Справа № 826/3940/14
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/3940/14
інстанції: Скочок Т.О.
Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
Аліменка В.О.,

суддів
Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

при секретарі
Таран А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві на
Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12 травня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві про
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 03.10.2013,
-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулись до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві, в якому
просили суд скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 03.10.2013
року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 травня 2014 року адміністративний
позов - задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить Постанову суду першої
інстанції скасувати та постановити по
справі нове рішення, яким в задоволені
адміністративного позову відмовити.
Свої вимоги апелянт аргументує тим, що
судом першої інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги наявними у справі доказами,
колегія суддів приходить до
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
посадовими особами Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві на підставі наказу №256 від
19.07.2013 року, згідно п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75,
п.п. 77.4 ст. 77 Податкового кодексу
України проведена документальна
планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_2 з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2010 року по
31.12.2012 року.

За результатами перевірки складено акт
від 16.08.2013 року №936/26-58-17-01-17-.

У висновках вищезазначеного акту
перевірки контролюючим органом,
зокрема, вказано про порушення
позивачем приписів п.181.1 ст.181, п.183.2
ст.183. п.187.1 ст.187, ст.194, ст.203 Податкового
кодексу України від 02 грудня 2010 року, а
саме: несвоєчасна реєстрація платником
ПДВ, недекларування податкових
зобов'язань з ПДВ та встановлено розмір
податку на додану вартість, що підлягає
сплаті - 70 336,00 грн.

На підставі акту, Державною податковою
інспекцією у Солом'янському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 03.10.2013 року
№, яким ФОП ОСОБА_2 збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
«податок на додану вартість» у
загальному розмірі 87 920,00 грн., з яких
за основним платежем - 70 336,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 17 584,00 грн.

Вирішуючи спір колегія суддів звертає
увагу на таке.

Спірні правовідносини до 01.01.2011 року
регулювалися Законом України «Про
податок на додану вартість» і Законом
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», а з 01.01.2011 року - Податковим
кодексом України.

Відповідно до пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону
України «Про податок на додану
вартість», особа підлягає обов'язковій
реєстрації як платник податку у разі
коли загальна сума від здійснення
операцій з поставки товарів (послуг), у
тому числі з використанням локальної
або глобальної комп'ютерної мережі, що
підлягають оподаткуванню згідно з цим
Законом, нарахована (сплачена, надана)
такій особі або в рахунок зобов'язань
третім особам, протягом останніх
дванадцяти календарних місяців
сукупно перевищує 300000 гривень (без
урахування податку на додану вартість).

Положеннями п.9.3 ст.9 Закону України
«Про податок на додану вартість»
визначено, що особи, які підпадають під
визначення пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, зобов'язані зареєструватися як
платник податку у податковому органі
за їх місцезнаходженням (місцем
проживання).

Відповідно до пп.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону
України «Про податок на додану
вартість», об'єктом оподаткування є
операції платників податку з поставки
товарів та послуг, місце поставки яких
знаходиться на митній території
України.

Під час перевірки відповідачем
встановлено, що покупцями позивача в
оплату реалізованих товарів і послуг
за період з липня 2010 року по червень 2011
року перераховано грошові кошти всього
в сумі 289 603,04 грн., що підтверджується
грошовими чеками та періодичними
звітами, а саме: надходженнями по
звітах РРО липень 2010 - 10 727,35 грн.,
серпень 2010 - 21 170,40 грн., вересень 2010 - 30
202,35 грн., жовтень 2010 - 29 269,15 грн.,
листопад 2010 - 28 810,85 грн., грудень 2010 - 29
774,75 грн., січень 2011 - 27 279,70 грн., лютий 2011 -
25 725,00 грн., березень 2011 - 32 900,00 грн.,
квітень 2011 - 24 826,01 грн., травень 2011 - 18 151,08
грн., червень 2011 - 27 190,90 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, у червні 2011 року згідно з
видатковим чеком №0002 від 19.06.2011 року
повернено 9 450,00 грн. Разом з цим, в акті
перевірки кошти сховані в повній сумі
без врахування повернення. Також,
фактична сума грошових надходжень
підтверджується даними РРО, тобто сума
виручки становить 25 925,50 грн. Звіт з
хмелярства на суму 32 900,00 грн. був
помилковим та був уточнений.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач не реалізував товарів за цей
період на суму 32 900,00 грн., оскільки, в
березні 2011 року позивачем всього
реалізовано товарів на суму 25 925,50 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає за
необхідне зауважити стосовно посилань
в апеляційній скарзі та безпосередньо
в судовому засіданні представника
відповідача на те, що до перевірки не
було надано видатковий чек № 0022 від
19.06.2011 та уточнюючий розрахунок з
хмелярства.

Так, з акта перевірки вбачається, що
відсутній чіткий опис документів із
зазначенням реквізитів чеків. В п. 2.10
акта перевірки зазначено, що
перевіркою охоплено книги обліку
розрахункових операцій та контрольні
стрічки. Вбачається, що податковим
інспектором перевірялись контрольні
стрічки суцільним порядком за весь
період, що перевірявся.

Стосовно посилань на дані звіту з
«хмелярства», колегія суддів звертає
увагу, що фактична реальна сума
грошових надходжень підтверджується
даними РРО, тобто сума виручки
становить 25 925.50 грн. Звіт з хмелярства
на суму 32 900,00 був помилковим. Позивач не
реалізував товарів за цей період на
суму 32 900,00 грн. Так, в березні 2011 року
Позивачем всього реалізовано товарів
на суму 25 925,50 грн.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підтвердженням
здійснення господарської операції є
належним чином оформлені первинні
документи, що містять дані про зміст
господарських операцій.

Тобто, порушення при оформленні
звітних документів, а саме заповнення
розрахунку суми збору на розвиток
виноградарства, садівництва і
хмелярства не можуть впливати на
розмір податкового зобов'язання, а
застосуванню підлягає
адміністративно-господарські санкції.

Таким чином, посилання відповідача в
апеляційній скарзі на ненадання
видаткового чеку №0022 від 19.06.2011 року та
уточнюючого розрахунку з хмелярства не
відповідає дійсним обставинам справи,
з огляду на те, що під час виїзної
перевірки на вимогу перевіряючого
інспектора було надано всі документи
для здійснення перевірки.

Крім того, про ненадання видаткового
чеку №0022 від 19.06.2011 року та уточнюючого
розрахунку з хмелярства відповідачем
жодним чином не зазначено в акті
перевірки.

Згідно з п. 181.1. ст. 181 ПК України, у разі,
якщо загальна сума від здійснення
операцій з постачання товарів/послуг,
що підлягають оподаткуванню згідно з
цим розділом, у тому числі з
використанням локальної або
глобальної комп'ютерної мережі,
нарахована (сплачена) такій особі
протягом останніх 12 календарних
місяців, сукупно перевищує 300000 гривень
(без урахування податку на додану
вартість), така особа зобов'язана
зареєструватися як платник податку в
органі державної податкової служби за
своїм місцезнаходженням (місцем
проживання) з дотриманням вимог,
передбачених статтею 183 цього Кодексу,
крім особи, яка є платником єдиного
податку.

З аналізу викладеного вище вбачається,
що під сумою 300000 грн. без урахування
ПДВ, у статті 181.1 ПК України
законодавець розуміє суму операцій з
постачання; норма вказаної статті не
містить умови про те, що загальна сума
від операцій постачання визначається
із вирахуванням суми ПДВ, сплаченої
позивачем постачальнику у ціні товару.

Проте, відповідно до п. 188.1. ст. 188 ПК
України, база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів), а
також збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування на вартість
послуг стільникового рухомого зв'язку).

Таким чином, положення «без урахування
податку на додану вартість» в п. 181.1. ст.
181 ПК України слід тлумачити як
необхідність вирахування суми ПДВ,
сплаченої позивачем при придбанні
товару.

Тобто, з наведеної вище норми акту
регулювання податкових правовідносин
вбачається, що обов'язок особи
зареєструватись як платник податку на
додану вартість в органах державної
податкової служби, а також
нараховувати, утримувати і сплачувати
податок на додану вартість, виникає з
моменту, коли загальна сума від
здійснення операцій з постачання
товарів, що сплачена такій особі
протягом останніх 12 календарних
місяців, без урахування податку на
додану вартість, сукупно перевищує
300000,00 грн.

Отже, базою оподаткування операцій з
постачання товарів ПДВ є договірна
(ринкова) ціна товару, за виключенням
ПДВ.

В подальшому, постачальник, на підставі
п. п. 194.1.1 п. 194.1 ст. 194 ПК України,
визначає податок у розмірі 17 відсотків
(п.10 підрозділу 2 розділу XX ПК України -
ставка 20 %) від бази оподаткування та
додає його до ціни товарів.

Якщо особа здійснює господарську
діяльність з постачання товарів і, при
цьому, є і платником податку на додану
вартість, сформована ним остаточна
договірна (ринкова) ціна товару завжди
буде включати 20 відсотків податку на
додану вартість (за виключенням
випадків, якщо такий суб'єкт
господарювання здійснює операції, які
не є об'єктами оподаткування,
звільнених від оподаткування, та
операції, до яких застосовується
нульова ставка податку).

Тому, виходячи з положень п. 181.1. ст. 181 ПК
України, необхідно визначати за кожні
наступні 12 календарних місяців не лише
загальну суму від здійснення операцій
з постачання товарів позивачем, але й
встановити чи містять ціни товарів, що
поставляються позивачу, податок на
додану вартість та чи був такий
непрямий податок сплачений
споживачами в складі ціни товарів, що
поставляються позивачем. За наявності
підтвердження вказаних обставин,
податок повинен бути обов'язково
вирахуваний із загальної суми операцій
з постачання товарів, оскільки в такому
випадку сума податку на додану
вартість, сплаченого позивачем, не може
бути віднесена ним до податкового
кредиту, з тих підстав, що позивач не є
платником податку на додану вартість.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
настання обставин, передбачених
приписом п.181.1. ст. 181 ПК України, є лише
підставою для реєстрації особи як
платника податку на додану вартість, а
тому така особа до дати реєстрації та
отримання відповідного свідоцтва, не
має права нараховувати, утримувати та
сплачувати податок на додану вартість,
а також на таку особу не
розповсюджуються всі ті права та
обов'язки платника податку на додану
вартість, окрім тих, що пов'язані з
відповідальністю за його не сплату.
Тому, положення п.181.1. ст.181 ПК України,
яке містить умову необхідну для
розрахунку сум від здійснення операцій
з постачання товарів і полягає у
вирахуванні податку на додану
вартість, закономірно не може містити
податок на додану вартість, розрахунок
якого здійснювався б з торгівельної
націнки особою, яка лише перевіряються
на наявність ознак такого платника
податку. Такий податок на додану
вартість з торгівельної націнки, може
бути доданий до ціни товару лише
особою, яка здійснює постачання
товарів та зареєстрована як платник
податку на додану вартість і такий
податок визначається такою особою як
різниця між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту.

Як випливає з акту перевірки, за період
з липня 2010 року по червень 2011 року,
тобто за 12 послідовних місяців, обсяг
операцій з постачання позивачем
товарів, які є об'єктом оподаткування,
становить, за твердженням
контролюючого органу, 306 027,54 грн., тобто
з перевищенням граничної суми на 6 027,54
грн.

Однак, відповідач, під час розрахунку
суми оподаткованих операцій позивача,
не виконав вимоги п. 181.1. ст. 181 ПК
України, оскільки не вирахував
повернення коштів на суму 9 450,00 грн. у
червні 2011 року та не врахував звіт з
хмелярства на суму 32 900,00 грн., який був
поданий як помилковий та уточнений на
суму 25 925,50 грн., а також не вирахував із
загальної суми операцій з постачання
товарів суму податку на додану
вартість. При цьому, іншого
представником відповідача не доведено,
а вищевикладеного не спростовано.

Вирахувавши, що відповідачем
неправомірно включено до суми грошових
коштів, в оплату реалізованих товарів
суму у розмірі 51 004,59 грн. (сума ПДВ),
позивач втрачає ознаки особи, яка
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник податку на додану вартість,
оскільки, як вбачається з викладеного
вище, загальна сума від здійснення
операцій з постачання товарів, що
підлягають оподаткуванню, нарахована
(сплачена) позивачу протягом останніх 12
календарних місяців (з липня 2010 року по
червень 2011 року), сукупно не буде
перевищувати 300000,00 грн.

Отже, висновки контролюючого органу,
викладені в акті перевірки про те, що
позивач зобов'язаний був
зареєструватись платником податку на
додану вартість, подати реєстраційну
заяву та сплачувати податок на додану
вартість - не відповідає вимогам п. 181.1.
ст. 181 ПК України, оскільки загальна
сума від здійснення операцій з
постачання позивачем товарів та
сплачена йому, без урахування податку
на додану вартість, за період з липня 2010
р. по червень 2011 р., сукупно не
перевищувала 300 000,00 грн.

Крім того, податкове законодавство
України ґрунтується, зокрема, на
принципі презумпції правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є
можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і
контролюючого органу (стаття 4 ПК
України).

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правомірного та обґрунтованого
висновку про необхідність скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 03.10.2013 року.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
викладені в апеляційній скарзі не
знайшли свого підтвердження,
оскаржувана постанова прийнята судом
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись, ст.ст. 2, 41, 160, 196, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві на Постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 12 травня 2014 року -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
В.О. Аліменко

Судді
Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 18
листопада 2014 року)

.

Головуючий суддя
Аліменко В.О.

Судді:
Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.