Справа № 127/21398/14-а
Суддя: Романчук Р. В.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/787/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вступна та резолютивна частини

19.11.2014 року
м.
Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області

у складі головуючого - судді Романчук
Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції про визнання дій
протиправними, спонукання до вчинення
дій та зобов'язання вчинити дії,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції про
визнання дій протиправними, спонукання
до вчинення дій та зобов'язання вчинити
дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність
головного державного виконавця
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції ОСОБА_2 при
виконанні постанови Вінницького
міського суду Вінницької області від
07.11.2012 року №232/1049/2012 про стягнення із
ОСОБА_1 штрафу в розмірі 425 грн. 00 коп. на
користь держави (виконавче провадження
номер за ЄДРВП №35912805).

В задоволені позову в іншій частині
відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з
Державного бюджету України здійснені
ним та документально підтверджені
судові витрати в розмірі 37 (тридцять
сім) грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення
через Вінницький міський суд
Вінницької області до Вінницького
апеляційного адміністративного суду. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

СУДДЯ

Справа № 127/21398/14-а

Провадження № 2-а/127/787/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.11.2014 року
м.
Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області

у складі головуючого - судді Романчук
Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції про визнання дій
протиправними, спонукання до вчинення
дій та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції про
визнання дій протиправними, спонукання
до вчинення дій та зобов'язання вчинити
дії, мотивуючи позов тим, що 10.01.2013 року
на підставі постанови Вінницького
міського суду Вінницької області від
07.11.2012 року у справі №232/1049/2012 головним
державним виконавцем Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_2 було відкрито виконавче
провадження про стягнення з нього
адміністративного штрафу в розмірі 425
грн. 00 коп. 19.09.2014 року ним було особисто
отримано у державного виконавця
постанову про відкриття виконавчого
провадження, після його звернення до
державної виконавчої служби по іншому
питанню. В порушення вимог ч. 2 ст. 30
Закону України “Про виконавче
провадження”, що зобов’язує
державного виконавця провести
примусове виконання рішення протягом
шести місяців з часу відкриття
провадження, жодної виконавчої дії
державний виконавець не виконав,
пропустивши надані законом строки на
його виконання. На підставі п. 6. ч. 1 ст. 49
Закону України “Про виконавче
провадження”, яка в імперативній
формі зазначає про те, що виконавче
провадження по примусовому стягненню
підлягає закінченню у разі закінчення
строку, передбаченого законом для
відповідного виду стягнення, 24.09.2014
року ним до державного виконавця була
подана заява про закінчення
виконавчого провадження. Листом
державного виконавця від 24.09.2014 року
було відмовлено в задоволенні заяви
про закінчення виконавчого
провадження на зазначених ним
підставах. Державний виконавець
мотивувала свою відмову тим, що до цієї
категорії виконань відносяться
рішення суду тільки про стягнення
аліментів, періодичних платежів, але не
стягнення адміністративних штрафів.
Однак державним виконавцем не
зазначено норму закону, яка на це
вказує. Вважає, що дії державного
виконавця не вмотивовані законом та
порушують його особисті інтереси, як
сторони виконавчого провадження.
Просить визнати протиправними дії
головного державного виконавця
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції ОСОБА_2 у
виконавчому провадженні № 35912805 щодо
відмови у закінченні виконавчого
провадження та спонукати державного
виконавця до винесення постанови про
закінчення зазначеного виконавчого
провадження з підстав закінчення
строку, наданого законом для виконання
судового рішення. Зобов’язати
державного виконавця скасувати
постанову про стягнення з нього штрафу
в сумі 425 грн. 00 коп., виконавчого збору в
сумі 42 грн. 50 коп. з його пенсійного
забезпечення та у разі їх стягнення
повернути кошти йому, як стягнуті
незаконно, стягнути з відповідача
понесені судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позов підтримав з наведених у ньому
підстав та суду пояснив, що постанову
про відкриття виконавчого провадження
ним було отримано особисто у
державного виконавця Сиридюк Т.В. лише
19.09.2014 року коли він звернувся до
державного виконавця по іншому
питанню. З часу відкриття провадження
виконавчі дії не вчинялися, що є
порушенням вимог ч. 2 ст. 30 Закону
України “Про виконавче провадження”,
оскільки державний виконавець
зобов’язаний провести примусове
виконання рішення протягом шести
місяців з часу відкриття провадження.
Відповідно до п. 6. ч. 1 ст. 49 Закону
України “Про виконавче провадження”
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі закінчення строку,
передбаченого законом для
відповідного виду стягнення. 24.09.2014
року він звернувся до державного
виконавця із заявою про закінчення
виконавчого провадження. Однак листом
державного виконавця від 24.09.2014 року
йому було відмовлено в задоволенні
прохання про закінчення виконавчого
провадження. Державний виконавець
мотивувала свою відмову тим, що до цієї
категорії виконань відносяться
рішення суду тільки про стягнення
аліментів та періодичних платежів.
Однак державним виконавцем не
зазначено норму закону, якою це
встановлено. Вважає, що дії державного
виконавця не відповідають вимогам
закону та порушують його інтереси, як
сторони виконавчого провадження.
Просить позов задовольнити.

Представник відповідача головний
державний виконавець Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов не визнала та пояснила, що 10.01.2013
року нею було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження з
виконання постанови Вінницького
міського суду Вінницької області від
07.11.2012 року у справі №232/1049/2012 про
стягнення із ОСОБА_1 штрафу в розмірі 425
грн. 00 коп. на користь держави. Вона
надсилала постанову про відкриття
виконавчого провадження боржнику
простою кореспонденцію у зв’язку із
недостатнім фінансуванням відділу,
однак доказів того, що боржником було
отримано постанову, у виконавчому
провадженні немає. 17.01.2013 року нею було
винесено постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору. 19.09.2014 року
ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання
копії постанови про відкриття
виконавчого провадження та
ознайомлення з його матеріалами і в той
же день отримав постанову про
відкриття виконавчого провадження.
Крім того боржник повідомляв її, що
можливо він вже сплатив штраф і якщо
знайде квитанцію, то надасть їй
квитанцію про сплату штрафу. 19.09.2014 року
ОСОБА_1 звернувся із заявою про
відкладення виконавчих дій в зв’язку
з тим, що постанову про відкриття
виконавчого провадження він отримав
19.09.2014 року. В той же день нею було
винесено постанову про відкладення
провадження виконавчих дій. 24.09.2014 року
ОСОБА_1 звернувся із заявою, в якій
просив винести постанову про
закінчення виконавчого провадження на
підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України
“Про виконавче провадження”. Листом
від 25.09.2014 року вона повідомила ОСОБА_1
про те, що підстав для завершення
виконавчого провадження на підставі п.
6 ч. 1 ст. 49 Закону України “Про
виконавче провадження” немає,
оскільки до цієї категорії виконань
відноситься рішення суду тільки про
стягнення аліментів, періодичних
платежів, а не про стягнення
адміністративних штрафів. 01.10.2014 року
нею було винесено постанову про
стягнення з боржника витрат на
проведення виконавчих дій. Вона
надсилала відповідні запити з метою
встановлення майнового стану боржника,
однак майна виявлено не було. Оскільки
було встановлено, що боржник отримує
пенсію, то 01.10.2014 року нею було винесено
постанову про стягнення
заборгованості з пенсії боржника, яку
було направлено до ОСОБА_3 Пенсійного
фонду України у м. Вінниці. Однак ОСОБА_3
Пенсійного фонду України у м. Вінниці
постанову про стягнення
заборгованості з пенсії боржника було
повернуто без виконання, оскільки
боржник пенсію на даний час не отримує.
Зазначає, що дійсно виконавчі дії було
проведено несвоєчасно, однак вважає, що
підстав для завершення виконавчого
провадження немає, оскільки постанова
суду повинна бути виконана. Крім того
зазначає, що необхідно розмежовувати
строки перебування виконавчого
документа в органах державної
виконавчої служби та строки проведення
виконавчих дій. Просить в позові
відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши надані сторонами
докази, оглянувши в судовому засіданні
матеріали виконавчого провадження
№253/8 (номер за ЄДРВП №35912805), суд вважає,
що адміністративний позов є частково
обґрунтованим та підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідно до постанови Вінницького
міського суду Вінницької області від
07.11.2012 року у справі №232/1049/2012 ОСОБА_1
визнанно винним у вчинені
адміністративних правопорушень,
передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП та
застосовано до нього адміністративне
стягнення у виді штрафу в розмірі 25
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян, що становить 425 грн. 00 коп. на
користь держави.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про
державну виконавчу службу" державний
виконавець є представником влади і
здійснює примусове виконання судових
рішень, постановлених іменем України,
та рішень інших органів (посадових
осіб), виконання яких покладено на
державну виконавчу службу, у порядку,
передбаченому законом.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 11
Закону України "Про виконавче
провадження" державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець, зокрема здійснює
заходи, необхідні для своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення, у спосіб та в
порядку, встановленому виконавчим
документом і цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 25 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих
днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження. Копії постанови про
відкриття виконавчого провадження
надсилаються не пізніше наступного
робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49 Закону
України "Про виконавче провадження"
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі: 1) визнання судом
відмови стягувача від примусового
виконання рішення суду; 2) визнання
судом мирової угоди між стягувачем і
боржником у процесі виконання; 3)
смерті або оголошення померлим
стягувача чи боржника, визнання
безвісно відсутнім боржника або
стягувача, ліквідації юридичної особи -
сторони виконавчого провадження, якщо
виконання їх обов'язків чи вимог у
виконавчому провадженні не допускає
правонаступництва; 4) скасування
рішення суду або іншого органу
(посадової особи), на підставі якого
виданий виконавчий документ, або
визнання судом виконавчого документа
таким, що не підлягає виконанню; 5)
письмової відмови стягувача від
одержання предметів, вилучених у
боржника під час виконання рішення
про передачу їх стягувачу, або знищення
речі, що має бути передана стягувачу в
натурі; 6) закінчення строку,
передбаченого законом для
відповідного виду стягнення; 7)
визнання боржника банкрутом; 8)
фактичного виконання в повному
обсязі рішення згідно з виконавчим
документом; 9) повернення виконавчого
документа без виконання на вимогу суду
або іншого органу (посадової особи),
який видав виконавчий документ; 10)
направлення виконавчого документа за
належністю до іншого відділу державної
виконавчої служби; 11) повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку, передбаченому
частиною третьою статті 75 цього Закону;
12) якщо рішення фактично виконано під
час виконання рішення Європейського
суду з прав людини; 13) непред'явлення
виконавчого документа за відновленим
виконавчим провадженням у строки,
визначені статтею 51 цього Закону; 14)
списання згідно із Законом України "Про
деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію" заборгованості, встановленої
рішенням суду, яке підлягало виконанню
на підставі виконавчого документа. У
випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9,
11-13 частини першої цієї статті,
виконавчий документ надсилається до
суду або іншого органу (посадовій
особі), який його видав. Про закінчення
виконавчого провадження державний
виконавець виносить постанову з
обов'язковим мотивуванням підстав її
винесення, яка затверджується
начальником відділу, якому він
безпосередньо підпорядкований. Копія
постанови у триденний строк
надсилається сторонам і може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається з оглянутого в судовому
засіданні виконавчого провадження
№253/8 (номер за ЄДРВП №35912805), 10.01.2013 року
головним державним виконавцем
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції ОСОБА_2
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження з примусового
виконання постанови №232/1049/2012 виданої
Вінницьким міським судом Вінницької
області 07.11.2012 року та надано боржнику
строк для добровільного виконання
постанови до 16.01.2013 року.

У виконавчому провадженні міститься
супровідний лист від 10.01.2013 року, з
якого вбачається, що постанова про
відкриття виконавчого провадження
надсилалася боржнику, однак доказів
того, що боржником було отримано
постанову у виконавчому провадженні
немає.

17.01.2013 року державним виконавцем було
винесено постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору.

Крім того із виконавчого провадження
вбачається, що 10.01.2013 року державним
виконавцем надсилалися відповідні
запити з метою встановлення майнового
стану боржника та місця його
реєстрації.

19.09.2014 року ОСОБА_1 звернувся до
головного державного Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_2 із заявою про надання
копії постанови про відкриття
виконавчого провадження та
ознайомлення з його матеріалами. 19.09.2014
року ОСОБА_1 отримав постанову про
відкриття виконавчого провадження,
про що свідчить його підпис на даній
заяві з відміткою про отримання
постанови.

19.09.2014 року ОСОБА_1 звернувся до
начальника Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції із заявою про відкладення
виконавчих дій в зв’язку з тим, що
постанову про відкриття виконавчого
провадження він отримав 19.09.2014 року.

19.09.2014 року головним державним
виконавцем Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про
відкладення провадження виконавчих
дій при примусовому виконанні
постанови №232/1049/2012 виданої Вінницьким
міським судом Вінницької області 07.11.2012
року у зв’язку з тим, що боржником
подано заяву про відкладення
провадження виконавчих дій.

Із заяви ОСОБА_1 від 24.09.2014 року
адресованої головному державному
виконавцю Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1
просив винести постанову про
закінчення виконавчого провадження на
підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України
“Про виконавче провадження”,
повернути виконавчий документ до
Вінницького міського суду Вінницької
області, який його видав.

Із диста головного державного
виконавця Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_2 від 25.09.2014 року №Д/В
23754/07-35/8 вбачається, що державний
виконавець повідомила ОСОБА_1 про те, що
підстав для завершення виконавчого
провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49
Закону України “Про виконавче
провадження” немає, оскільки до цієї
категорії виконань відноситься
рішення суду тільки про стягнення
аліментів, періодичних платежів, а не
про стягнення адміністративних
штрафів. Боржнику запропоновано
виконати постанову судута сплатити
штраф.

01.10.2014 року державним виконавцем було
винесено постанову про стягнення з
боржника витрат на проведення
виконавчих дій.

01.10.2014 року державним виконавцем було
винесено постанову про стягнення
заборгованості з пенсії боржника, яку
було направлено до ОСОБА_3 Пенсійного
фонду України у м. Вінниці.

Крім того із виконавчого провадження
вбачається, що 04.11.2014 року державним
виконавцем повторно надсилалися
відповідні запити з метою встановлення
майнового стану боржника.

Із листа ОСОБА_3 Пенсійного фонду
України у м. Вінниці від 20.10.2014 року
вбачається, що постанову про стягнення
заборгованості з пенсії боржника було
повернуто без виконання, оскільки
пенсію заблоковано причиною
закінчення терміну виплати по групі
інвалідності в минулих роках (01.04.2011 р.).

В судовому засіданні встановлено, що
головним державним виконавцем
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції ОСОБА_2
частково вчинялися дії спрямовані на
примусове виконання судового рішення,
зокрема було відкрите виконавче
провадження, надсилалися відповідні
запити з метою встановлення майнового
стану боржника, 19.09.2014 року державним
виконавцем було винесено постанову про
відкладення провадження виконавчих
дій, 01.10.2014 року державним виконавцем
було винесено постанову про стягнення
заборгованості з пенсії боржника.

Що стосується позовної вимоги про
визнання протиправними дій головного
державного виконавця Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_2 щодо відмови у
закінченні виконавчого провадження та
спонукання державного виконавця до
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження суд зазначає
наступне.

Згідно ст. 298 КУпАП постанова про
накладення адміністративного
стягнення є обов'язковою для виконання
державними і громадськими органами,
підприємствами, установами,
організаціями, посадовими особами і
громадянами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, ст. 310 КУпАП у
разі несплати правопорушником штрафу у
строк, установлений частиною першою
статті 307 цього Кодексу, постанова про
накладення штрафу надсилається для
примусового виконання до відділу
державної виконавчої служби за місцем
проживання порушника, роботи або за
місцезнаходженням його майна в
порядку, встановленому законом.
Постанова про накладення штрафу, за
якою стягнення штрафу проведено
повністю, з відміткою про виконання
повертається органові (посадовій
особі), який виніс постанову.

В судовому засіданні встановлено, що
тривалий час державним виконавцем
постанова суду не виконувалася, що є
порушенням вимог статтей 25, 30 Закону
України “Про виконавче провадження”,
державний виконавець своєчасно не
здійснила усіх передбачених законом
дій щодо примусового виконання
постанови суду та не вжила достатніх
заходів для примусового виконання
судового рішення.

На підставі викладено суд приходить до
висновку, що державний виконавець
проявила неправомірну бездіяльність
під час виконання постанови суду,
внаслідок чого постанова суду тривалий
час не виконувалась, чим було порушено
права боржника як сторони виконавчого
провадження.

Разом з тим суд зазначає, що принципом
судочинства є виконуваність судового
рішення, виконання судового рішення є
елементом справедливого судового
розгляду, передбаченого статтею 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Суд не вбачає підстав для визнання
протиправними дій головного
державного виконавця Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_2 щодо відмови у
закінченні виконавчого провадження та
спонукання державного виконавця до
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження з наступних
підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець провадить
виконавчі дії з виконання рішення до
завершення виконавчого провадження у
встановленому цим Законом порядку, а
саме: закінчення виконавчого
провадження - згідно із статтею 49 цього
Закону; повернення виконавчого
документа стягувачу - згідно із статтею
47 цього Закону; повернення виконавчого
документа до суду чи іншого органу
(посадовій особі), який його видав, -
згідно із статтею 48 цього Закону.
Державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, а з
виконання рішення немайнового
характеру - у двомісячний строк. Строк
здійснення виконавчого провадження не
включає час відкладення провадження
виконавчих дій або зупинення
виконавчого провадження на період
проведення експертизи чи оцінки
майна, виготовлення технічної
документації на майно, реалізації
майна боржника, час перебування
виконавчого документа на виконанні в
адміністрації підприємства, установи
чи організації, фізичної особи,
фізичної особи - підприємця, які
здійснюють відрахування із заробітної
плати (заробітку), пенсії та інших
доходів боржника.

Законодавець встановив, що строк
здійснення виконавчого провадження не
поширюється на час відкладення
провадження виконавчих дій або
зупинення виконавчого провадження.
Підстави для відкладення та зупинення
виконавчих дій чітко визначені Законом
України "Про виконавче провадження".

Зокрема відповідно до ст. 35 Закону
України "Про виконавче провадження" за
наявності обставин, що перешкоджають
провадженню виконавчих дій, або у разі
несвоєчасного одержання сторонами
документів виконавчого провадження,
внаслідок чого вони були позбавлені
можливості скористатися правами,
наданими їм цим Законом, державний
виконавець може відкласти виконавчі
дії за заявою стягувача чи боржника або
з власної ініціативи на строк до
десяти робочих днів. Про відкладення
провадження виконавчих дій державний
виконавець виносить відповідну
постанову, про що повідомляє сторонам.
Постанова державного виконавця про
відкладення провадження виконавчих
дій може бути оскаржена у триденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом.

В судовому засіданні встановлено, що
19.09.2014 року державним виконавцем було
винесено постанову про відкладення
провадження виконавчих дій при
примусовому виконанні постанови
№232/1049/2012 до 29.09.2014 року у зв’язку з тим,
що боржником подано заяву про
відкладення провадження виконавчих
дій.

Постанова про відкладення провадження
виконавчих дій боржником не
оскаржувалася, що свідчить про те, що
боржник фактично погодився із діями
державного виконавця щодо відкладення
провадження виконавчих дій.

Однак, у встановлений в даній постанові
державним виконавцем строк, постанова
суду про стягнення штрафу боржником
виконана не була.

Пунктом 2 частини 1 статті 32 Закону
України "Про виконавче провадження"
визначено, що заходами примусового
виконання рішень є зокрема звернення
стягнення на заробітну плату
(заробіток), доходи, пенсію, стипендію
боржника.

01.10.2014 року державним виконавцем було
винесено постанову про стягнення
заборгованості з пенсії боржника, яку
було направлено до ОСОБА_3 Пенсійного
фонду України у м. Вінниці. Із листа
ОСОБА_3 Пенсійного фонду України у м.
Вінниці від 20.10.2014 року вбачається, що
постанову про стягнення
заборгованості з пенсії боржника було
повернуто без виконання, оскільки
пенсію заблоковано причиною
закінчення терміну виплати по групі
інвалідності в минулих роках.

Отже після закінчення строку, до якого
було відкладено провадження
виконавчих дій за заявою боржника,
державним виконавцем продовжувалися
вчинятися дії та вживатися заходи,
передбачені Законом України "Про
виконавче провадження", спрямовані на
виконання постанови суду. Однак на
даний час постанова суду не виконана а
тому продовжує перебувати на виконанні
в органі державної виконавчої служби.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно
до ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти
за межі позовних вимог тільки в разі,
якщо це необхідно для повного захисту
прав, свобод та інтересів сторін чи
третіх осіб, про захист яких вони
просять.

Враховуючи неправомірність
бездіяльності відповідача, з метою
захисту прав, свобод та інтересів
позивача від порушень з боку суб'єкта
владних повноважень, суд вважає за
можливе вийти за межі позовних вимог та
приходить до висновку про
необхідність захисту прав та інтересів
позивача шляхом щляхом визнання
неправомірною бездіяльності головного
державного виконавця Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_2 при виконанні постанови
Вінницького міського суду Вінницької
області від 07.11.2012 року №232/1049/2012.

Що стосується позовної вимоги про
зобов’язання державного виконавця
скасувати постанову про стягнення з
позивача штрафу в сумі 425 грн. 00 коп.,
виконавчого збору в сумі 42 грн. 50 коп. з
пенсійного забезпечення та повернення
коштів у разі їх стягнення, то вона
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 83 Закону
України "Про виконавче провадження"
контроль за своєчасністю, правильністю
і повнотою виконання рішень державним
виконавцем здійснюють начальник
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
а також керівник вищестоящого органу
державної виконавчої служби. Начальник
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
при здійсненні контролю за рішеннями,
діями державного виконавця під час
виконання рішень має право у разі, якщо
вони суперечать вимогам закону, своєю
постановою скасувати постанову або
інший процесуальний документ (або їх
частину), винесені у виконавчому
провадженні державним виконавцем,
визнати недійсним складений державним
виконавцем акт, зобов'язати державного
виконавця провести виконавчі дії в
порядку, встановленому цим Законом.
Забороняється втручання інших
державних або недержавних органів та
їх посадових осіб у виконавче
провадження, крім випадків,
передбачених цим Законом.

Повноваження посадових осіб державної
виконавчої служби встановлені в Законі
України "Про виконавче провадження" і
суд не має права зобов’язувати
зазначених осіб до вчинення тих дій,
які згідно із Законом України "Про
виконавче провадження" можуть
здійснюватися лише державним
виконавцем або відповідною посадовою
особою державної виконавчої служби.

Крім того в судовому засіданні
встановлено, що постанову від 01.10.2014
року про стягнення заборгованості з
пенсії боржника ОСОБА_3 Пенсійного
фонду України у м. Вінниці супровідним
листом від 20.10.2014 року було повернуто
без виконання.

Відповідно до ст. 6 КАС України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому КАС України, звернутися
до адміністративного суду, якщо
вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
зокрема: 1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною 2 статті 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивачем частково доведено обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги,
тому суд вважає, що права та інтереси
позивача можливо захистити щляхом
визнання неправомірною бездіяльності
головного державного виконавця
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції ОСОБА_2 при
виконанні постанови Вінницького
міського суду Вінницької області від
07.11.2012 року №232/1049/2012 про стягнення із
ОСОБА_1 штрафу в розмірі 425 грн. 00 коп. на
користь держави. В задоволені позову в
іншій частині слід відмовити.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Якщо адміністративний
позов задоволено частково, судові
витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог. При цьому суд
враховує, що позов задоволено частково,
тому позивачу частково слід
відшкодувати понесені ним судові
витрати з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 2, 6, 8, 9, 11, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції про
визнання дій протиправними, спонукання
до вчинення дій та зобов'язання вчинити
дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність
головного державного виконавця
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції ОСОБА_2 при
виконанні постанови Вінницького
міського суду Вінницької області від
07.11.2012 року №232/1049/2012 про стягнення із
ОСОБА_1 штрафу в розмірі 425 грн. 00 коп. на
користь держави (виконавче провадження
номер за ЄДРВП №35912805).

В задоволені позову в іншій частині
відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з
Державного бюджету України здійснені
ним та документально підтверджені
судові витрати в розмірі 37 (тридцять
сім) грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення
через Вінницький міський суд
Вінницької області до Вінницького
апеляційного адміністративного суду. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

СУДДЯ