Справа № 2а-2897/10/1370
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2010-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 2а-2897/10/1370
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючого-судді
за участю секретаря судового засідання
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Карпина Я.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
адміністративну справу за позовом
суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_3 до Державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м. Львова про визнання
протиправними податкових
суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_3
звернувся до Львівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м.Львова, в якій
просить визнати протиправними дії
суб'єкта владних повноважень про
нарахування сум податкових зобов'язань
та визнати незаконним і скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м.Львова від
визначено суму податкового
зобов'язання з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій по податку на
додану вартість в розмірі 2030526,00 грн., у
тому числі за основним платежем -1353684,00
грн., а за штрафними (фінансовими)
санкціями -676842,00 грн., податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Залізничному
яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання по податку з
грн., податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м.Львова від
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м.Львова від
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Залізничному
яким підтверджено податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Залізничному
що були прийняті за наслідками виїзної
планової документальної перевірки
суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2007р. по 31.03.2009р., оформленої
актом перевірки Державної податкової
інспекції у Залізничному районі
м.Львова від 21.10.2009р. №2609/17-323/НОМЕР_1.
Позовні вимоги мотивує тим, що
податкові ревізори Державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м.Львова своїми діями створили
передумови для появи необ'єктивних
результатів перевірки, а також, що
визначені відповідачем податкові
зобов'язання не відповідають
результатам господарської діяльності
за обревізований період, позаяк
ґрунтуються на помилкових висновках,
викладених в акті перевірки, які, в свою
чергу, виникли внаслідок неправильного
трактування перевіряючими положень
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98,
неповного дослідження ними первинної
документації під час проведення
перевірки, а також суб'єктивних
Окрім цього, зазначає, що здійснюючи
підприємницьку діяльність з імпорту
товарів на митну територію України, як
платник єдиного податку сплатив
податок на додану вартість при
перетині митного кордону, не
зобов'язаний був за даних обставин
реєструватись як платник ПДВ,
реалізовував імпортний товар кінцевим
споживачам через біржі за цінами,
вказаними у біржових контрактах, які
вважає звичайними цінами, не перевищив
граничного обсягу виручки з продажу
товарів, встановленого Указом
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98,
оскільки платежі, внесені ним особисто
на свої банківські рахунки помилково
як «фінансова допомога»є його власними
коштами, а не коштами, отриманими
внаслідок здійснення ним
підприємницької діяльності, відтак
вважає, що з його боку відсутні
порушення умов перебування на
спрощеній системі оподаткування, а
тому у відповідача не було підстав для
донарахування податку на додану
вартість та податку з доходів фізичних
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав з
підстав, викладених у позовній заяві,
додаткових обґрунтуваннях позовних
вимог, покликаючись на подані ним
докази, просить позов задовольнити в
Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечив,
просив у задоволенні такого відмовити,
з тих підстав, що при проведенні
перевірки діяв в спосіб та в межах,
передбачених чинним законодавством
України, а оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є правомірними,
оскільки винесені внаслідок порушень
позивачем податкового законодавства,
зафіксованих в акті перевірки
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м.Львова від
21.10.2009р. №2609/17-323/НОМЕР_1, при цьому
стверджує, що позивач здійснював
господарську діяльність, пов'язану з
імпортом та продажем кузовів
автомобільних, які підлягають
обкладенню всіма видами податків,
встановлених для імпортних податків
(податок на додану вартість, ввізне
мито, акцизний збір тощо), а тому з
01.04.2007р. не мав права здійснювати
діяльність як платник єдиного податку
та повинен був працювати на загальній
системі оподаткування, подавати в ДПІ
декларації про доходи, вести облік
валових доходів та валових витрат,
вказує на те, що позивач зобов'язаний
був зареєструватися як платник податку
на додану вартість, крім цього
зазначає, що в обревізований період
позивач здійснював реалізацію кузовів
за ціною, нижчою за звичайну ціну
більше ніж на 20 відсотків, а також
вважає, що за період з 01.04.2007р. по 31.03.2009р.
позивач задекларував дохід (валовий
дохід/обсяг виручки) не в повному
обсязі, а саме не включив кошти, які
поступили на рахунки в установах
банків у вигляді фінансової допомоги
та від реалізації запчастин, чим
порушив ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян»від 26.12.1992р. №13-92.
Просив у задоволенні позову відмовити
Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи
та перевіривши зібрані по справі
докази, суд приходить до висновку, що
позов слід задовольнити повністю, з
Як вбачається із свідоцтва про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця серія НОМЕР_2, фізична
особа-підприємець ОСОБА_3
зареєстрований виконавчим комітетом
Львівської міської ради та присвоєно
ідентифікаційний номер фізичної
особи-платника податків та інших
обов'язкових платежів НОМЕР_1.
У періоді, що перевірявся податковими
ревізорами (01.04.2007р. -31.03.2009р.) позивач
перебував на спрощеній системі
оподаткування на умовах сплати єдиного
податку, що підтверджується
відомостями акта перевірки Державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м.Львова від 21.10.2009р.
№2609/17-323/НОМЕР_1, свідоцтвами про сплату
єдиного податку на 2007-2009р.р..
Державною податковою інспекцією у
Залізничному районі м.Львова було
проведено виїзну планову
документальну перевірку суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_3 на предмет дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2007р. по
31.03.2009р., про що складено акт перевірки
від 21.10.2009р. №2609/17-323/НОМЕР_1.
Вказаним актом перевірки зафіксовано
наступні порушення позивачем:
- п.1.3 ст.1, пп.2.3.1 п.2.3, п.2.4 ст.2, п.4.1
ст.4, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7, п.9.4, пп.«а»п.9.6 ст.9
Закону України «Про податок на додану
вартість»від 03.04.1997р. №168/97 -ВР (із
змінами та доповненнями), внаслідок
чого підприємцем не нараховано та не
сплачено до бюджету податок на додану
вартість за 2007р. в сумі 894355,20 грн., в т.ч.:
грн., грудень -192177,00 грн.; за 2008р. в сумі
- п.19.1а ст.19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»від
22.05.2003р. №889-IV (із змінами та
доповненнями), в частині неведення
обліку доходів і витрат протягом 2007р.,
2008р. та 1кв. 2009р.;
- пп.9.12.1, пп.9.12.2 п.9.12 ст.9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб»22.05.2003р. №889-IV (із змінами
та доповненнями), ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з доходів громадян»від 26.12.1992р.
№13-92 (із змінами та доповненнями),
додаток №7 до Інструкції про
прибутковий податок з громадян (в
редакції наказу Державної податкової
адміністрації України від 14.02.2001р. №523,
від 16.07.2003р. №352), ст.13, ст.14 Інструкції
«Про оподаткування доходів фізичних
осіб від зайняття підприємницькою
діяльністю»від 16.07.2003р. №352 (із змінами
та доповненнями згідно з наказом ДПА
України від 16.07.2003р.), ст.2, ст.6 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98 (в
редакції Указу Президента України від
28.06.1999р. №746), в результаті чого
донараховано податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
В акті перевірки зазначається, що
підприємець ОСОБА_3, крім видів,
зазначених у свідоцтві єдиного
податку, здійснював господарську
діяльність, пов'язану з імпортом та
продажем кузовів автомобільних, які
підлягають обкладенню всіма видами
податків, встановлених для імпортних
податків (податок на додану вартість,
ввізне мито, акцизний збір тощо). Отже,
на думку податкових ревізорів,
спрощена система оподаткування не
поширюється на даного підприємця з
01.04.2007р., тобто вищевказаний
підприємець не мав права здійснювати
діяльність як платник єдиного податку
з 01.04.2007р., а тому відповідно з цього
часу він повинен був працювати на
загальній системі оподаткування,
подавати в ДПІ декларації про доходи,
вести облік валових доходів та валових
витрат. При цьому податкові ревізори
покликаються на те, що згідно з Указом
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. №727/98,
спрощена система оподаткування не
поширюється на підприємців, які
здійснюють господарську діяльність,
пов'язану з імпортом та продажем
підакцизних товарів, а у відповідності
до ст.3 Закону України «Про ставки
акцизного збору на деякі транспортні
засоби та кузови до них»від 24.05.1996р.
№216/96-ВР, транспортні засоби та кузови
до них, незалежно від країни їх
виробництва, які ввозяться
(пересилаються) на митну територію
України громадянами України,
іноземними громадянами та особами без
громадянства, підлягають обкладенню
всіма видами податків, встановлених
для імпортованих товарів (податок на
додану вартість, ввізне мито, акцизний
В акті перевірки вказується на те, що за
період з 01.04.2007р. по 31.03.2009р. підприємець
ОСОБА_3 задекларував дохід (валовий
дохід/обсяг виручки) не в повному
обсязі, а саме не включив кошти, які
поступили на його рахунки в установах
банків у вигляді фінансової допомоги
та від реалізації запчастин, в сумі
2208460,00 грн. за 2007р., в сумі 654800,00 грн. за
порушив ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян»від 26.12.1996р. №13-92.
Також, поступили кошти за запчастини в
січні 2008р. (18.01.2008р. -8800,00 грн.), в січні 2009
р. (23.01.2009р. -800,00 грн., 27.01.2009р. -80,00 грн.),
які не були включені до валового
доходу/обсягу виручки.
На підставі зазначеного акту перевірки
відповідач прийняв податкове
повідомлення-рішення від 30.10.2009р.
суму податкового зобов'язання з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій по податку на додану вартість в
розмірі 2030526,00 грн., у тому числі за
основним платежем -1353684,00 грн., а за
штрафними (фінансовими) санкціями
-676842,00 грн., податкове
повідомлення-рішення від 30.10.2009р.
суму податкового зобов'язання по
податку з доходів фізичним осіб в
Вважаючи, що Державна податкова
інспекція у Залізничному районі
м.Львова прийняла незаконні рішення,
позивач подав скарги у відповідності
до процедури, визначеної Законом
України «Про порядок погашення
зобов'язання платників податків перед
бюджетами та цільовими фондами»від
21.12.2000р. №2181-ІІІ.
З результатами розгляду первинних
скарг Державна податкова інспекція у
Залізничному районі м.Львова прийняла
рішення від 31.12.2009р. №35622/10/25-005/316, яким
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення залишила без
змін, а скаргу -без задоволення.

На адресу позивача були скеровані
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м.Львова від
11.01.2010р. №/1/57, яким підтверджено
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м.Львова від
30.10.2009р. №/0/29320, податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м.Львова від 11.01.2010р. №/1/58,
яким підтверджено податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м.Львова від 30.10.2009р. №/0/29319.

Крім цього, відповідач листом від
15.03.2010р. №6763/10/25/-005/55 вніс зміни до свого
рішення від 31.12.2009р. №35622/10/25-005/316, в
частині підстав для визначення сум
податкових зобов'язань.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач звернувся зі повторною скаргою
до Державної податкової інспекції у
м.Львові, яка, в свою чергу, залишила без
змін повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м.Львова від 30.10.2009р. №/0/29320
(від 11.01.2010р. №/1/57), податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м.Львова від 30.10.2009р. №/0/29319
(від 11.01.2010р. №/1/58), що стало
підставою для оскарження позивачем
вказаних податкових
повідомлень-рішень в судовому порядку.

В акті перевірки зазначається, що в
періоді який перевіряється,
підприємець ОСОБА_3 здійснював
господарські операції з імпорту
кузовів на територію України і в деяких
випадках, митна вартість імпортованих
кузовів значно відрізняється від їх
фактурної вартості, а також від
вартості подальшої реалізації кузовів
на митній території України, а тому
реалізація кузовів відбулася за ціною,
нижчою за звичайну ціну більше ніж на 20
відсотків. Отож, беручи до уваги
пояснення підприємця ОСОБА_3 та
частково представлені біржові угоди,
податкові ревізори прийщли до
висновку, що в період з 21.04.2007р. по
31.03.2009р., підприємець ОСОБА_3 здійснював
операції з продажу автомобільних
кузовів, митна вартість та митні збори
яких складає за 2007р. в сумі 4133954,00 грн.,
за 2008р. в сумі 1628631,00 грн., за 2009р. в сумі
89147,77 грн. без нарахування та сплати
податку на додану вартість в порушення
п.4.1 ст.4, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»від
03.04.1997р. №168/97-ВР.

В подальшому свою позицію відповідач
обґрунтовує нормами Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян»від 26.12.1992р. №13-92, із
змінами та доповненнями (розділ IV),
положення якого продовжувало діяти i
після набрання чинності з 01.01.2004р.
Законом України «Про податок з доходів
фізичних осіб»від 22.05.2003р. №889-IV з
врахуванням положень п.9.12 ст.9 цього
Закону, Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. №727/98, із
змісту яких, на його думку, вбачається
те, що якщо підприємець від здійснення
підприємницької діяльності отримав
інші доходи, ніж доходи, які можуть
обкладатися єдиним податком згідно із
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з питань спрощеної
системи оподаткування, то він повинен
сплатити з цих доходів податок з
доходів фізичних осіб-суб'єктів
підприємницької діяльності.

У зв'язку з цим, відповідач стверджує,
що оскільки за наслідками здійснених
господарських операцій, підприємець
ОСОБА_3 повинен був перебувати на
загальній системі оподаткування, то
він, відповідно до ст.2 Закону України
«Про податок на додану вартість»від
03.04.1997р. №168/97-ВР, підпадає під
визначення платника ПДВ, та згідно із
пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 цього ж Закону, підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку ще з підстав перевищення
загальної суми від здійснення операцій
з поставки товарів (послуг) протягом
останніх дванадцяти календарних
місяців 300000,00 грн. (без урахування
податку на додану вартість).

Одночасно, відповідач знову ж вказує на
те, що відповідно до ст.3 Закону України
«Про ставки акцизного збору на деякі
транспортні засоби та кузови до
них»від 24.05.1996р. №216/96-ВР, транспортні
засоби та кузови до них, незалежно від
країни їх виробництва, які ввозяться
(пересилаються) на митну територію
України громадянами України,
іноземними громадянами та особами без
громадянства, підлягають обкладенню
всіма видами податків, встановлених
для імпортованих товарів (податок на
додану вартість, ввізне мито, акцизний
збір тощо).

Відповідно до п.4.1 ст.4 Закону України
«Про податок на додану вартість»від
03.04.1997р. №168/97-ВР, база оподаткування
операцій з поставки товарів
визначається з їх договірної вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни. Згідно з п.4.2 ст.4
цього ж Закону, в разі поставки товарів
пов'язаній з продавцем особі чи
суб'єкту підприємницької діяльності,
який не зареєстрований як платник
податку, база оподаткування
визначається виходячи з фактичної ціни
операції, але не нижчої за звичайні
ціни. В ст.1 Закону України «Про податок
на додану вартість»03.04.1997р. №168/97-ВР,
зокрема в п.1.17 та п.1.18 закріплено, що
звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними п.1.20 ст.1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємства»28.12.1994р. №334/94-ВР,
аналогічно і термін «пов'язана
особа»розуміється в такому контексті,
що визначено цим ж Законом, а у
відповідності до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 даного
Закону, доход, отриманий платником
податку від продажу товарів пов'язаним
особам, визначається виходячи із
договірних цін, але не менше за
звичайні ціни на такі товари, що діяли
на дату такого продажу. Таким чином,
відповідач стверджує, що операції з
продажу товарно-матеріальних
цінностей особам, які не є платниками
податку на прибуток на загальних
засадах, тобто фізичним особам, в
податковому обліку платник податків
повинен відобразити як продаж
пов'язаним особам і застосувати
звичайну ціну.

Позивач не погоджується із здійсненими
відповідачем нарахуваннями податкових
зобов'язань, і вважає, що з його боку
відсутні будь-які порушення вимог
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98 та не
допущено порушення норм ст.3 Закону
України «Про ставки акцизного збору на
деякі транспортні засоби та кузови до
них»від 24.05.1996р. №216/96-ВР, покликається
на те, що вимоги цього ж Указу щодо
непоширення спрощеної системи
оподаткування на суб'єктів
підприємницької діяльності, які
здійснюють господарську діяльність,
пов'язану з імпортом підакцизних
товарів стосуються лише обов'язковості
сплати імпортерами всіх податків та
митних платежів при здійсненні
операцій із ввезення товарів на митну
територію України, і такі були
сплачені, що підтвердив наданим ним
документами про сплату всіх
обов'язкових платежів при ввезенні
товару.

Стосовно обов'язкового переходу на
загальну систему оподаткування,
позивач вважає, що Указ Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» від
03.07.1998р. №727/98 не передбачає можливості
розширеного трактування умов переходу
на загальну систему оподаткування,
обліку та звітності, норми цього ж
Указу не містять обов'язку платника
єдиного податку реєструватись
платником ПДВ та здійснювати
обов'язковий перехід на загальну
систему оподаткування при здійсненні
імпорту товарів на митну територію
України, а преамбула даного Указу
передбачає лише обов'язок суб'єкта
господарювання при ввезенні товарів на
митну територію України сплачувати
податок на додану вартість та інші
податки та збори на загальних
підставах, перебуваючи при цьому на
спрощеній системі оподаткування.

Щодо обов'язкової реєстрації позивача
платником ПДВ, останній вказує на те, що
відповідач не в повній мірі тлумачить
Закон України «Про податок на додану
вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР, яким
визначено, що для осіб, які імпортують
(для фізичних осіб, які ввозять
(пересилають)) товари (супутні послуги)
на митну територію України для їх
використання або споживання на митній
території України, незалежно від того,
який режим оподаткування вони
використовують згідно із
законодавством, передбачено
обов'язкову сплату ПДВ під час перетину
товарами (предметами) митного кордону
України, однак, як стверджує позивач,
даною нормою не передбачено
обов'язкової реєстрації цих фізичних
осіб платниками ПДВ, а тому такі особи
мають право зареєструватися
платниками ПДВ за власним рішенням
відповідно до п.2.2 ст.2 Закону України
«Про податок на додану вартість»від
03.04.1997р. №168/97-ВР. В обґрунтування своєї
позиції, позивач покликається внесені
Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України»від 03.06.2005р.
№2642-IV зміни до пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР, з яких
вбачається, що суб'єкти
підприємницької діяльності-фізичні
особи, з дати набрання чинності Законом
України «Про внесення змін до деяких
законів України» від 03.06.2005р. №2642-IV
незалежно від загальної суми від
здійснення ними операцій з поставки
товарів та послуг мають право не
реєструватися платниками ПДВ на
підставі пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України
«Про податок на додану вартість»від
03.04.1997р. №168/97-ВР.

Що стосується реалізації товарів за
ціною, нижчою за звичайну ціну більше
ніж на 20 відсотків, позивач вважає, що
такі факти не підтверджені
відповідачем і з врахуванням п.1.18 ст.1
Закону України «Про податок на додану
вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР, п.1.20 ст.1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»від 28.12.1994р. №334-94,
пп.1.20.4. п.1.20. ст.1 цього Закону, звичайною
ціною при продажі з використанням
біржової пропозиції є ціна, отримана
при такому продажі, крім цього вказує
на порушення відповідачем пп.1.20.8. п.1.20.
ст.1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»від 28.12.1994р. №334-94,
який покладає на податковий орган
обов'язок довести те, що ціна договору
не відповідає рівню звичайної ціни,
обґрунтувати рівень договірних цін,
зазначає також й те, що розрахована в
акті перевірки внаслідок визначення
звичайних цін сума податкових
зобов'язань податковим органом, є лише
підставою для подання суб'єктом
владних повноважень позовної заяви до
суду, при цьому покликається на пп.1.20.10
п.1.20. ст.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку
підприємств»від 28.12.1994р. №334-94, п.4.3. ст.4
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами»від 21.12.2000р. №2181-ІІІ.

Щодо перевищення обсягу
оподатковуваних операцій,
встановленого Указом Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» від
03.07.1998р. №727/98, позивач стверджує, що
відповідно до ст.1 цього Указу, об'єктом
оподаткування при обкладанні єдиним
податком є доходи, отримані від
здійснення підприємницької
діяльності, виручкою від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг)
вважається сума, фактично отримана
суб'єктом підприємницької діяльності
на розрахунковий рахунок або (та) до
каси за здійснення операцій із продажу
продукції (товарів, робіт, послуг), а
тому не можуть вважатися виручкою від
реалізації продукції кошти у вигляді
фінансової допомоги, внесені
позивачем на свої банківські рахунки,
позаяк такі грошові надходження є його
особистими коштами.

З матеріалів справи вбачається, що в
період проведення перевірки позивач
перебував на спрощеній системі
оподаткування, в результаті чого
оподаткування підприємницької
діяльності здійснював у відповідності
до вимог Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98.

Звичайна система оподаткування
запроваджена Законом України «Про
систему оподаткування»від 25.06.1991р.
1251-ХХІІ та спеціальними законами про
податки, збори (обов'язкові платежі),
якими врегульовано питання справляння
загальнодержавних і місцевих податків,
передбачених ст.13, ст.14 зазначеного
Закону. Спрощена система оподаткування
започаткована Указом Президента «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. №727/98, яким
суб'єктам малого підприємництва надано
право самостійно обирати спосіб
оподаткування доходів за єдиним
податком, встановлено ставки єдиного
податку, визначено базу та об'єкти
оподаткування, строки і порядок сплати
єдиного податку та коло осіб, на яких
дія Указу не поширюється. Закріплена ця
система і в Законі України «Про
державну підтримку малого
підприємництва»від 19.10.2000р. №2063, суть
якої, відповідно до ст.11 цього Закону,
полягає в заміні сплати передбачених
звичайною системою оподаткування
податків сплатою єдиного податку і
застосуванні спрощеної форми
бухгалтерського обліку та звітності.
Запровадження спрощеної системи
оподаткування, бухгалтерського обліку
та звітності відповідно до ст.5
зазначеного Закону, є одним з напрямків
державної підтримки малого
підприємництва поряд, зокрема, з
встановленням системи пільг для
зазначених платників податків. Це
означає, що перехід платника податків
на спрощену систему оподаткування не є
ні пільгою в оподаткуванні, ні
звільненням від сплати податків.
Указом Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. №727/98, який
є спеціальним законом, врегульовано
порядок провадження спеціальної
(спрощеної) системи оподаткування,
обліку та звітності що здійснюється
фізичними особами -суб'єктами
підприємницької діяльності,
передбачені особливі умови
перебування осіб-суб'єктів
підприємницької діяльності на
спрощеній системі оподаткування У
відповідності до вимог ст.1 цього Указу,
фізичні особи, які займаються
підприємницькою діяльністю без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом календарного року
перебуває не більше 10 осіб, обсяг
виручки яких від реалізації продукції
(робіт послуг) за календарний рік не
перевищує 500000,00грн., мають право обрати
спосіб оподаткування доходів за єдиним
податком шляхом отримання свідоцтва
про сплату єдиного податку.

З аналізу вищенаведених норм права, суд
дійшов висновку, що справляння єдиного
податку фізичними особами-суб'єктами
підприємницької діяльності можливе
лише з операцій щодо продажу товарів
(робіт, послуг), а не з придбання.

Щодо положення преамбули Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. №727/98 про
непоширення правил спрощеної системи
оподаткування на суб'єктів
підприємницької діяльності, які є
виробниками підакцизних товарів,
здійснюють господарську діяльність,
пов'язану з експортом, імпортом та
оптовим продажем підакцизних товарів,
оптовим та роздрібним продажем
підакцизних пально-мастильних
матеріалів, то суд погоджується з
твердженнями позивача, що преамбула
будь-якого нормативно-правового акту
не врегульовує правила поведінки
суб'єктів, не передбачає санкції за їх
недотримання, а лише містить
обґрунтування законодавця в
необхідності ухвалення цього акту,
відтак преамбула не може розглядатись
як правова норма законодавчого
документа.

З наведеного вбачається, що визначені
преамбулою Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. №727/98
обмеження щодо непоширення правил
спрощеної системи оподаткування на
суб'єктів підприємницької діяльності,
які є виробниками підакцизних товарів,
здійснюють господарську діяльність,
пов'язану з експортом, імпортом та
оптовим продажем підакцизних товарів,
оптовим та роздрібним продажем
підакцизних пально-мастильних
матеріалів, можуть розглядатись в
тісному зв'язку з нормативно-правовими
актами, які допускають тлумачення
таких положень, і, зокрема, з п.8
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про роз'яснення Указу Президента
України від 3 липня 1998р. №727»від 16.03.2000р.
№507, який встановлює, що суб'єкт малого
підприємництва, який згідно з абз.2 ч.1
ст.6 не є платником ПДВ, у разі
здійснення операцій з імпорту товарів
на митну територію України сплачує
податок на додану вартість у
визначеному Законом України «Про
податок на додану вартість»від 03.04.1997р.
№168/97-ВР.

Водночас п.2.4 ст.2 зазначеного Закону
вказує, що платником податку на додану
вартість є будь-яка особа, що імпортує
(для фізичних осіб -ввозить (пересилає))
товари (супутні послуги) на митну
територію України для їх використання
або споживання на митній території
України, незалежно від того, який режим
оподаткування вона використовує
згідно із законодавством. Однак, Суд
звертає увагу на те, що ст.2 цього
Закону, у редакції Закону України «Про
внесення змін до Закону України від 25
травня 2005 року №2505-IV «Про Державний
бюджет України на 2005 рік та деяких
інших законодавчих актів України»,
який набрав чинності 31.03.2005р.,
конкретизовано визначення платника
податку на додану вартість і набуття
статусу платника цього податку особою,
яка імпортує товар на митну територію
України, не залежить від вибраної нею
системи оподаткування, а тому платники
єдиного податку при імпорті товарів на
митну територію України податок на
додану вартість сплачують на загальних
підставах.

Суд також приймає до уваги покликання
позивача на роз'яснення поняття
оптової торгівлі і вважає недоведеним
відповідачем факт здійснення
позивачем господарської діяльності,
пов'язаної з оптовим продажу
підакцизних товарів, враховує при
цьому враховує відомості біржових
контрактів, які містяться в матеріалах
справи, з яких вбачається реалізація
товарів кінцевому споживачу.

Умови перебування осіб на спрощеній
системі оподаткування, передбачені
ст.1 Указу, є чітко визначеними і Указ
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98 не
передбачає можливості розширеного
трактування умов переходу на загальну
систему оподаткування, обліку та
звітності у випадку здійснення імпорту
товарів за умов сплати ввізних
податків та зборів при митному
перетині кордону.

Виходячи з системного аналізу
вищевказаних норм вбачається, що
пільги, визначені ст.6 згаданого Указу
щодо несплати певного виду податків та
зборів особами, що перебувають на
спрощеній системі оподаткування не
стосуються платників податків, які
здійснюють імпорт товарів, а відтак,
суб'єкт, будучи на спрощеній системі
оподаткування, повинен заплатити ПДВ
та митні податки та збори.

З наявних у матеріалах справи доказів
вбачається, що позивач при ввезенні
транспортних засобів на митну
територію України сплатив всі податки
та митні збори, визначені чинним
законодавством України й відповідач
цього не заперечує.

Таким чином, ні Указ Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98, ні
Постанова Кабінету Міністрів України
«Про роз'яснення Указу Президента
України від 3 липня 1998р. №727»від 16.03.2000р.
№507, ні Закон України «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР,
не вказують на обов'язковість переходу
на загальну систему оподаткування при
імпорті товару, і не ставлять це як
передумову для сплати податку на
додану вартість та реєстрації
платником податку, адже, це б
суперечило вимогам самого Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98.

Суд не погоджується з твердженням
відповідача про те, що позивач підлягає
обов'язковій реєстрації платником ПДВ
на підставі положень п.п.2.3.1 п.2.3 ст.2,
п.9.6 ст.9 даного Закону України «Про
податок на додану вартість»від 03.04.1997р.
№168/97-ВР, з огляду на наступне.

Указом Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. №727/98
встановлено, що платники єдиного
податку-фізичні особи звільняються від
сплати ПДВ. Водночас Постановою
Кабінету Міністрів України «Про
роз'яснення Указу Президента України
від 3 липня 1998р. №727»від 16.03.2000р. №507
суб'єктам малого
підприємництва-фізичним особам надано
право вибору щодо реєстрації їх
платниками ПДВ. Ст.2 Закону України «Про
податок на додану вартість»від 03.04.1997р.
№168/97-ВР, визначає осіб, які вважаються
платниками ПДВ та можуть бути
зареєстровані платниками ПДВ як за
власним рішенням, так і в обов'язковому
порядку. При винесенні податкового
повідомлення-рішення від 30.10.2009р.
№/0/29320 про нарахування
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 1353684,00 грн.
відповідачем застосовано п.п.2.3.1 п. 2.3.
ст.2 Закону України «Про податок на
додану вартість», однак, відповідачем
не враховано, що Законом України «Про
внесення змін до деяких законів
України»від 03.06.2005р. № 2642-IV внесено
зміни до пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України
«Про податок на додану вартість»від
03.04.1997р. №168/97-ВР, якими вилучено слова
«незалежно від того, який режим
оподаткування використовує така особа
згідно із законодавством», що надало
право суб'єктам підприємницької
діяльності-фізичним особам, з дати
набрання чинності Законом України «Про
внесення змін до деяких законів
України»від 03.06.2005р. №2642-IV незалежно
від загальної суми від здійснення ними
операцій з поставки товарів та послуг
не реєструватися платниками ПДВ на
підставі пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України
«Про податок на додану вартість»від
03.04.1997р. №168/97-ВР, за винятком юридичних
осіб-платників єдиного податку за
ставкою 6 відсотків.

Таким чином, в законі міститься пряма
норма, яка дозволяє суб'єктам
підприємницької діяльності-фізичним
особам, за своїм вибором,
реєструватись або не реєструватись
платником ПДВ.

Крім того, п.2.4 ст.2 цього Закону
передбачає, що у разі ввезення
(пересилання) товарів (предметів)
фізичними особами, не зареєстрованими
як платники цього податку, в обсягах, що
перевищує неторговий оборот який
підлягає оподаткуванню (а це більше як
200 євро, відповідно до п.1 ч.2 ст.252
Митного кодексу України, п.1 ч.1 ст.8
Закону України «Про порядок ввезення
(пересилання) в Україну, митного
оформлення й оподаткування особистих
речей, товарів та транспортних засобів,
що ввозяться (пересилаються)
громадянами на митну територію
України»від 13.09.2001р. №2681-ІІІ), ці особи
сплачують податок на додану вартість
під час перетину такими товарами
(предметами) митного кордону України
без реєстрації платниками ПДВ виходячи
з митної вартості товарів (предметів),
що перевищують розмір неторгового
обороту.

Як свідчать представлені позивачем
вантажно-митні декларації, обсяги
поставки здійснені в межах дії п.2.1 ст.2
Закону України «Про податок на додану
вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР, що також
спростовує наведені відповідачем
обґрунтування підстав нарахування
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість.

Суд відхиляє твердження відповідача
стосовно застосування до позивача пп.
«б»п.9.6 ст.9 Закону «Про податок на
додану вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР,
оскільки даною нормою встановлюється
порядок реєстрації осіб, що підпадають
під обов'язкову реєстрацію платниками
ПДВ відповідно до п.2.3 ст.2 зазначеного
Закону, та осіб, за рішенням яких може
бути проведено їх реєстрацію
платниками ПДВ згідно з п.2.4 ст.2 цього
Закону і з урахуванням вимог п.2.2 та п.2.3
ст.2 вказаного Закону.

Оскільки позивач з наведених підстав
не відноситься до категорії осіб, які
підлягають обов'язковій реєстрації, і
не виявив бажання реєструватися
добровільно, вимоги п.9.6 ст.9 Закону
України «Про податок на додану
вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР на нього
не розповсюджуються.

Таким чином, суд вважає, що позивач
діяв в межах діючого законодавства,
порушень у застосуванні Закону України
«Про податок на додану вартість»від
03.04.1997р. №168/97-ВР та Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»від
03.07.1998р. №727/98 не допустив, а тому,
висновки відповідача щодо обов'язку
Позивача з 01.04.2007р. зареєструватися
платником ПДВ та працювати на
загальній системі оподаткування,
подавати в ДПІ декларації про доходи,
вести облік валових доходів та валових
витрат, не відповідають вимогам Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. №727/98 та
Закону України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР.

Вищенаведене одночасно спростовує
висновки відповідача щодо визначення
за цих обставин позивачу розміру
валових витрат та валових доходів. Так,
в акті перевірки вказується, що за ІІ-IV
квартали 2007р., I-IV квартали 2008р. та І
квартал 2009р. підприємець ОСОБА_3 подав
звіт платника єдиного податку, в якому
сума валових витрат і чистого доходу не
відображається, за даними перевірки
сума валових витрат за 2007 рік становить
2280802,00 грн., яка складається з суми 2186850,00
грн., сплачених підприємцем на митниці,
при ввезенні авто кузовів на митну
територію України та 93952,00 грн.,
сплачених за послуги, послуги оренди,
внески з з/п. та інші, сума валових
витрат за 2008р. становить 924579,00 грн., яка
складається з суми сплаченої на
митниці, при ввезенні авто кузовів на
митну територію України - 711500,00 грн. та
213079,00 грн., сплачених за послуги,
послуги оренди, внески з з/п. та інші,
сума валових витрат за 1 кв. 2009р.
становить 61150,00 грн., яка складається з
суми сплаченої на митниці, при ввезенні
авто кузовів на митну територію
України - 34500,40 грн. та 26650,00 грн.,
сплачених за послуги, послуги оренди,
внески з з/п. та інші, при проведенні
перевірки визначено суму чистого
оподаткованого доходу за 2007р. яка
становить 309508,00 грн., за 2008р. -150151,10 грн.
та в 1 кв. 2009р. -126086,00грн. Внаслідок
визначення валових доходів та витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходу відповідач донарахував податок
з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності за 2007р. в
розмірі 46426,20грн. (309508,00*15%)., за 2008р. -
22522,60грн. (150151,10*15%), за 1 кв. 2009р. -18912,90грн.
(126086,0*15%).

Суд не погоджується із твердженням
відповідача щодо встановлення ним
факту перевищення позивачем обсягу
оподатковуваних операцій більше як
300000,00грн. з наступних підстав.

Так, відповідач зазначає, що за період з
01.04.2007р. по 31.03.2009р. Позивачем
задекларовано дохід (валовий
дохід/обсяг виручки) не в повному
обсязі, а саме не включено кошти, які
поступили на рахунки в установах
банків підприємця ОСОБА_3 у вигляді
фінансової допомоги та від реалізації
запчастин, в сумі 2208460,00 грн. за 2007р., в
сумі 654800,00 грн. за 2008р., в сумі 35880,00 грн.
за 2009р., чим порушив ст.13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»№13-92
від 26.12.92р.

Однак, такі висновки суд не бере до
уваги, оскільки ч.1 ст.1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»від
03.07.1998р. N727/98, чітко визначено, що
об'єктом оподаткування при обкладанні
єдиним податком є доходи, отримані від
здійснення підприємницької
діяльності, під якими законодавець
розуміє відповідно до ст.1 цього Указу
виручку від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважається
сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) до каси
за здійснення операцій із продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).
Покликання позивача на те, що йдеться
про доходи отримані від операції з
продажу, є обгрунтованими, відтак уся
виручка від реалізації продукції, що
фактично надійшла приватному
підприємцю в період дії свідоцтва про
сплату єдиного податку від здійснення
діяльності, зазначеної у цьому
свідоцтві, є доходом від діяльності,
здійснюваної за спрощеною системою
оподаткування, обліку та звітності, а
тому вся ця виручка обкладається
єдиним податком і не повинна
обкладатися прибутковим податком
(податком з доходів). Як вбачається з
п.1.22 ст.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку
підприємств»від 28.12.1994р. №334/94-ВР,
безповоротна фінансова допомога - це:
сума коштів, передана платнику податку
згідно з договорами дарування, іншими
подібними договорами, які не
передбачають відповідної компенсації
чи повернення таких коштів (за винятком
бюджетних дотацій і субсидій), або без
укладання таких угод; сума безнадійної
заборгованості, відшкодована
кредитору позичальником після її
списання, якщо така безнадійна
заборгованість була попередньо
включена до складу валових витрат
кредитора; сума заборгованості
платника податку перед іншою юридичною
чи фізичною особою, що залишилася
нестягнутою після закінчення строку
позовної давності; основна сума
кредиту або депозиту, наданих платнику
податку без встановлення строків
повернення такої основної суми, за
винятком кредитів, наданих під
безстрокові облігації, та депозитів до
запитання у банківських установах, а
також сума процентів, нарахованих на
таку основну суму, але не сплачених
(списаних); сума процентів, умовно
нарахованих на суму поворотної
фінансової допомоги, що залишається
неповерненою на кінець звітного
періоду, у розмірі облікової ставки
Національного банку України,
розрахованої за кожний день фактичного
використання такої поворотної
фінансової допомоги, поворотна
фінансова допомога - це сума коштів,
передана платнику податку у
користування на визначений строк
відповідно до договорів, які не
передбачають нарахування процентів
або надання інших видів компенсацій як
плати за користування такими коштами.

Отож, такі кошти не підпадають під
визначення «виручки від реалізації
продукції»в розумінні Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. N727/98. Крім
цього відповідно до ст.14 Закону України
«Про оподаткування доходів фізичних
осіб»від 22.05.2003р. №889-IV, оподаткуванню
підлягає саме безповоротна фінансова
допомога, отримана фізичною особою.

Судом досліджені представлені
позивачем платіжні доручення на
перерахування коштів в установи банку,
лист позивача до банку, з відомостей
яких вбачається перерахування
особистих коштів підприємця з
помилковим призначенням платежу В
матеріалах справи відсутні докази, які
б підтвердили висновки відповідача про
те, що вказані суми фінансової допомоги
підпадають саме під визначення
безповоротної фінансової допомоги,
відтак відповідачем не доведено
походження даних коштів, а також не
доведено факт отримання позивачем
таких коштів внаслідок вчинення
операцій по реалізації товарів (робіт,
послуг).

З наведених обставин, вбачається, що до
виручки від реалізації продукції не
включаються власні кошти фізичної
особи, отримані від неї на відповідний
рахунок в банку в якості фінансової
допомоги, оскільки її перерахування на
рахунок в якості виручки від
реалізації продукції не доведене
відповідачем, а в матеріалах справи
відсутні докази, які б підтверджували
взаємозв'язок операції із внесення
коштів на рахунок позивача, відкритий в
установі банку, із здійсненням
операцій з продажу продукції, відтак,
суми фінансової допомоги, отримані
позивачем в розмірі 2208460,00 грн. за 2007р.,
654800,00 грн. за 2008р., 358800,00 грн. за 2009р. не
можуть враховуватись при обчисленні
об'єкту оподаткування єдиним податком
та визначенні обсягу реалізації, за
умовами, встановленими вищевказаним
Указом.

Суд встановив, що мають місце
розбіжності між даними відповідача,
які містяться в акті перевірки при
обрахунку сум фінансової допомоги та
відомостями платіжних документів та
банківських виписок, поданих позивачем
суду до розгляду та оцінки, відсутність
грошових надходжень в розмірі 8800,00грн.
за реалізацію запчастин на рахунок
позивача 18.01.2008р., що підтверджується
банківською випискою, зняття
готівкових коштів, що підтверджується
банківською випискою, відтак приймає
покликання позивача на те, що висновки
відповідача не відповідають фактичним
обставинам та базуються на
недостовірній інформації.

Що ж стосується донарахувань податку з
доходів фізичних осіб, слід зазначити,
що за відсутністю підстав для
ствердження про перевищення позивачем
обсягу реалізації, встановлено, що
згідно з п.5 Постанови Кабінету
Міністрів України «Про роз'яснення
Указу Президента України від 3 липня 1998
р. №727»від 16.03.2000р. №507, на платника
єдиного податку (в частині доходів від
здійснення підприємницької
діяльності, яка здійснюється згідно з
Указом Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. N727/98) не
поширюються вимоги розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»від
26.12.1992р. №13-92. Приписами ст.6 Указу
визначено, що суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником податку на
доходи фізичних осіб, оскільки
вказаний податок сплачується ним у
складі єдиного податку. Відповідно до
ст.2 цього Указу фізична особа,
зареєстрована як платник єдиного
податку, сплачує такий податок за
ставкою, встановленою місцевими радами
за місцем державної реєстрації
платника, залежно від виду його
діяльності. При цьому, лише за умов
додержання приписів зазначеного Указу,
доходи, отримані від здійснення
підприємницької діяльності, що
обкладаються єдиним податком, не
включаються до складу сукупного
оподатковуваного доходу за підсумками
звітного року такого платника податку
та осіб, що перебувають з ним у трудових
відносинах, а сплачена сума єдиного
податку є остаточною і не включається
до перерахунку загальних податкових
зобов'язань як самого платника податку,
так і осіб, які перебувають з ним у
трудових відносинах, включаючи членів
його сім'ї, які беруть участь у
підприємницькій діяльності.

Проаналізувавши твердження
відповідача про те, що в порушення п.4.1
ст.4 Закону України «Про податок на
додану вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР
позивач, здійснював реалізацію кузовів
за ціною, нижчою за звичайну ціну
більше ніж на 20 відсотків, та
обґрунтування відповідача таких
висновків, які полягають в наступному.
Згідно з ст.3 Закону України «Про ставки
акцизного збору на деякі транспортні
засоби та кузови до них»від 12.06.1997р.
№340/97-ВР, транспортні засоби та кузови
до них, незалежно від країни їх
виробництва, які ввозяться
(пересилаються) на митну територію
України громадянами України,
іноземними громадянами та особами без
громадянства, підлягають обкладенню
всіма видами податків, встановлених
для імпортованих товарів (податок на
додану вартість, ввізне мито, акцизний
збір тощо). Відповідно до п.4.1 ст.4 Закону
України «Про податок на додану
вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР, база
оподаткування операцій з поставки
товарів визначається з їх договірної
вартості, визначеної за вільними
цінами, але не нижче за звичайні ціни.
П.4.2 ст.4 цього Закону передбачено, що у
разі поставки товарів пов'язаній з
продавцем особі чи суб'єкту
підприємницької діяльності, який не
зареєстрований як платник податку,
база оподаткування визначається
виходячи з фактичної ціни операції, але
не нижчої за звичайні ціни. В п.1.17 та
п.1.18 ст.1 Закону України «Про податок на
додану вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР
закріплено, що звичайні ціни
розуміються та застосовуються за
правилами, визначеними п.1.20 ст.1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств»від 28.12.1994р. №334-94,
аналогічно і термін «пов'язана
особа»розуміється в такому контексті,
що визначено цього ж Закону. Згідно з
п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 даного Закону, доход,
отриманий платником податку від
продажу товарів пов'язаним особам,
визначається виходячи із договірних
цін, але не менше за звичайні ціни на
такі товари, що діяли на дату такого
продажу. Отож, відповідач вважає, що
операції з продажу
товарно-матеріальних цінностей особам,
які не є платниками податку на прибуток
на загальних засадах, тобто фізичним
особам, в податковому обліку платник
податків повинен відобразити як продаж
пов'язаним особам і застосувати
звичайну ціну. Відповідно до п.1.20.5 ст.1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємства»від 28.12.1994р.
№334-94, у разі, коли ціни на товари
підлягають державному регулюванню
згідно із законодавством, звичайною
вважається ціна, встановлена згідно з
принципами такого регулювання.
Принципи такого регулювання у випадку
імпорту товарів містяться в п.4.3 ст.4
Закону України «Про податок на додану
вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР. Зокрема,
вказаною правовою нормою передбачено,
що для товарів, які імпортуються на
митну територію України платниками
податку, базою оподаткування є
договірна (контрактна) вартість таких
товарів, але не менша митної вартості,
зазначеної у ввізній митній декларації
з урахуванням витрат на
транспортування, навантаження,
розвантаження, перевантаження та
страхування до пункту митного кордону
України, сплати інших винагород,
пов'язаних з імпортом таких товарів,
акцизних зборів, ввізного мита, а також
інших податків, зборів (обов'язкових
платежів, за винятком податку на додану
вартість), що включаються у ціну
товарів згідно з законами України з
питань оподаткування. Тобто, з метою
оподаткування податком на додану
вартість операцій з товарами, що були
імпортовані на митну територію України
і в подальшому реалізовані, з метою
визначення бази оподаткування
податком на додану вартість, звичайною
ціною слід вважати митну вартість
товарів, що імпортувались.

При дослідженні даного питання, суд
виходив з наступного.

Застосування для визначення рівня
звичайних цін інших правил, зокрема
положень Митного кодексу України, не
передбачено чинним законодавством.
Відповідно до наведеного митна
вартість раніше імпортованих в Україну
товарів не може бути визнана достатнім
обґрунтуванням звичайного рівня цін
таких товарів для визначення бази
оподаткування операцій з їх подальшої
поставки на митній території України.
Ціна придбання товарів на митній
території України також не є достатнім
показником для визначення звичайної
ціни таких товарів під час їх
подальшого перепродажу платником
податків. Митна вартість не може
виступати достатнім показником
підтвердження звичайної ціни, а пряма
норма Закону України «Про
оподаткування прибутку
підприємств»від 28.12.1994р. №334/94-ВР вказує
на відповідність рівню звичайної ціни
ціні біржового контракту. З цих підстав
суд вважає помилковими висновки
відповідача про перевищення обсягу
реалізації продукції більше як на
500000,00грн. та зроблені ним донарахування
з цих підстав податкових зобов'язань по
податку на додану вартість.

У відповідності до вимог п.1.18 ст.1
Закону України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР, звичайні
ціни розуміються та застосовуються за
правилами, визначеними пунктом 1.20 ст.1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»від 28.12.1994р. №334-94.
Норми цього Закону містять вичерпний
перелік способів визначення звичайної
ціни і цей перелік не містить такого
фактору як «митна вартість товарів».
Натомість пп.1.20.4. п.1.20. ст.1 вказаного
Закону чітко встановлює, що якщо товари
(роботи, послуги) продаються з
використанням конкурсу, аукціону,
біржової пропозиції або пропозиції на
організованому ринку цінних паперів,
або коли продаж (відчуження) товарів
здійснюється у примусовому порядку
згідно із законодавством, звичайною є
ціна, отримана при такому продажі.

Позивачем надано до матеріалів справи
належним чином оформлені копії
біржових угод, які досліджувались в
повному обсязі та яким надана правова
оцінка. Отож продаж кузовів відбувався
через біржі шляхом укладання біржових
контрактів, тобто саме за звичайними
цінами, а не за цінами, що нижчі від
звичайних, як це стверджує відповідач.

П.4.3. ст.4 Закону України «Про податок на
додану вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР, на
який посилається відповідач для
обґрунтування проведених
донарахувань, присвячений визначенню
бази оподаткування під час імпорту
тобто ввезення товарів на митну
територію України. Саме на підставі
цього пункту Закону митним органом під
час процедури розмитнення кузовів
визначались податкові зобов'язання з
ПДВ, які позивач сплатив грошовими
коштами в повному обсязі, що вбачається
з вантажно-митних декларацій, які
містяться в матеріалах справи.

У відповідності до вимог пп.1.20.8. п.1.20.
ст.1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»від 28.12.1994р. №334-94,
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом,
і при проведенні перевірки платника
податку податковий орган має право
надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого підпункту 1.20.1 цього
пункту.

Відповідач не надав будь-яких запитів
щодо обґрунтування рівня звичайних
цін, відтак з врахуванням
вищенаведеного, не може вважатись
доведеним факт реалізації позивачем
кузовів за цінами, нижчими від
звичайних.

Згідно з положенням пп.1.20.10. п.1.20. ст.1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»від 28.12.1994р. №334-94,
донарахування податкових зобов'язань
платника податку податковим органом
внаслідок визначення звичайних цін
здійснюється за процедурою,
встановленою законом для нарахування
податкових зобов'язань за непрямими
методами, а для платників податку,
визнаних природними монополістами
згідно із законом, - також відповідно до
принципів регулювання цін,
встановлених таким законом. Такий
порядок визначено у п.4.3. ст.4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами»від 21.12.2000р. №2181-ІІІ, у
відповідності до пп.4.3.5. якого, рішення
про застосування непрямих методів
приймається податковим органом за
місцезнаходженням платника податків
за наявності підстав, визначених у
пп.4.3.1 цього пункту. Нарахування
податкових зобов'язань з використанням
непрямого методу здійснюється
виключно податковими органами. Рішення
про сплату податкових зобов'язань
приймається у судовому порядку за
поданням керівника (його заступника)
відповідного податкового органу. Отже,
встановлений законом порядок
передбачає прийняття податковим
органом окремого рішення про
донарахування податкових зобов'язань
із застосуванням звичайних цін та
затвердження суми донарахованих
зобов'язань у суді.

На доведення правомірності вчинених
дій по донарахуванню податкових
зобов'язань із застосуванням непрямих
методів відповідачем не представлено
Суду належних та допустимих доказів по
справі.

Судом було враховано, що відповідно до
ст.6 Указу Президента України «Про

спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998р. N727/98,
суб'єкт малого підприємництва, який
сплачує єдиний податок, не є платником
податку на додану вартість, крім
випадку, коли юридична особа обрала
спосіб оподаткування доходів за єдиним
податком за ставкою 6 відсотків. Тобто
норми Закону «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР
врегульовують відносини, що виникають
між суб'єктами господарювання, які є
платниками даного виду податку, відтак
з врахуванням встановлених Судом
підстав та обґрунтувань щодо
неможливості позивача перебувати в
статусі платника ПДВ, норми Закону
«Про податок на додану вартість»від
03.04.1997 року №168/97-ВР не можуть
розповсюджуватись на нього, як
платника єдиного податку, що здійснює
свою діяльність на спрощеній системі
оподаткування.

Таким чином, не розповсюджуються на
суб'єкта підприємницької
діяльності-платника єдиного податку
положення щодо визначення звичайної
ціни, які містяться в Законі України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» від 03.04.1997р. №168/97-ВР.

Відсутність бази порівняння
договірної (продажної) ціни, (в даному
випадку -біржової ціни) та
недоведеність з боку відповідача
правильності її обрахунку, не дає
підстав для ствердження щодо
правомірності здійснених відповідачем
нарахувань податкових зобов'язань із
застосуванням звичайної ціни. До того
ж, нарахування по даному питанню
проводилися відповідачем не
розрахунково, а як зазначено в акті
перевірки, з пояснень підприємця та
частково представлених біржових угод,
без додаткового дослідження та
підтвердження розміру звичайної ціни.

Щодо застосування Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»від
03.07.1998р. N727/98 в цілому, слід зазначити, що
згаданий Указ не містить положень, які
б регулювали питання оподаткування
сум, що перевищують граничний обсяг
виручки, встановлений законодавцем,
однак, в свою чергу, перебування
суб'єкта малого підприємництва у
статусі платника єдиного податку
виключає можливість застосування до
нього інших правил оподаткування,
відтак, податкові зобов'язання за
іншими податками такому суб'єкту не
можуть бути нараховані. Крім цього,
безпосередній аналіз норм зазначеного
Указу не дозволяє чітко встановити
правові наслідки порушення платником
єдиного податку вимог перебування на
спрощеній системі оподаткування за
відсутності належно регламентованих
санкцій, які застосовуються при
вчиненні порушенням.

Щодо нормативно-правових підстав для
застосування штрафних санкцій, Суд
встановив таке.

Як стверджується позивачем, та і не
заперечується відповідачем, в
оскаржуваних податкових
повідомленнях-рішеннях відповідач
покликався на пп. «б»пп.4.2.2 ст.4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами»від 21.12.2000р. №2181-III та на пп.17.1.2
п.17.1 ст.17 цього ж Закону. Однак, Суд
звертає увагу на те, що пп.4.2.2
передбачає самостійне визначення суми
податкового зобов'язання платника
податків контролюючим органом, якщо
дані документальних перевірок
результатів діяльності платника
податків свідчать про заниження або
завищення суми його податкових
зобов'язань, заявлених у податкових
деклараціях. Указ Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва»від 03.07.1998р. N727/98,
визначає, що платник єдиного податку
звільняється від подання податкових
декларації, а подає лише щоквартальні
звіти про обсяги реалізації продукції
(робіт, послуг), які не тотожні
значимості податкової декларації, та
за неподання яких, на відміну від
неподання декларації у визначені
законом терміни, не передбачені
штрафні санкції.

Отож, у позивача не виникало обов'язку
подавати таких декларацій, оскільки не
зобов'язаний був цього робити,
перебуваючи на спрощеній систему
оподаткування, що підтверджується
виданими відповідачем свідоцтвами
платника єдиного податку.

Санкції пп.17.1.1 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»від
21.12.2000р. №2181-III передбачені для платника
податків, який не подає податкову
декларацію у строки, визначені
законодавством, а отже зобов'язаний
сплатити штраф у розмірі десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян за кожне таке неподання або її
затримку.

Суд відзначає, що такі санкції
відповідачем не застосовувались,
однак, відповідач застосував санкції
згідно з пп.17.1.2 згаданого Закону, яким
передбачено, що у разі коли
контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового зобов'язання
платника податків за підставами,
викладеними у пп. «а»пп.4.2.2 п.4.2 ст.4
цього Закону, додатково до штрафу,
встановленого пп.17.1.1 цього пункту,
платник податків сплачує штраф у
розмірі десяти відсотків суми
податкового зобов'язання за кожний
повний або неповний місяць затримки
податкової декларації, але не більше
п'ятдесяти відсотків від суми
нарахованого податкового зобов'язання
та не менше десяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Суд вважає неправомірним застосування
санкцій на підставі пп.17.1.2 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами»від 21.12.2000р. №2181-III і приймає до
уваги доводи позивача в цій частині, з
нижченаведених підстав.

Відповідно до пп.«а»пп.4.2.2 п.4.2 ст.4 цього
Закону у разі якщо платник податків не
подає у встановлені строки податкову
декларацію контролюючий орган має
право самостійно визначити суми
податкового зобов'язання платника
податків. З цього приводу ДПА України
листом «Про розгляд листа щодо
застосування штрафних санкцій за
неподання декларацій з податку на
додану вартість»від 14.01.2009р. №513/7/16-1517-08
чітко визначила, що до дати реєстрації
платником податку на додану вартість
особа (у тому числі і несвоєчасної
реєстрації) не має права на подання
податкової декларації, а отже, штрафні
санкції, передбачені пп.17.1.1 п. 17.1 ст.17
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами»від 21.12.2000р. №2181-III за неподання
податкових декларацій з податку на
додану вартість фізичною особою -
підприємцем, який не подав до органу
податкової служби заяву про реєстрацію
платником податку на додану вартість,
не застосовуються.

Крім того, санкція, визначена пп.17.1.2
вказаного Закону є додатковою санкцією
до санкції, встановленої пп.17.1.1, яка не
може застосовуватись без основної
санкції, а тому виходячи з того, що
штрафні санкції, передбачені пп.17.1.1
п.17.1 ст.17 цього Закону не можуть
застосовуватись до позивача, відсутні
підстави для застосування штрафних
санкцій відповідно до пп.17.1.2 України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000р. №2181-III.

Під час розгляду справи встановлено, що
до податкових повідомлень-рішень,
вносились зміни щодо нормативного
посилання на порушені позивачем норми
діючого податкового законодавства,
однак зміна нормативної підстави
застосування штрафних санкцій не
допускається положеннями Наказу ДПА
України «Про затвердження Порядку
направлення органами державної
податкової служби України податкових
повідомлень платникам податків та
рішень про застосування штрафних
(фінансових) санкцій»від 21.06.2001р. №253, в
якому міститься визначення
податкового повідомлення-рішення як
рішення керівника податкового органу
(його заступника) обов'язку платника
податків сплатити донараховану суму
податкового зобов'язання та/або
штрафної санкції та яке може бути
змінене лише, у випадку його скасування
за наслідками апеляційного або
судового оскарження. Інших змін в
рішенні, виправлення допущених помилок
чинне податкове законодавство не
передбачає.

Щодо правомірності дій відповідача про
нарахування сум податкових зобов'язань
слід зазначити наступне.

В акті перевірки Державної податкової
інспекції у Залізничному районі
м.Львова від 21.10.2009р. №2609/17-323/НОМЕР_1
вказується, що податкові ревізори
здійснювали виїзну планову
документальну перевірку з відома та в
присутності ОСОБА_3 в приміщенні
податкового органу за адресою м.Львів,
вул.Стрийська, 35.

Положення п.2 Указу Президента України
«Про деякі заходи з перегулювання
підприємницької діяльності»від
23.07.1998р. №817/98 визначають, що плановою
виїзною перевіркою вважається
перевірка фінансово-господарської
діяльності суб'єкта підприємницької
діяльності, яка передбачена у плані
роботи контролюючого органу і
проводиться за місцезнаходженням
такого суб'єкта чи за місцем
розташування об'єкта власності,
стосовно якого проводиться така
планова виїзна перевірка.З вказаним
приписом кореспондує п.1.3. Р.1 Порядку
оформлення результатів
документальних перевірок щодо
дотримання податкового та валютного
законодавства суб'єктами
підприємницької діяльності-фізичними
особами, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
від 11.06.2004р. №326, яким документальна
перевірка фінансово-господарської
діяльності платника податків
проводиться за місцезнаходженням
суб'єкта підприємництва та/або за
місцем здійснення підприємницької
діяльності, щодо якого проводиться
така перевірка. Згідно з абз.2 п.1.3. Р.1
даного Порядку, така перевірка може
проводитись у приміщенні податкового
органу за бажанням платника податків.

У відповідності до п.1.3. Р.1 Порядку
оформлення результатів
документальних перевірок щодо
дотримання податкового та валютного
законодавства суб'єктами
підприємницької діяльності-фізичними
особами, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
від 11.06.2004р. №326, перед початком
проведення документальної перевірки
фінансово-господарської діяльності
платника податків за
місцезнаходженням податкового органу
посадова особа, відповідальна за
проведення перевірки, зобов'язана
прийняти надані суб'єктом
підприємницької діяльності документи,
пов'язані із здійсненням
підприємницької діяльності за період,
що перевіряється. Зазначені документи
приймаються за описом, складеним
платником податків за власним
бажанням. У разі відмови платника
податку від особистого складання опису
такий опис складається посадовою
особою, відповідальною за проведення
перевірки, у присутності платника
податку. При цьому цей факт
зазначається в акті перевірки.

В матеріалах справи відсутній опис
документів, що передавалися позивачем
на

перевірку, крім цього, акт перевірки
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м.Львова від
21.10.2009р. №2609/17-323/НОМЕР_1 не містить
відомостей про складання такого опису,
чим підтверджується факт порушення
відповідачем п.1.3. Р.1 вказаного Порядку.

Суд також приймає до уваги покликання
позивача на те, що внесення
необґрунтованих тверджень податкових
ревізорів в текст акті перевірки є
прямим порушенням вимог п.1.7. Р.1 Порядку
оформлення результатів
документальних перевірок щодо
дотримання податкового та валютного
законодавства суб'єктами
підприємницької діяльності-фізичними
особами, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
від 11.06.2004р. №326, який чітко встановлює,
що факти виявлених порушень
податкового та валютного
законодавства викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, з
посиланнями на первинні або інші
документи, які зафіксовані за обліком
та підтверджують наявність зазначених
фактів, а також п.4 Р.2 даного Порядку,
який вказує на те, що не допускається
відображення в акті перевірки
необґрунтованих даних, а також
суб'єктивних припущень посадовими
особами, що здійснюють перевірку, які
не мають підтверджених доказів, та
різного роду висновків щодо дій
платника податків та, за їх наявності,
відповідальних осіб за ведення обліку
доходів і витрат суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи.

Таким чином, суд дійшов висновку що
відповідачем неправомірно нараховані
податкові зобов'язання по податку на
додану вартість по податку з доходів
фізичних осіб.

Перевіряючи дотримання відповідачем
вимог ч.3 ст.2 КАС України, Суд вважає, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
необґрунтовано, тобто без врахування
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову. Тобто обов'язок доказування
правомірності нарахування податкових
зобов'язань був покладений на Державну
податкову інспекцію у Залізничному
районі м.Львова. В порушення зазначеної
норми відповідач не довів
правомірність вчинення ним дій по
нарахуванню податкових зобов'язань та
обґрунтованість прийняття ним
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України, відтак,
позивачу підлягають поверненню
сплачені ним судові витрати, пов'язані
з розглядом заявленого позову.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 2-5, 7-12, 15, 17-19, 50,
69-72, 86, 94, 98,159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення №
/0/29320 від 30.10.2009р., № /0/29319 від
30.10.2009р., № /1/57 від 11.01.2010р., №
/1/58 від 11.01.2010р. прийнятих
Державною податковою інспекцією у
Залізничному районі м. Львова.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_3 сплаченого
судового збору в розмірі 13 (тринадцять)
грн. 60 коп. судового збору.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі у
відповідності до ч. 3 ст. 160 цього
Кодексу, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови
виготовлений 06 грудня 2010 року.

Суддя

Мричко Н.І.