Справа № 819/1727/14-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/1727/14-a

"29" жовтня 2014 р.
м. Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хрущ
В. Л.,

за участю:

секретаря
судового засідання Найко
Н.І.,

представника позивача - Болібруха С.В.,

представника відповідача - Чокана Б. С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
справу за адміністративним позовом
Товстенської районної комунальної
лікарні до Відділу Державної
виконавчої служби Заліщицького
районного управління юстиції
Тернопільської області про визнання
незаконними та скасування постанов про
відкриття виконавчого провадження
№44212232 та №44212343 від 30.07.2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

Товстенська районна комунальна
лікарня (далі - позивач, Товстенська
РКЛ) звернулась до Тернопільського
окружного адміністративного суду з
позовом до Відділу Державної
виконавчої служби Заліщицького
районного управління юстиції
Тернопільської області (надалі -
відповідач, Відділ ДВС Заліщицького
РУЮ) про визнання незаконними та
скасування постанов від 30.07.2014 року про
відкриття виконавчого провадження:

- №44212232 - щодо стягнення з Товстенської
РКЛ виконавчого збору у розмірі 9494,78
грн.;

- №44212343 - щодо стягнення з Товстенської
РКЛ витрат на проведення виконавчих
дій у розмірі 43,72 грн.

Дані постанови позивач вважає
незаконними та просить їх скасувати,
посилаючись на відсутність об'єктивних
та законних підстав для їх винесення та
неврахування головним державним
виконавцем всіх істотних обставин при
здійсненні виконавчого провадження.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував, надавши заперечення на
позов, та просив суд відмовити в його
задоволенні, посилаючись на те, що
оскаржені постанови прийняті
державним виконавцем на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені законом.

Заслухавши представників обох сторін,
перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, у їх
сукупності, та надавши їм належну
правову оцінку, - суд приходить до
висновку про наявність підстав для
задоволення позову Товстеньскої РКЛ, з
огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Статтею 2 вказаного Закону
встановлено, що примусове виконання
рішень в Україні покладається на
Державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України. Примусове виконання
рішень здійснюють державні виконавці,
визначені Законом України «Про
державну виконавчу службу».

Статтею 11 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено,
що державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, та,
зокрема, здійснювати заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини 1 та частини 2
статті 25 Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Так судом встановлено, що постановою
державного виконавця відділу ДВС
Заліщицького РУЮ від 10.12.2013 року
відкрито виконавче провадження №41166884
за наказом Господарського суду
Тернопільської області від 18.11.2013 року,
виданим на виконання рішення цього
суду у справі №921/1075/13-г/18, згідно якого
з Товстенської районної комунальної
лікарні на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Енергосантехсервіс підлягали
стягненню наступні кошти: 93086,16 грн. -
борг та 1861,72 грн. - судовий збір.

Одночасно, пунктом 2 вказаної постанови
боржнику (Товстенській РКЛ) визначено
термін для добровільного виконання
рішення - до 17.12.2013 року.

18.12.2013 року державним виконавцем
відділу ДВС Заліщицького РУЮ у
виконавчому провадженні №41166884
винесено дві постанови: про стягнення з
Товстенської РКЛ виконавчого збору у
розмірі 9494,78 грн. та про стягнення з
Товстенської РКЛ витрат на проведення
виконавчих дій у розмірі 43,72 грн.

Відповідно до постанови державного
виконавця від 29.07.2014 року виконавче
провадження №41166884 - закінчене. Пунктом
2 даної постанови вирішено постанови
про стягнення виконавчого збору та
витрат на проведення виконавчих дій -
вивести в окремі провадження.

30.07.2014 року державним виконавцем
винесено дві постанови:

- про відкриття виконавчого
провадження №44212232 щодо стягнення з
Товстенської РКЛ виконавчого збору у
розмірі 9494,78 грн.;

- про відкриття виконавчого
провадження №44212343 щодо стягнення з
Товстенської РКЛ витрат на проведення
виконавчих дій у розмірі 43,72 грн.

Саме ці постанови вподальшому оскаржив
позивача, звернувшись до суду із даним
позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує
наступні положення законодавства та
звертає увагу на наступні обставини,
які мають відношення до даної справи,
мають значення для правильного її
вирішення, та були встановлені під час
судового розгляду на підставі
відповідних доказів та пояснень
представників.

Відповідно до статті 25 Закону України
«Про виконавче провадження»
встановлено, що копії постанови про
відкриття виконавчого провадження
надсилаються не пізніше наступного
робочого дня стягувачу та боржникові.

Постанова про відкриття виконавчого
провадження може бути оскаржена
сторонами у десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 31
Закону України «Про виконавче
провадження» копії постанов
державного виконавця та інші документи
виконавчого провадження (далі -
документи виконавчого провадження), що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону,
що надсилаються рекомендованим листом
з повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Частиною 4 вищезазначеної статті
передбачено, що державний виконавець
або уповноважена ним особа може
особисто вручити документи
виконавчого провадження сторонам або
іншим учасникам виконавчого
провадження під розписку.

Крім того, згідно з п. п. 4.1.1 п. 4.1
Інструкції про проведення виконавчих
дій (затверджено наказом Міністерства
юстиції України від 15.12.1999 року №74/5) -
державний виконавець , починаючи
виконувати рішення, повинен
пересвідчитись, чи отримана боржником
копія постанови про відкриття
виконавчого провадження і чи здійснені
ним дії, спрямовані на добровільне
виконання рішення у встановлений
постановою строк. Постанова про
відкриття виконавчого провадження
вважається врученою боржнику за
адресою, зазначеною у виконавчому
документі, за умов, передбачених для
вручення судових повісток.

Частиною 1 статті 27 Закону України
«Про виконавче провадження»
встановлено, що у разі ненадання
боржником у строки, встановлені
частиною другою статті 25 цього Закону
для самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення.

Частиною 1 статті 28 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачено, що у разі невиконання
боржником рішення майнового характеру
у строк, встановлений частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
його виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до підпункту 3.7.1 Інструкції
з організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України 02.04.2012
року № 512/5, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 02 квітня
2012 р. за № 489/20802, постанова про
стягнення виконавчого збору
виноситься при першому надходженні
виконавчого документа державному
виконавцю на наступний день після
завершення строку, наданого боржнику
для самостійного виконання рішення. У
постанові про стягнення виконавчого
збору визначається розмір виконавчого
збору, що підлягає стягненню,
зазначений у частині першій статті 28
Закону. Примусове стягнення
виконавчого збору здійснюється
відповідно до вимог Закону.

Пунктом 3.7.2 Інструкції передбачено,
якщо рішення про стягнення коштів було
виконано боржником частково до початку
його примусового виконання, виконавчий
збір стягується з суми, яка не була
сплачена боржником самостійно.

Підпункт 3.13.2 Інструкції передбачає
один із наслідків завершення
виконавчого провадження, а саме: у разі
якщо виконавче провадження було
завершено, а витрати на організацію та
проведення виконавчих дій не були
стягнуті, постанова про стягнення
витрат на організацію та проведення
виконавчих дій виділяється в окреме
провадження в порядку, передбаченому
Інструкцією.

Згідно з підпунктом 3.13.3 Інструкції про
стягнення з боржника витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, державний виконавець
виносить постанову, яка затверджується
начальником відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець. Зазначена
постанова надсилається сторонам не
пізніше наступного робочого дня після
її винесення і може бути оскаржена ними
до суду в десятиденний строк.

Таким чином, під час винесення
відповідних постанови, в даному
випадку - постанов про стягнення з
боржника виконавчого збору та витрат
на проведення виконавчих дій, -
державний виконавець зобов'язаний був
пересвідчитись у тому, чи отримана
конкретним боржником (в даному випадку
- Товстенською РКЛ) копія постанови про
відкриття відповідного виконавчого
провадження (в даному випадку - №41166884),
і лише пересвідчившись в цьому, -
перевіряти чи здійснені цим боржником
дії, спрямовані на добровільне
виконання рішення у встановлений
постановою строк.

Розглядаючи дану справу, суд звертає
увагу на те, що будь-які докази
надіслання постанови про відкриття
виконавчого провадження №41166884 від
10.12.2013 року (відкритого за наказом
Господарського суду Тернопільської
області від 18.11.2013 року, в якому -
боржником визначено позивача у даній
справі - Товстенську РКЛ), у
встановленому законом порядку на
адресу позивача рекомендованим листом
з повідомленням про вручення, а також
будь-які докази отримання її позивачем,
в тому числі шляхом вручення державним
виконавцем особисто під розписку, - в
матеріалах оглянутого судом
виконавчого провадження - відсутні.

Більше того, зважаючи на предмет спору
у даній справі, - суд звертає увагу на
те, що в матеріалах виконавчого
провадження - відсутні будь-які докази
направлення та вручення Товстенській
РКЛ і двох наступних постанов від 18.12.2013
року, винесених державним виконавцем у
виконавчому провадженні №41166884 (про
стягнення з боржника виконавчого збору
у розмірі 9494,78 грн. та витрат на
проведення виконавчих дій у розмірі 43,72
грн.), які вподальшому стали підставою
для винесення 30.07.2014 року постанов про
відкриття відповідних виконавчих
проваджень за №44212232 та №44212343.

В судовому засіданні представник
відповідача посилався на те, що копії
вказаних постанов надсилались на
адресу Товстенської РКЛ.

Однак, суд не може прийняти до уваги
такі посилання відповідача, оскільки
жодних належних та допустимих доказів
направлення вказаної постанови у
порядку, визначеному частиною 1 статті
31 Закону України «Про виконавче
провадження», - відповідач, за
відсутності таких доказів серед
матеріалів оглянутого судом
виконавчого провадження, - не надав
суду і в ході судового розгляду даної
справи.

Вимоги Закону України «Про виконавче
провадження» зобов'язують державного
виконавця вживати передбачені цим
Законом заходи, неупереджено,
своєчасно і в повному обсязі вчиняти
виконавчі дії, та здійснювати заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, - у кожному окремому
виконавчому провадженні, яке ним
здійснюється.

З огляду на зазначене, суд приходить до
висновку, що відсутність доказів
належного повідомлення позивача, як
боржника, не лише про відкриття
виконавчого провадження, але й про
винесення постанов про стягнення з
нього виконавчого збору та витрат на
проведення виконавчих дій, - свідчить
про позбавлення позивача можливості не
лише добровільно виконати вимоги
постанови про відкриття виконавчого
провадження №41166884 та сплатити
визначені у ній кошти, а й, у разі
необхідності,- надати свої заперечення,
клопотання чи оскаржити таку постанову
та постанови від 18.12.2013 року про
стягнення з нього виконавчого збору та
витрат на проведення виконавчих дій.

Згідно з частинами 1, 3 статті 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право: проводити перевірку
виконання боржниками рішень, що
підлягають виконанню відповідно до
цього Закону, з метою захисту
інтересів стягувача одержувати
безоплатно від органів, установ,
організацій, посадових осіб, сторін та
учасників виконавчого провадження
необхідні для проведення виконавчих
дій пояснення, довідки та іншу
інформацію, у тому числі конфіденційну.

Водночас, статтею 35 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачено, що за наявності обставин,
що перешкоджають провадженню
виконавчих дій, або у разі
несвоєчасного одержання сторонами
документів виконавчого провадження,
внаслідок чого вони були позбавлені
можливості скористатися правами,
наданими їм цим Законом, державний
виконавець може відкласти виконавчі
дії за заявою стягувача чи боржника або
з власної ініціативи на строк до десяти
робочих днів. Про відкладання
провадження виконавчих дій державний
виконавець виносить відповідну
постанову, про що повідомляє сторонам.

Разом з тим, як встановлено в ході
розгляду даної справи, вищезазначені
вимоги залишились поза увагою
державного виконавця, натомість не
перевіривши отримання позивачем
постанови про відкриття виконавчого
провадження, у якому Товстенську РКЛ
визначено боржником, не надавши
боржнику нового терміну для
добровільного виконання вказаної
постанови, державним виконавцем
винесено оскаржувані постанови про
стягнення з боржника виконавчого збору
та про стягнення з боржника витрат на
проведення виконавчих дій.

Таким чином, без вчинення всіх
необхідних передбачених законом
заходів для з'ясування необхідності
подальшого здійснення відповідних
виконавчих дій та прийняття
відповідних рішень, - подальше
винесення будь-яких постанов щодо
стягнення з боржника виконавчого збору
та витрат на проведення виконавчих дій
- було передчасним.

За визначенням пункту 7 частини другої
статті 17 Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору та витрат на проведення
виконавчих дій - є виконавчими
документами, що підлягають виконанню
державною виконавчою службою.

Водночас, зважаючи на те, що на даний
час виконавче провадження №41166884 -
закінчене згідно відповідної
постанови державного виконавця від
29.07.2014 року, і позивач був позбавлений
можливості оскаржити постанови від
18.12.2013 року до самого закінчення
виконавчого провадження №41166884 та у
встановлений законом строк і на даний
час оскарження таких постанов після
закінчення виконавчого провадження -
не є можливим, а також зважаючи на те, що
станом на даний час вищезазначені
постанови від 18.12.2013 року - виведені в
окремі провадження з винесенням 30.07.2014
року постанов про відкриття за ними
виконавчих проваджень №44212232 та №44212343
відповідно, і саме такі постанови від
30.007.2014 року вже на даний час можуть бути
предметом спору, - то при розгляді даної
справи поза увагою суду не можуть
залишитись ані вищезазначені
обставини, ані наступні обставини та
положення чинного законодавства.

Згідно зі статтею 7 Закону України
«Про державну виконавчу службу», який
визначає, зокрема, основи організації
та діяльності державної виконавчої
служби, її завдання, та яким визначено,
що завданням державної виконавчої
служби є своєчасне, повне і
неупереджене примусове виконання
рішень, передбачених законом, -
працівник органу державної виконавчої
служби зобов'язаний сумлінно
виконувати службові обов'язки, не
допускати в своїй діяльності порушення
прав громадян та юридичних осіб,
гарантованих Конституцією України
та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 69 та
частиною 1 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
- доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Належними - є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Згідно з положеннями статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
- кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 86 цього Кодексу визначено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
- у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано;
обґрунтовано,тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відтак, беручи до уваги усе
вищевикладене, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінюючи наявні у
матеріалах справи письмові докази, які
мають юридичне значення для її
розгляду і вирішення спору по суті, в їх
сукупності, перевіривши юридичну та
фактичну обґрунтованість мотивів, які
покладені відповідачем як суб'єктом
владних повноважень в основу прийняття
оскаржуваних постанов про відкриття
виконавчих проваджень №44212232 та №44212343
від 30.07.2014 року за винесеними у
виконавчому провадженні №41166884
постановами від 18.12.2013 року про
стягнення з боржника виконавчого збору
та витрат на проведення виконавчих дій
на відповідність критеріям та вимогам,
встановленим частиною 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень - суд встановив, що
надані позивачем докази -
підтверджують заявлені у позові
вимоги, в той час як заперечення
відповідача та надані ним докази - не
спростовують того, що передчасно
прийнявши дані постанови, відповідач
не вчинив залежних від нього
передбачених законом заходів щодо
з'ясування та подальшого врахування
всіх фактичних обставин, які мали
значення для їх прийняття та повинні
бути враховані при здійсненні
виконавчих дій.

Більше того, суд звертає увагу на те, що
постановою Верховного Суду України
«Про практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб ДВС та звернень
учасників виконавчого провадження» №14
від 26.12.2003 встановлено, що, відповідно
до ст. 45, 46 Закону України «Про
виконавче провадження», витрати
виконавчого провадження та виконавчий
збір стягуються за постановою
державного виконавця з боржника, якщо
останній не виконав рішення
добровільно в установлений для цього
строк і воно було виконане примусово .

Як видно з матеріалів справи,
незважаючи на неповідомлення її у
встановленому законом порядку про
наявність відкритого виконавчого
провадження №41166884, Товстенська РКЛ
добровільно та самостійно здійснила
погашення заборгованості перед ТОВ
«Енергосантехсервіс» згідно платіжних
доручень №№284, 342, 345 (про які йде мова в
постанові державного виконавця про
закінчення виконавчого провадження
№41166884 від 29.07.2014 року). Вищезазначене
свідчить про те, що зважаючи на
ненаправлення та неотримання
позивачем як боржником відповідної
постанови про відкриття виконавчого
провадження №41166884 зі встановленим
терміном для добровільного виконання
судового рішення, борг з Товстенської
РКЛ- у примусовому порядку не
стягувався, і державний виконавець
ніяких заходів примусового стягнення -
не застосовував, ніяких виконавчих дій
в межах вказаного виконавчого
провадження - не здійснював, а тому
ніяких витрат орган ДВС - не поніс,
оскільки з наведеного вище видно, що
заборгованість була сплачена
позивачем добровільно, а не завдяки
зусиллям та діям ВДВС.

При цьому, відповідачем не доведено, що
при винесенні постанов з приводу
стягнення виконавчого збору та витрат
на проведення виконавчих дій, -
відповідачем було враховано всі вимоги
частини 1 статті статті 28 Закону
України «Про виконавче провадження», в
тому числі, вимоги щодо визначення суми
виконавчого збору в залежності від
часу самостійного виконання боржником
рішення.

Враховуючи все зазначене вище, суд
вважає, що оскільки підставою для
винесення 30.07.2014 року державним
виконавцем оскаржуваних постанов про
відкриття виконавчих проваджень №44212232
та №44212343, стали передчасно винесені у
виконавчому провадженні №41166884
постанови від 18.12.2013 року, - то такі
постанови є протиправними.

При вирішенні зазначеної справи, суд
виходить з того, що частиною другою
статті 8 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, право на справедливий судовий
розгляд (див. рішення Суду у справі
Sokurenko and Strygun v. Ukraine, no. 29458/04, § 23, від
20.07.2006) включає в себе право на доступ до
суду та право на доступ до правосуддя в
широкому розумінні (рішення Суду у
справі Tserkva Sela Sosulivka v. Ukraine, no. 37878/02, §§ 50 і
53, від 28.02.2008).

Як свідчить позиція Суду у багатьох
справах, основною складовою права на
суд - є право доступу, в тому розумінні,
що особі має бути забезпечена
можливість звернутись до суду для
вирішення певного питання, і що з боку
держави не повинні чинитись правові чи
практичні перешкоди для здійснення
цього права.

Суд також вважає за необхідне
застосувати частину четверту статті 8
(Верховенство права) Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка передбачає, що
забороняється відмова в розгляді та
вирішенні адміністративної справи з
мотивів неповноти, неясності,
суперечливості чи відсутності
законодавства, яке регулює спірні
відносини.

Суд підкреслює, що засіб юридичного
захисту має бути ефективним, як на
практиці, так і за законом.

Так, при розгляді справи було б
неприйнятно враховувати право на
ефективний засіб захисту, а саме,
запобігання порушенню або припиненню
порушення з боку суб'єкта владних
повноважень, а так само встановлення
механізму відновлення, поновлення
порушеного права, без його практичного
застосування. Таким чином, обов'язковим
є практичне застосування ефективного
механізму захисту. Протилежний підхід
суперечитиме принципу верховенства
права.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення
Конституційного Суду України від 30
січня 2003 року №3-рп/2003, - правосуддя за
своєю суттю визнається таким, лише за
умови, що воно відповідає вимогам
справедливості і забезпечує ефективне
поновлення в правах.

Під ефективним засобом (способом) слід
розуміти такий, що призводить до
потрібних результатів, наслідків, дає
найбільший ефект. Таким чином,
ефективний спосіб захисту повинен
забезпечити як поновлення порушеного
права, так і бути адекватним наявним
обставинам.

Отже, відновлення порушеного права чи
інтересу певної особи має відбуватись
у спосіб, передбачений законодавством,
і у разі звернення такої особи до суду
за захистом (відновленням) наданих їй
законом прав та інтересів, - саме суд
під час розгляду конкретних
правовідносин на підставі
встановлених ним обставин, із
відповідним застосуванням необхідних
матеріально-правових норм, - може
встановити порушення відповідних прав
та інтересів конкретної особи, та у
випадку необхідності, - зобов'язаний
сприяти у їх відновленні, приймаючи
рішення, спрямовані на юридичне
закріплення таких прав чи/чи інтересів.

Тому, з'ясувавши всі фактичні обставини
у даній справі, об'єктивно оцінюючи
подані усіма учасниками
адміністративного процесу наявні у
матеріалах справи письмові докази, які
мають юридичне значення для її
розгляду і вирішення спору по суті, в їх
сукупності, зважаючи на вищезазначені
положення законодавства та положення
статей 7, 8, 11, 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, - суд вважає, що належним
способом захисту який гарантує
дотримання і захист порушених прав та
інтересів позивача, шляхом припинення
допущеного відповідачем порушення, в
даному випадку - є прийняття постанови
визнання незаконними та скасування
оскаржуваних постанов Відділу ДВС
Заліщицького РУЮ про відкриття
виконавчого провадження №44212232 від
30.07.2014 року (щодо стягнення з
Товстенської районної комунальної
лікарні виконавчого збору у розмірі
9494,78 грн.) та про відкриття виконавчого
провадження №44212343 від 30.07.2014 року (щодо
стягнення з Товстенської районної
комунальної лікарні витрат на
проведення виконавчих дій у розмірі 43,72
грн.).

При цьому суд зазначає, що решта
доводів сторін, окрім тих, про які
зазначено вище, - судом до уваги не
приймаються, оскільки за наведених
вище обставин, - не впливають на
вищевикладені висновки суду щодо
неправомірності прийняття
оскаржуваних постанов та наявності
правових підстав для їх скасування;
такі доводи не спростовують
вищенаведених висновків суду - та в
основу судового рішення за наслідками
розгляду даної адміністративної
справи - покладені бути не можуть,
оскільки надані на їх підтвердження
документи не містять жодної
інформації, яка б дозволяла віднести їх
до предмету доказування, та визнати
належними та допустимими доказами у
даній справі, враховуючи безпосередній
предмет спору, а відтак, - не повинні
прийматися до уваги судом в контексті
вимог щодо належності та допустимості
доказів, які можуть бути враховані при
розгляді конкретної адміністративної
справи, закріплених статтею 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

З огляду на викладене, суд прийшов до
висновку, що заявлені позивачем вимоги
- є законними та обґрунтованими, а
відтак - позов підлягає задоволенню
шляхом скасування оскаржуваних
постанов Відділу Державної виконавчої
служби Заліщицького районного
управління юстиції Тернопільської
області від 30.07.2014 року, з підстав, що
викладені вище.

Відповідно до положень статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України у зв'язку із задоволенням
позову судові витрати у даній справі у
розмірі 73,08 грн. - підлягають стягненню
(поверненню) на користь позивача з
Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 69-71, 94, 153,
158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов
Товстенської районної комунальної
лікарні - задовольнити.

2. Визнати незаконною та скасувати
постанову Відділу Державної
виконавчої служби Заліщицького
районного управління юстиції
Тернопільської області про відкриття
виконавчого провадження №44212232 від
30.07.2014 року щодо стягнення з
Товстенської районної комунальної
лікарні виконавчого збору у розмірі
9494,78 грн.

3. Визнати незаконною та скасувати
постанову Відділу Державної
виконавчої служби Заліщицького
районного управління юстиції
Тернопільської області про відкриття
виконавчого провадження №44212343 від
30.07.2014 року щодо стягнення з
Товстенської районної комунальної
лікарні витрат на проведення
виконавчих дій у розмірі 43,72 грн.

4. Стягнути з Державного бюджету
України на користь Товстенської
районної комунальної лікарні витрати
зі сплати судового збору в сумі 73,08 грн.
(сімдесят три гривні 08 копійок).

Постанова набирає законної сили за
правилами статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

/Постанова в повному обсязі
складена 03.11. 2014 року/.

Головуючий суддя
Хрущ В. Л.

Копія вірна:

Суддя
Хрущ В. Л.