Справа № 826/14615/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 листопада 2014 року №
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді - Добрівської Н.А.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
з позовомГромадської організації
«Український суспільно-правовий рух:
Демократія через право»доГолови
Верховної Ради України Турчинова
Олександра Валентиновичапровизнання
дій такими, що вчинені із порушенням
положень Конституції України та
Закону України «Про регламент
Верховної Ради України» та визнання
дій протиправними, -
23 вересня 2014 року Громадська
організація «Український
суспільно-правовий рух: Демократія
через право» звернулась до суду з
позовом до Голови Верховної Ради
України Турчинова Олександра
- визнання дій Голови Верховної Ради
України Турчинова Олександра
Валентиновича, щодо поставлення 16
вересня 2014 року на голосування в цілому
проект Закону України «Про особливий
порядок місцевого самоврядування в
окремих районах Донецької та
Луганської областей» (№5081) та проект
Закону України «Про недопущення
переслідування та покарання
осіб-учасників подій на території
Донецької та Луганської областей»
такими, що вчинені із порушенням
положень Конституції та Закону України
«Про Регламент Верховної Ради
- визнання протиправними дій Голови
Верховної Ради України Турчинова
Олександра Валентиновича, щодо
поставлення 16 вересня 2014 року на
голосування в цілому проект Закону
України «Про особливий порядок
місцевого самоврядування в окремих
районах Донецької та Луганської
областей» (№5081) та проект Закону
України «Про недопущення
переслідування та покарання
осіб-учасників подій на території
Донецької та Луганської областей»
такими, що вчинені із порушенням
положень Конституції та Закону України
«Про Регламент Верховної Ради
Свої вимоги позивач, з урахуванням
поданих суду 15 жовтня 2014 року письмових
пояснень, обґрунтовує тим, що в
порушення положень статті 102 Закону
України «Про Регламент Верховної Ради
України» відповідачем 16 вересня 2014
року поставлено на голосування питання
про прийняття проектів законів України
«Про особливий порядок місцевого
самоврядування в окремих районах
Донецької та Луганської областей»
(№5081) та «Про недопущення
переслідування та покарання
осіб-учасників подій на території
Донецької та Луганської областей» в
цілому за наявності зауважень щодо
названих проектів. Крім того, під час
голосування за прийняття зазначених
проектів законів мали місце факти
голосування народними депутатами за
інших - відсутніх депутатів, які були
проігноровані відповідачем, що
свідчить про незабезпечення останнім
порядку під час голосування.
В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав і просив їх
задовольнити з підстав, викладених у
позовній заяві, не наполягаючи при
цьому на своїх вимогах щодо визнання
дій відповідача такими, що не
відповідають Конституції України.
Представник відповідача в судовому
засіданні просив відмовити у
задоволенні позову та надав для
приєднання до матеріалів справи
письмово викладені заперечення, в яких
наполягав на тому, що оскаржувані
позивачем дії вчинені відповідачем в
рамках виконання ним повноважень
головуючого на пленарному засіданні
Верховної Ради України. Форма
юридичної відповідальності
головуючого на засіданні і механізм її
застосування встановлені нормами
Закону України «Про Регламент
Верховної Ради України», а тому такі
внутрішньо-парламентського контролю.
Крім того, представник відповідача
наполягав на тому, що у спірних
правовідносинах відповідач не
здійснює владні управлінські функції
по відношенню до позивача, а тому спір
не має встановлених Кодексом
адміністративного судочинства України
ознак справи адміністративної
юрисдикції і відповідно не відноситься
до компетенції адміністративних судів.
Заслухавши пояснення представника
позивача і представника відповідача,
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду і
вирішення справи по суті, суд встановив
Як встановлено судом зі стенограми
пленарного засідання, розміщеної на
веб-сайті Верховної Ради України, який,
відповідно до Положення про веб-сайт
Верховної Ради України у глобальній
інформаційній мережі Інтернет,
затвердженого розпорядженням Голови
Верховної Ради України від 24 травня 2001
року № 462, є офіційним джерелом
інформації Верховної Ради України і
утворюється для висвітлення
діяльності Верховної Ради України, її
органів та Апарату, взаємообміну
інформацією з органами державної влади
України та органами місцевого
самоврядування з питань, пов'язаних з
діяльністю Верховної Ради України,
інформаційної взаємодії з урядовими і
неурядовими організаціями країн
світового співтовариства,
громадськістю, 16 вересня 2014 року
відповідачем було поставлено на
голосування питання щодо проведення
частини пленарного засідання в
закритому режимі. Вказане не
заперечується сторонами по справі.
За проведення частини пленарного
засідання в закритому режимі
проголосувало 265 народних депутати, що
і стало підставою для проведення у
подальшому пленарного засідання у
Порядок роботи Верховної Ради України,
її органів та посадових осіб, засади
формування, організації діяльності та
припинення діяльності депутатських
фракцій (депутатських груп) у Верховній
Раді встановлюються Конституцією
України, Регламентом Верховної Ради
України та законами України «Про
комітети Верховної Ради України», «Про
статус народного депутата України»,
про тимчасові слідчі комісії,
спеціальну тимчасову слідчу комісію і
тимчасові спеціальні комісії
Верховної Ради України.
У той же час, Регламент Верховної Ради
України, який затверджено Законом
України «Про Регламент Верховної Ради
України» від 10.02.2010р. №1861-VI (далі по
тексту - Регламент) визначає порядок
підготовки і проведення сесій
Верховної Ради, її засідань, формування
державних органів, визначає
законодавчу процедуру, процедуру
розгляду інших питань, віднесених до її
повноважень, та порядок здійснення
контрольних функцій Верховної Ради.
Відповідно до положень статті 4
Регламенту за рішенням Верховної Ради,
прийнятим після скороченого
обговорення більшістю голосів
народних депутатів від
конституційного складу Верховної Ради
можуть бути проведені закриті пленарні
засідання Верховної Ради для розгляду
окремо визначених питань.
На закритому пленарному засіданні
Верховної Ради мають право бути
присутніми: Президент України,
Прем'єр-міністр України, а також особи,
присутність яких визнана Верховною
Радою необхідною. Головуючий на
закритому пленарному засіданні
повідомляє народним депутатам про
запрошених на це засідання осіб.
Особам, які беруть участь у закритому
пленарному засіданні Верховної Ради,
забороняється використовувати фото-,
кіно-, відеотехніку, засоби зв'язку,
звукозапису та обробки інформації.
Наприкінці закритого пленарного
засідання Верховна Рада після
скороченого обговорення приймає
рішення щодо необхідності публікації
стенографічного бюлетеня, результатів
голосування, прийнятого рішення та
інших відомостей щодо цього засідання.

Стенографування, підготовка протоколу
закритого пленарного засідання
Верховної Ради здійснюються
відповідними структурними
підрозділами Апарату Верховної Ради в
режимі, що унеможливлює розголошення
обговорюваних на засіданні питань.

У повній відповідності до наведених
положень Регламенту, відповідачем було
поставлено на голосування, а за
результатами його проведення саме
Верховною Радою України прийнято
рішення про проведення частини
пленарного засідання у закритому
режимі.

Аналізуючи доводи позивача щодо
порушення відповідачем статті 102
Регламенту та постановлення на
голосування проектів законів України
«Про особливий порядок місцевого
самоврядування в окремих районах
Донецької та Луганської областей»
(№5081) та «Про недопущення
переслідування та покарання
осіб-учасників подій на території
Донецької та Луганської областей» в
цілому за наявності до них безлічі
зауважень, які відповідачем були
проігноровані, суд приходить до
висновку про неможливість надання
правової оцінки таким діям, оскільки
відповідні докази на підтвердження
цьому відсутні з огляду на закріплення
у Регламенті заборони використовувати
фото-, кіно-, відеотехніку, засоби
зв'язку, звукозапису та обробки
інформації під час проведення
закритого засідання.

У той же час, з огляду на проведення
голосування народними депутатами за
зазначені вище законопроекти та
прийняття їх, що не заперечується
позивачем, суд приходить до висновку
про підтвердження такими діями з боку
народних депутатів відсутності у них
зауважень до проектів законів, за які
вони голосували.

Так само суд не приймає до уваги
посилання позивача на допущення
відповідачем порушення вимог
Регламенту щодо незабезпечення
персонального голосування народних
депутатів за проекти названих вище
законів.

Як вбачається зі змісту статті 47
Регламенту, рішення Верховної Ради
приймаються шляхом відкритого
поіменного голосування, крім випадків,
передбачених цим Регламентом, коли
проводяться таємне голосування шляхом
подачі бюлетенів.

Голосування здійснюється народним
депутатом особисто за допомогою
електронної системи шляхом
голосування "за", "проти" або "утримався"
в залі засідань Верховної Ради або у
визначеному для таємного голосування
місці біля залу для пленарних засідань.
У разі виявлення на пленарному
засіданні народним депутатом факту
порушення вимог щодо особистого
голосування шляхом голосування за
іншого народного депутата розгляд
питання порядку денного на його вимогу
зупиняється. Головуючий на пленарному
засіданні встановлює присутність
відповідного народного депутата у залі
засідань Верховної Ради, а у разі його
відсутності доручає Лічильній комісії
вилучити картку такого народного
депутата та передати її головуючому на
пленарному засіданні і проводить
повторне голосування щодо пропозиції,
яка ставилася на голосування
останньою.

Аналіз наведеної правової норми дає
підстави для висновку, що головуючий на
пленарному засіданні саме на вимогу
народного депутата, який виявив факт
порушення вимог щодо особистого
голосування шляхом голосування за
іншого народного депутата, зупиняє
розгляд питання порядку денного та
встановлює присутність відповідного
народного депутата у залі засідань
Верховної Ради.

Однак, як зазначено вище, у зв'язку з
проведенням частини пленарного
засідання у закритому режимі, суд
позбавлений можливості встановити
факт порушення вимог щодо особистого
голосування.

У той же час, відповідно до листа
завідувача відділу зв'язків з органами
правосуддя Апарату Верховної Ради
України від 07 жовтня 2014 року вих. №19/5-216,
будь-яких звернень від народних
депутатів України щодо порушення вимог
про особисте голосування шляхом
голосування за іншого народного
депутата України під час розгляду на
закритому засіданні Парламенту 16
вересня 2014 року проектів законів «Про
недопущення переслідування та
покарання осіб - учасників подій на
території Донецької та Луганської
областей» та «Про особливий порядок
місцевого самоврядування в окремих
районах Донецької та Луганської
областей» не надходило.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про ненадання представником
позивача будь-яких доказів на
підтвердження порушення відповідачем
Регламенту в частині поставлення на
голосування в цілому проектів законів
до яких були зауваження та допущення
порушення вимог щодо особистого
голосування шляхом голосування за
іншого народного депутата, у той час як
представником відповідача надані
документальні підтвердження щодо
спростування тверджень позивача,
викладених у адміністративному позові
та письмових поясненнях.

Розглядаючи вимоги Громадської
організації «Український
суспільно-правовий рух: Демократія
через право» по суті, суд виходить з
того, що відповідно до статті 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають в державі.

Закриваючи провадження у справі, з
підстави неналежності розгляду справи
в порядку адміністративного
судочинства згідно частини 1 статті 157
Кодексу адміністративного судочинства
України суд повинен роз'яснити
позивачеві до юрисдикції якого суду
віднесено розгляд такої справи.

У той же час, звертаючись до суду з
відповідним позовом, Громадська
організація «Український
суспільно-правовий рух: Демократія
через право» посилається саме на
допущення відповідачем порушень вимог
Закону України «Про Регламент
Верховної Ради України» під час
вчинення оскаржуваних позивачем дій,
що виключає його розгляд
Конституційним Судом України.

При цьому, суд враховує, що в рішенні
Конституційного суду України від 09
липня 2002 року у справі за
конституційним зверненням Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Торговий дім «Кампус Коттон клаб»
щодо офіційного тлумачення положення
частини 2 статті 124 Конституції України
(справа № 1-2/2002 про досудове
врегулювання спорів) в пункті 3
зазначено, що положення частини 2
статті 124 Конституції України треба
розглядати у системному зв'язку з
іншими положеннями Основного Закону
України, які передбачають захист судом
прав і свобод людини і громадянина, а
також прав юридичної особи,
встановлюють юридичні гарантії їх
реалізації, надаючи можливість кожному
захищати свої права і свободи
будь-якими не забороненими законом
засобами (частина 5 статті 55
Конституції України). Тобто кожна особа
має право вільно обирати не
заборонений законом засіб захисту прав
і свобод, у т.ч. судовий захист. Для
забезпечення судового захисту
Конституція України у статті 124
встановила принципи здійснення
правосуддя виключно судами. Із змісту
частини 4 статті 124 Конституції України
щодо поширення юрисдикції на всі
правовідносини, що виникають у державі,
випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням.

Таким чином, позивач скористався своїм
правом на судовий захист і його право
не може бути обмежене.

Проте, суд зазначає, що відповідно до
частини 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Задоволенню в адміністративному
судочинстві підлягають лише ті вимоги,
які відновлюють порушені права чи
інтереси особи в сфері
публічно-правових відносин.

Однак, позивачем не зазначені ані в
адміністративному позові, ані під час
розгляду справи, які саме права чи
інтереси в сфері публічно-правових
відносин порушені оскаржуваними ним
діями відповідача та яким чином такі
права чи інтереси будуть відновлені в
разі задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції
України та ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи наведене в сукупності та
виходячи із встановлених судом
обставин, оцінивши надані сторонами
докази в контексті наведених вище
вимог законодавства, суд дійшов
висновку про недоведеність позивачем
своїх доводів про протиправність дій
Голови Верховної Ради України
Турчинова Олександра Валентиновича та
про порушення останнім вимог Закону
України «Про Регламент Верховної Ради
України». З огляду на зазначене,
позовні вимоги визнаються судом
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову Громадської організації
«Український суспільно-правовий рух:
Демократія через право» до Голови
Верховної Ради України Турчинова
Олександра Валентиновича про визнання
дій такими, що вчинені із порушенням
положень Конституції України та Закону
України «Про регламент Верховної Ради
України» та визнання дій протиправними
- відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя
Н.А. Добрівська