вважає за необхідне
зазначити, що вказаний збір - це
обов'язковий платіж до відповідного
бюджету, що справляється з платників
зборів, з умовою отримання ними
спеціальної вигоди, у тому числі
внаслідок вчинення на користь таких
осіб державними органами, органами
місцевого самоврядування, іншими
уповноваженими органами та особами
юридично значимих дій.

Отже, функцією справляння збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування є формування відповідного
бюджету, а не тільки вчинення
державними органами юридично значимих
дій.

Згідно ст. 4 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011
рік»джерелом формування спеціального
фонду Державного бюджету України на 2011
рік у частині доходів є збір на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій відчуження
легкових автомобілів. Контроль за
сплатою зазначеного збору покладено на
органи Пенсійного фонду України.

Пунктом 9 статті 4 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2012рік" від
22.12.2011р. за №4282-VІ, передбачено, що збори
на обов'язкове державне пенсійне
страхування, що відповідно до закону
сплачуються при відчуженні легкових
автомобілів є джерелами формування
спеціального фонду Державного бюджету
України на 2012 рік у частині доходів.

Отже, сума помилково сплаченого збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування при здійсненні операцій
при відчуженні легкових автомобілів за
приписами положень статті 3 Закону
України «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування» та
пункту 9 статті 4 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2012рік» є
складовою частиною дохідної частини
спеціального фонду Державного бюджету
України.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 16.02.2011 за №106,
державними органами, що контролюють
надходження до державного бюджету від
сплати збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування (код класифікації
доходів 24140300) є органи Пенсійного фонду
України. Відповідно до Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 6 квітня
2011 року № 384/2011 основними завданнями
Пенсійного фонду України є: реалізація
державної політики з питань пенсійного
забезпечення та збору, ведення обліку
надходжень від сплати єдиного внеску;
внесення пропозицій Міністру щодо
формування державної політики з питань
пенсійного забезпечення та збору,
ведення обліку надходжень від сплати
єдиного внеску; керівництво та
управління солідарною системою
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування; призначення
(перерахунок) пенсій, щомісячного
довічного грошового утримання суддям у
відставці та підготовка документів для
їх виплати; забезпечення своєчасного і
в повному обсязі фінансування та
виплати пенсій, допомоги на поховання,
інших виплат, які згідно із
законодавством здійснюються за
рахунок коштів Пенсійного фонду
України та інших джерел, визначених
законодавством; ефективне та цільове
використання коштів, удосконалення
методів фінансового планування,
звітності та системи контролю за
витрачанням коштів; забезпечення
збору, ведення обліку надходжень від
сплати єдиного внеску, інших коштів
відповідно до законодавства та
здійснення контролю за їх сплатою;
виконання інших завдань, визначених
законами України та покладених саме на
Пенсійний фонд України Президентом
України.

За приписами п.п.2.2 Положення про
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах, районах у містах, а
також у містах та районах,
затвердженого постановою правління
Пенсійного фонду України від 30.04.2002р. 8-2,
контроль за справлянням (стягненням)
платежів до бюджету у тому числі у
вигляді збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування при здійсненні
операцій при відчуженні легкових
автомобілів покладений саме на органи
пенсійного фонду України.

Відповідно до статті 25 Бюджетного
кодексу України Центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів
здійснює безспірне списання коштів
державного бюджету та місцевих
бюджетів на підставі рішення суду.

Указом Президента України від 13 квітня
2011 року N 460/2011 затверджено Положення
про Державну казначейську службу
України, відповідно до приписів п. 1-2
якого Державна казначейська служба
України (Казначейство України) є
центральним органом виконавчої влади
та входить до системи органів
виконавчої влади та утворюється для
реалізації державної політики у
сфері казначейського обслуговування
бюджетних коштів.

Основними завданнями Казначейства
України є: внесення пропозицій щодо
формування державної політики у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів; реалізація
державної політики у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів (п. 3 Положення).

Відповідно до п.5, 7 ст. 4 Полодження,
Казначейство України відповідно до
покладених завдань здійснює безспірне
списання коштів державного бюджету та
місцевих бюджетів на підставі рішення
суду, здійснює повернення коштів,
помилково або надміру зарахованих до
бюджету, за поданням органів, що
контролюють справляння надходжень
бюджету.

Відповідно до пункту 2 Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03
серпня 2011 року № 845: безспірне списання
- це операції з коштами державного та
місцевих бюджетів, що здійснюються з
метою виконання Казначейством та його
територіальними органами (далі - органи
Казначейства) рішень про стягнення
коштів без згоди (подання) органів, що
контролюють справляння надходжень
бюджету, боржників, органів місцевого
самоврядування та/або державних
органів на підставі виконавчих
документів; боржники - це визначені в
рішенні про стягнення коштів
розпорядники (бюджетні установи) та
одержувачі бюджетних коштів, а також
підприємства, установи та організації,
рахунки яких відкриті в органах
Казначейства; стягувачі - це фізичні та
юридичні особи, на користь яких
прийняті рішення про стягнення коштів.

Згідно приписів п.п. 3 - 5 Порядку №845,
рішення про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників виконуються виключно
органами Казначейства.

Частиною другою статті 45 Бюджетного
кодексу України, передбачено, що
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів веде бухгалтерській
облік усіх надходжень Державного
бюджету України, та за поданням
органів, що контролюють справляння
надходжень бюджету, здійснює
повернення коштів, помилково або
надміру зарахованих до бюджету.

Відповідно наказом Державного
казначейства України від 10 грудня 2002
року N 226, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 25 грудня
2002 року за N 1000/7288, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин,
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету платежів у
національній валюті здійснюється
органами Державного казначейства
України з відповідних рахунків,
відкритих в органах Державного
казначейства України згідно з Планом
рахунків бухгалтерського обліку
виконання державного та місцевих
бюджетів, затвердженим наказом
Державного казначейства України від
28.11.2000 N 119, зі змінами (далі - План
рахунків), шляхом оформлення
розрахункових документів. Повернення
платежів здійснюється на рахунки
одержувачів коштів, відкриті в банках
або органах Державного казначейства
України, вказані у поданні або заяві
платника. Повернення платежів фізичним
особам, що не мають рахунків у банках,
може здійснюватись у готівковій формі
через банки або підприємства поштового
зв'язку, вказані у поданні або заяві
платника (його довіреної особи).

Згідно п.5 Порядку повернення коштів,
помилково або надміру зарахованих до
державного та місцевих бюджетів,
затвердженого наказом Державного
казначейства України від 10.12.2002 р. №226
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету податків,
зборів (обов'язкових платежів) та інших
доходів бюджетів здійснюється за
поданням органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету.

Проаналізувавши вищезазначені норми
права, суд дійшов висновок, що саме на
управління Пенсійного фонду України
покладено обов'язок щодо прийняти
рішення про повернення помилково
сплачених коштів, у тому числі у
вигляді збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування при здійсненні
операцій при відчуженні легкових
автомобілів, а розпорядником видатків
з Державного бюджету України є
Державна казначейська служба, що
здійснює стягнення з Державного
бюджету України сплаченого збору на
обов`язкове державне пенсійне
страхування.

Тобто за органами казначейської
служби, законодавець не закріпив
повноважень щодо проведення стягнення
відповідних коштів, що є безпосереднім
обов'язком органів пенсійного фонду
України, проте поклав безпосередній
обов'язок на Державну казначейську
службу, як розпорядника, саме щодо
проведення державної політики у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, що передбачає у тому
числі і безспірне списання коштів за
рішенням суду, а також за поданням
органів, що контролюють справляння
(стягнення) платежів бюджету, що
входить до безпосередніх обов'язків
саме управління Пенсійного фонду
України.

Згідно ст. 6 КАС України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

У випадках, установлених законом, до
суду можуть звертатися органи та особи,
яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб.

Суб'єкти владних повноважень мають
право звернутися до адміністративного
суду у випадках, передбачених
Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд
і вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Таким чином, приймаючи до уваги
вищевикладені обставини, суд приходить
до висновку, що позивач не є належним
суб`єктом владних повноважень, який
може звертатись до суду зі спірними
вимогами. Будь-яких інших доказів на
підтвердження обгрунтованості
зверення до суду, позивачем не надано.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАСУ України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок, щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Всупереч наведеним вимогам, позивач, як
суб'єкт владних повноважень не надав до
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його позовні вимоги.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України
зазначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження. У справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку. добросовісно;

Виходячи з системного аналізу
наведених норм права, суд приходить до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог, на підставі чого позов
задоволенню не підлягає.

Судові витрати суд розподіляє на
підставі ст. 94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128,
159, 160-163, 186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Управління
Державної казначейської служби
України у Московському районі м.
Харкова Харківської області до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автомобільний Дом
"Соллі-Плюс", 3-тя особа Головне
управління Пенсійного фонду України в
Харківській області про стягнення сум -
залишити без задоволення.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення протягом десяти днів з дня її
проголошення, у разі застосування
судом частини третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного проваджені або
набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Горшкова
О.О.