Справа № 826/11241/14
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
інстанції: Данилишин В.М.
Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого суддів при секретарі
Хрімлі О.Г., Ганечко О.М., Літвіної
Н.М., Архіповій Л.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 05 вересня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Експрес-2»
до Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Експрес-2»
звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
та № від 11 липня 2014 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 05
вересня 2014 року адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, та просить скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалити нову,
якою в задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
необґрунтована та не підлягає
задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, відповідачем у період із 30
травня 2014 року по 12 червня 2014 року
проведено перевірку позивача, за
результатами якої 27 червня 2014 року
складено акт № 2923/26-58-22-04-06-32978063 про
результати планової виїзної перевірки
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період із
01 квітня 2011 року по 31 грудня 2013 року,
валютного та іншого законодавства за
період із 01 квітня 2011 року по 31 грудня
2013 року.

Згідно з висновками акту перевірки,
встановлено порушення позивачем: ч. 1, ч.
5 ст. 203, п. 1, п. 2 ст. 215, ст. 216, ст. 228
Цивільного кодексу України, пп. 14.1.27 п.
14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.5,
139.1.9 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.1.2 п. 140.1 ст. 140
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
прибуток за 2012 рік у загальному розмірі
614 250,00 грн.; ч. 1, ч. 5 ст. 203, п. 1, п. 2 ст. 215,
ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України,
ст. 185, п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.4, 201.6, 201.10
ст. 201 ПК України, що призвело до
завищення залишку від'ємного значення
попереднього звітного періоду, який
після відшкодування включається до
податкового кредиту наступного
періоду (із урахуванням попередніх
періодів) за квітень 2013 року на 171 040,00
грн. та заниження податку на додану
вартість до сплати в бюджет на суму 585
000,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки, 11
липня 2014 року відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення: №
, яким позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 614 250,00 грн. за основним платежем
та у розмірі 153 563,00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами); №
, яким позивачу збільшено грошове
зобов'язання з ПДВ у розмірі 585 000,00 грн.
за основним платежем та у розмірі 146 250,00
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

Не погоджуючись з податковими
повідомленнями-рішеннями та вважаючи
їх протиправними, позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Експрес-2»
зареєстровано в якості юридичної особи
17 червня 2004 року, що підтверджується
Свідоцтвом про державну реєстрацію
юридичної особи серії А00 № 697242,
Випискою з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців серії АГ № 151528.

Згідно зі Свідоцтвом № 100156720 про
реєстрацію платника податку на додану
вартість, позивач є платником ПДВ з 22
грудня 2008 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 21
вересня 2011 року між позивачем
(замовник) та ТОВ «Марголак»
(виконавець) укладено договір № ДП-21/09/1
на надання послуг з комплексної
оптимізації продуктивності
Автоматизованої системи
самообслуговування «е-Квиток», за
змістом якого замовник доручає та
оплачує, а виконавець приймає на себе
зобов'язання надати послуги з
комплексної оптимізації
продуктивності Автоматизованої
системи самообслуговування «е-Квиток».

На підтвердження факту виконання умов
укладеного договору позивачем надано
до суду: акти здачі-приймання наданих
послуг № 1 від 27 вересня 2012 року та № 2
від 07 грудня 2012 року, податкові
накладні № 3 від 27 вересня 2012 року та № 7
від 07 грудня 2012 року, платіжні
доручення та банківські виписки з
рахунку ТОВ «Експрес-2».

Первинні документи від імені ТОВ
«Експрес-2» підписані директором
Климовим О.Б., від імені ТОВ «Марголак» -
директором ОСОБА_6

Як вбачається з акту перевірки, листом
№ 900/7/22-4 від 24 червня 2014 року Ірпінська
об'єднана державна податкова інспекція
надала акт № 114/22-4/36382591 від 20 червня 2014
року «Про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ «Марголак» () з питань підтвердження
господарських відносин із
контрагентами-постачальниками та
контрагентами-покупцями за період з 01
січня 2012 року по 31 травня 2014 року»,
згідно з висновками якого встановлено,
що ТОВ «Марголак» за юридичною та
фактичною адресою не знаходиться
(посадові особи відсутні), про що
складено акт № 49 від 18 червня 2014 року
про відсутність місцезнаходження
суб'єкта господарювання за юридичною
адресою.

Також, в акті перевірки зазначено, що у
провадженні СУ ФР ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві знаходяться матеріали
кримінального провадження за №
0000046 від 10 квітня 2014 року, внесені
до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за фактом пособництва в
ухиленні від сплати податків у значних
розмірах невстановленими особами, які
використовують ТОВ «Марголак» () за ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27,
ч. 1 ст. 212 КК України. У ході досудового
слідства допитано ОСОБА_6, який з 2012
року значиться як засновник та
директор ТОВ «Марголак» (протокол
допиту свідка від 02 червня 2014 року),
який повідомив, що у жовтні 2011 року він
шукав роботу та через мережу Інтернет
знайшов оголошення про посаду інженера
на підприємстві. Пройшовши на
підприємстві співбесіду, йому
повідомили, що він підходить на посаду
інженера та йому необхідно залишити
копії паспорту та ідентифікаційного
коду. Приблизно через тиждень йому
зателефонували та повідомили, що на
запропоновану посаду інженера вже
прийнято іншого співробітника. Також
ОСОБА_6 повідомив, що не здійснював
жодних дій щодо реєстрації ТОВ
«Марголак» та жодних первинних
документів, договорів, які стосуються
господарської діяльності
підприємства, не підписував.

Перевіряючи обґрунтованість позовних
вимог та їх відповідність чинному
законодавству, колегія суддів виходить
з наступного.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

За змістом пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України, не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

За змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, податковий кредит - сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Згідно з п. 201.6 ст. 201 ПК України,
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Органи державної податкової служби за
даними реєстрів виданих та отриманих
податкових накладних, наданих в
електронному вигляді, повідомляють
платника податку про наявність у
такому реєстрі розбіжностей з даними
контрагентів. При цьому платник
податку протягом 10 днів після
отримання такого повідомлення має
право уточнити податкові зобов'язання
без застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України, платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, складену за
вибором покупця (отримувача) в один з
таких способів: а) у паперовому вигляді;
б) в електронній формі з дотриманням
умови щодо реєстрації у порядку,
визначеному законодавством,
електронного підпису уповноваженої
платником особи та умови реєстрації
податкової накладної у Єдиному реєстрі
податкових накладних. У такому разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України,
податкова накладна складається у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця. Один
примірник видається покупцю, а другий
залишається у продавця. У разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді покупцю видається
оригінал, а копія залишається у
продавця.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну та
зареєструвати її в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття
його податкової накладної та/або
розрахунку коригування до Єдиного
реєстру податкових накладних є
квитанція в електронному вигляді у
текстовому форматі, яка надсилається
протягом операційного дня.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення;
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні», підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з пп. 2.15 п. 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, зареєстровано
в Міністерстві юстиції України 05
червня 1995 року за № 168/704, визначено, що
первинні документи підлягають
обов'язковій перевірці працівниками,
які ведуть бухгалтерський облік, за
формою і змістом, тобто перевіряється
наявність у документі обов'язкових
реквізитів та відповідність
господарської операції діючому
законодавству, логічна ув'язка окремих
показників.

Пунктом 2.7 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку встановлено, що
первинні документи складаються на
бланках типових форм, затверджених
Міністерством статистики України, а
також на бланках спеціальних форм,
затверджених міністерствами та
відомствами України.

При вирішенні даної справи, колегія
суддів враховує також правову позицію
Вищого адміністративного суду України,
висловлену ним в Інформаційному листі
від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10,
відповідно до якого процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи: 1) встановлення факту здійснення
господарської операції; 2) встановлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції; 3) встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг) і
господарською діяльністю платника
податку; 4) встановлення дотримання
платником податку спеціальних вимог
щодо документального підтвердження
сум податкового кредиту та/або
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість; 5) встановлення факту
надмірної сплати податку на додану
вартість у ціні товарів (послуг), що
придбані платником податку.

Як зазначено в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 02 червня 2011 року № 742/11/13-11, витрати
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток, а
також податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Також, з огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку
право на податковий кредит не може
ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами. Тобто якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, а тому
сама по собі несплата податку
продавцем (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) не може бути
підставою для відмови у праві платника
податку на податковий кредит за
наявності факту здійснення
господарської операції.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що недотримання контрагентом позивача
податкової дисципліни має правові
наслідки саме для цього контрагента,
оскільки порушення платником вимог
податкового законодавства тягне
застосування заходів відповідальності
саме до такого платника та не може
негативно впливати на податковий облік
інших осіб, зокрема, його контрагентів,
за відсутності факту причетності
останніх до таких правопорушень та за
наявності факту здійснення
господарської операції.

Аналогічна правова позиція висловлена
також Вищим адміністративним судом
України, зокрема, в ухвалах від 29 січня
2014 року № К/9991/81114/11, від 22 січня 2014 року
№ К/9991/37637/12, від 17 лютого 2014 року №
К/800/50945/13, від 19 лютого 2014 року №
К/800/61338/13, від 11 березня 2014 року №
К/800/1128/14, від 03 березня 2014 року №
К/800/12888/13, від 02 червня 2014 року №
К/800/6497/13.

Колегією суддів також враховуються
рішення Європейського суду з прав
людини у справах «Інтерсплав проти
України» (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії» (2009 рік, заява № 3991/03)
та «Бізнес Супорт Центр проти
Болгарії» (2010 рік, заява № 6689/03), які
відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» підлягають застосуванню
судами як джерела права, та в яких
визначено, що платника податку не може
бути позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів зазначає, що позивачем
дотримано вимоги щодо документального
підтвердження спірних сум податкового
кредиту та валових витрат, а, отже, і
правомірність відображення їх у
податковій звітності.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України,
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно з ч. 4 ст. 72 КАС України, вирок
суду в кримінальній справі або
постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

Тому, колегія суддів вважає посилання
відповідача на наявність протоколу
допиту свідка ОСОБА_6 від 14 квітня 2014
року, ухвали Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 липня 2014 року у
справі № 761/18823/14-к та висновку експерта
№ 449 від 23 жовтня 2014 року, як на підставу
відсутності реального здійснення
господарських операцій та порушення
позивачем норм податкового
законодавства, необґрунтованими,
оскільки жодним чином не доводять факт
порушення позивачем норм податкового
законодавства.

Отже, апелянтом не надані суду належні
та допустимі докази в розумінні КАС
України, а тому наведені обставини не
беруться до уваги колегією суддів, як
доказ порушення позивачем податкового
законодавства.

З приводу висновків податкового органу
в акті перевірки щодо нікчемності
правочинів колегія суддів зазначає, що
навіть за наявності ознак нікчемності
правочину податкові органи мають право
лише звертатися до судів з позовами про
стягнення в дохід держави коштів,
отриманих по правочинах, здійснених з
метою, що свідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, посилаючись на
їх нікчемність.

Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати нікчемними правочини і дані,
вказані платником податків в
податкових деклараціях.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14 листопада 2012 року у
справі № К/9991/50772/12.

Крім того, твердження відповідача про
нікчемність укладених позивачем з
контрагентами правочинів є
необґрунтованими належними засобами
доказування, оскільки позиція
податкового органу щодо суперечності
спірних угод інтересам держави не
підкріплена належними доказами чи
відповідними судовими рішеннями.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 08 січня 2013 року у
справі № К/9991/34364/12.

Проаналізувавши наведені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що відповідачем неправомірно
винесено податкові
повідомлення-рішення № та №
від 11 липня 2014 року, оскільки суми
податкового кредиту та валових витрат
за відповідний період підтверджуються
первинними документами, оформленими у
відповідності до наведених
законодавчих вимог, та які
відображають реальність господарських
операцій, які є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем
не надано суду належних та допустимих
доказів того, що
фінансово-господарські операції між
позивачем та ТОВ «Марголак» не були
спрямовані на настання реальних
наслідків фінансово-господарської
діяльності, та доказів того, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийнято
обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх
обставин справи, у межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Доводи, покладені податковим органом в
основу висновків актів перевірки та
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, є доволі
гіпотетичними та неприпустимо
спрощеними, висновки відповідача по
суті ґрунтуються на припущеннях та
недоведених обставинах, які, до того ж,
не забезпечені логічним зв'язком між
собою, з огляду на що висновки актів
перевірки не можуть бути підставою для
висновків про порушення позивачем
податкового законодавства за
відносинами із зазначеним
контрагентом та підставою для
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 24 жовтня 2013 року у справі №
К/9991/12143/11, ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 20
травня 2013 року у справі № К/9991/39355/12.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Експрес-2» до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень є
обґрунтованими та засновані на нормах
права.

Доводи апелянта спростовуються
вищенаведеним, матеріалами справи та
не відповідають вимогам чинного
законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві залишити без
задоволення, постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 05
вересня 2014 року - без змін.

Повний текст ухвали виготовлений 20
листопада 2014 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
у повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Г. Хрімлі

Судді
О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

.

Головуючий суддя
Хрімлі О.Г.

Судді:
Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.