Справа № 826/14515/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 листопада 2014 року №
826/14515/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,
суддів: Дегтярьової О.В., Катющенка В.П.,

за участю секретаря судового засідання
- Шаповалової К.В.,

та представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача - Шецька О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_3доДержавної
міграційної служби України
провизнання неправомірним та
скасування рішення від 18 серпня 2014 року
№437-14, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

22 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України про:

- визнання неправомірним (незаконним)
та скасування рішення відповідача від
18 серпня 2014 року №437-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача повторно
розглянути заяву громадянина
Російської Федерації ОСОБА_3 про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні, відповідно до вимог чинного
законодавства та міжнародних
договорів.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
під час воєнних конфліктів на Кавказі в
1990-х роках він був активним членом
Правозахисного центру «Меморіал», де
займався збиранням інформації щодо
порушення прав російськими
військовими щодо місцевого населення,
а також надавав різноманітну
гуманітарну допомогу місцевим жителям.
Після відмови співпрацювати з
Федеральною службою безпеки
Російської Федерації через свої
політичні та релігійні переконання,
зазнав фізичного насильства та отримав
погрози щодо переслідування і
позбавлення бізнесу. Наведене стало
підставою для виїзду з території
Російської Федерації до України, де він
і проживає останні 13 років, має
цивільну дружину та двох дітей.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав і
просив їх задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві. При цьому,
представник позивача наполягав на
наявності у позивача права на визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з огляду на
переслідування його в країні
походження, свідченням чого є
порушення щодо позивача кримінальної
справи за обвинуваченням, яке не має
жодного підґрунтя. Крім того, зауважив,
що проживання на території України по
підробленому паспорту зумовлене саме
побоюванням позивача зазнати
переслідування з боку спецслужб
Російської Федерації.

Представник відповідача в судовому
засіданні просив відмовити у
задоволенні позову та надав письмово
викладені заперечення, в яких
наполягав на правомірності дій та
прийнятого рішення суб'єкта владних
повноважень зважаючи на відсутність
правових підстав для визнання позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Так, під час
співбесід позивачем були надані
непослідовні пояснення, посилання
позивача на переслідування
співробітниками Федеральною службою
безпеки Російської Федерації через
його діяльність на посту депутата
районної ради та голови адміністрації
селищної ради с. Єльбрус
Кабардино-Балкарської АР жодними
документами не підтверджується,
натомість кримінальне провадження
щодо ОСОБА_3 відкрите за вчинення дій,
які жодного відношення до діяльності
останнього як депутата не мають. Крім
того, до прибуття на територію України
позивач перебував на території Грузії
та Азербайджану, де не звертався до
компетентних органів за отриманням
відповідного статусу. Також, позивач
звернувся до ДМС України з порушенням
строків, визначених національним
законодавством тільки після його
затримання як особи, яка перебуває в
міжнародному розшуку, а до цього часу
проживав на території України на
підставі підроблених документів, які
отримав злочинним шляхом.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду і
вирішення справи по суті, суд встановив
наступне.

ОСОБА_3 є громадянином Російської
Федерації, уродженцем м. Тирниауз
Кабардино-Балкарської АР, за
національністю балкарець, за
віросповіданням мусульманин - суніт,
офіційно неодружений.

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до державної міграційної служби із
заявою про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

За результатами розгляду зазначеної
заяви та проведених співбесід, 11 червня
2014 року працівником Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві підготовлено
висновок із рекомендацією відмовити
іноземцю у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, на підставі якого рішенням
Державної міграційної служби України
від 18 серпня 2014 року №437-14 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Не погоджуючись з названим рішенням
відповідача позивач звернувся з
відповідним позовом до суду.

При вирішенні питання щодо
обґрунтованості вимог заявлених
позивачем суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Конвенція про статус біженців 1951 року,
Протокол щодо статусу біженців 1967 року
та Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI
(далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону №3671-VI (тут і далі в редакції,
чинній на момент винесення спірного
рішення) біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та названої
правової норми, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких, особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в
пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI
особа, яка потребує додаткового
захисту це особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного
Закону не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, зокрема, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено
порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону
№3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9
названого Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 11 статті 9 Закону
№3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону
№3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
№ 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком Державної міграційної
служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН особа, яка
клопоче про отримання статусу біженця,
повинна вказати переконливу причину,
чому вона особисто побоюється стати
жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця
УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців» 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» від 27
квітня 2004 року № 8043/04 заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним
критеріям не відповідала, що і зумовило
прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у
тому числі з висновку Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві, приводом
виїзду з країни постійного проживання
позивач зазначає відмову
представникам Федеральної служби
безпеки Російської Федерації
співпрацювати з ними шляхом надання
необхідної інформації та отримання у
цьому зв'язку погроз кримінального
переслідування та позбавлення бізнесу.

При цьому, у подальшому, ОСОБА_3
зазначив про його членство в
організації Правозахисний центр
«Меморіал» та надання в рамках роботи з
названою організацією допомоги
сиротам та дітям - інвалідам, які
постраждали внаслідок військових дій,
які проводились військами Російської
Федерації на території Чеченської
республіки Ічкерія.

Однак, суд звертає увагу, що на
територію України позивач прибув
нелегально ще у 2001 році та проживав
протягом 13 років по підробленим
документам, а підставою для звернення
до органу міграційної служби стало
його затримання правоохоронними
органами.

До обґрунтування позивача щодо
необхідності в таких діях з огляду на
побоювання зазнати переслідування з
боку Федеральної служби безпеки
Російської Федерації, суд ставиться
критично, оскільки під час співбесід
ОСОБА_3 неодноразово зазначав про його
необізнаність щодо порушення проти
нього кримінальної справи в країні
походження та оголошення його в розшук.

Крім того, на думку суду, в разі
дійсного побоювання зазнати
переслідувань, позивач повинен був
невідкладно звернутись до
уповноважених органів України із
проханням надати захист та статус
біженця, чого ним зроблено не було.

Додатково суд зауважує, що ані під час
співбесід, ані під час розгляду справи
судом позивачем (його представником) не
надано будь-яких пояснень через які
саме релігійні погляди він побоюється
зазнати переслідувань та утисків в
країні свого походження.

До наданих позивачем та його
представником письмових характеристик
ОСОБА_3 суд ставиться критично,
оскільки зазначені документи жодним
чином не засвідчені, а деякі з них
навіть не персоніфіковані, а тому
відсутня об'єктивна можливість
пересвідчитись у їх достовірності.

Письмові пояснення громадянина ОСОБА_6
- ОСОБА_7, в яких він зазначає про
надання під тортурами неправдивих
показів відносно позивача про його
участь та організацію терористичних
актів на території Російської
Федерації, суд як належний доказ
обґрунтованості позову ОСОБА_3 про
визнання неправомірним та скасування
рішення ДМС України від 18 серпня 2014
року №437-14 не приймає, оскільки вони не
стосуються предмету доказування в
рамках даної справи та їм може бути
дана оцінка під час розгляду
кримінальної справи по обвинуваченню
ОСОБА_3 у вчиненні відповідного
злочину.

З огляду на викладене, суд погоджується
з висновком Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про те, що позивач не надав
достовірних чи правдивих фактів його
особистого переслідування в країні
постійного проживання, а також не навів
фактів, які б свідчили про
переслідування з боку органів
Російської Федерації або про загрозу
його життю, безпеці чи свободі в країні
походження.

Також слід зазначити, що відповідно до
пункту 6 частини 1 статті 6 Закону №3671-VI
статус біженця або додатковий захист
не надається особі, яка до прибуття в
Україну з наміром набути статус
біженця перебувала в третій безпечній
країні.

Частина 22 статті 1 Закону №3671-VI дає
визначення цього терміну: «Третя
безпечна країна - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, за
винятком транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту».

Так, суд звертає увагу, що перед тим, як
потрапити до України, позивач
перебував в Грузії та Азербайджані, а
лише потім приїхав нелегально до
України, в зв'язку з чим суд
погоджується з твердженнями
відповідача, що позивач перебуваючи у
названих країнах мав можливість
звернутися до компетентних органів з
клопотанням про визнання біженцем чи
особою, яка потребує додаткового
захисту, але таким правом не
скористався, що також є підставою для
відмови в наданні статусу біженця в
силу положень статті 6 Закону №3671-VI.

Суд також вважає за доцільне зауважити,
що відповідно до частини 1 статті 5
Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Водночас, як вбачається з пояснень
позивача, наданих під час співбесід,
він прибув на територію України у 2001
році, а звернувся з відповідною заявою
до компетентного органу лише у
листопаді 2013 року.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
відповідача від 18 серпня 2014 року №437-14
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, є правомірним, обґрунтованим
та таким, що прийняте уповноваженим
органом в порядку та спосіб, визначений
чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
ДМС України повторно розглянути заяву
громадянина Російської Федерації
ОСОБА_3 про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні, відповідно до вимог
чинного законодавства та міжнародних
договорів, суд приходить до висновку
про відмову в її задоволенні, оскільки
вказана вимога є похідною від
попередньої, а відтак не призведе до
захисту уявлених позивачем порушених
прав у сфері публічно-правових
відносин щодо надання статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень довів правомірність свого
рішення. В той же час позивач не довів
обставин в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи наведене в сукупності та
виходячи із встановлених судом
обставин, оцінивши надані сторонами
докази в контексті наведених вище
вимог законодавства, колегія дійшла
висновку про недоведеність позивачем
протиправності рішення Державної
міграційної служби України від 18
серпня 2014 року №437-14, відповідність
якого вимогам законодавства
встановлена під час розгляду справи. З
огляду на зазначене, позовні вимоги
визнаються судом необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову громадянина ОСОБА_3 про визнання
неправомірним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 18 серпня 2014 року №437-14 та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Н.А. Добрівська

Судді:
О.В. Дегтярьова

В.П. Катющенко