Справа № П/811/319/14
Суддя: Поплавський В.Ю.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

23 жовтня 2014 рокусправа № П/811/319/14

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Поплавського В.Ю.

суддів: Чепурнова
Д.В. Богданенка І.Ю.

за участю секретаря судового
засідання: Надточія В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області

на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 12
березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області в
якому просив визнати протиправними дії
відповідача в частині ненадання
невикористаної відпустки за 2010-2013 роки
та зобов'язати відповідача надати
невикористану відпустку за 2010-2013 роки
строком 110 днів.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2014 року позовні вимоги задоволено
частково, визнано дії відповідача в
частині ненадання ОСОБА_1
невикористаної відпустки за 2012 - 2013
роки протиправними. Зобов'язано
відповідача надати ОСОБА_1
невикористану відпустку за період 2012 -
2013 років строком 87 днів.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просив скасувати постанову суду,
оскільки вона винесена з порушенням
норм матеріального права та ухвалити
нове рішення по справі, яким відмовити
в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, а також правильність
застосування судом норм матеріального
права та правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що ОСОБА_1 працює в
Головному управлінні Міндоходів у
Кіровоградській області на посаді
заступника начальника ГУ Міндоходів у
Кіровоградській області (а.с.66-76).

Згідно довідки Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області
від 25.02.2014 року № 3/11-28-04-29 (а.с. 83), позивач
має залишок невикористаних додаткової
та основної відпустки, а саме за
періоди роботи:

з 01.01.2011 року по 31.12.2010 р. - 3 дні
додаткової відпустки;

з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року - 15 днів
додаткової відпустки;

з 12.12.2011 року по 11.12.2012 р. - 27 днів
основної відпустки;

з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року - 15 днів
додаткової відпустки;

з 12.12.2012 року по 11.12.2013 року - 30 днів
основної відпустки;

з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року - 10 днів
додаткової відпустки.

30 листопада 2013 року, 31 грудня 2013 року, 15
січня 2014 року та 21 січня 2014 року позивач
звертався до начальника ГУ Міндоходів
у Кіровоградській області із заявами
про надання невикористаних відпусток
за 2010-2013роки.

За заявою від 21.01.2014 р. начальником ГУ
Міндоходів у Кіровоградській області
видано наказ №21-в від 22.01.2014 року "Про
надання відпустки ОСОБА_1", відповідно
до якого, позивачеві надано 3
календарні дні невикористаної
додаткової оплачуваної відпустки
державного службовця з 25 січня по 27
січня 2014 року за період з 01.01.2010 року по
31.12.2010 року та 7 календарних днів
невикористаної додаткової оплачуваної
відпустки державного службовця з 28
січня по 03 лютого 2014 року за період
роботи з 01.01.2011 року по 21.12.2011 року (а.с.24).

Разом з тим, відповідно до наказу ГУ
Міндоходів у Кіровоградській області
№27-в від 24.01.2014 року, позивач був
відкликаний із додаткової відпустки з
25.01.2014 року у зв'язку з службовою
необхідністю (а.с.25).

Крім того, 17.12.2013 року позивач звернувся
зі скаргою до територіальної державної
інспекції з питань праці у
Кіровоградській області, у зв'язку з
порушенням його прав щодо ненадання
відпустки (а.с.13-14).

За наслідками перевірки Інспекцією
внесено припис №11-02-004/1765-1696 від 26.12.2013
року, яким встановлено порушення ст.80
КЗпП України в частині ненадання
щорічних відпусток повної тривалості
протягом двох років підряд (а.с.93) та
припис №11-02-004/0153-0150 від 26.02.2014 року, яким
встановлено порушення ч.4 ст.79 КЗпП
України в частині визначення
черговості надання щорічних відпусток
графіками, які затверджуються
власником або уповноваженим ним
органом за погодженням з виборним
органом первинної профспілкової
організації (профспілковим
представником)(а.с.95).

З наведеного вбачається, що на час
звернення до суду з адміністративним
позовом частина невикористаної
відпустки за 2010-2013 роки позивачу надана
не була.

Спеціальним нормативним актом, який
регулює трудові відносини, є Кодекс
законів про працю України.

Державні гарантії права на відпустки,
умови, тривалість і порядок надання їх
працівникам визначаються Законом
України від 15 листопада 1996 року №
504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон №
504/96-ВР).

Так, відповідно до статті 2 Закону №
504/96-ВР право на відпустки мають
громадяни України, які перебувають у
трудових відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

Порядок надання відпусток
регламентовано статтею 10 Закону №
504/96-ВР та статтею 79 КЗпП України.

Так, черговість надання відпусток
визначається графіками, які
затверджуються власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням із виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) чи іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом, і
доводиться до відома всіх працівників.
При складанні графіків ураховуються
інтереси виробництва, особисті
інтереси працівників та можливості для
їх відпочинку. Конкретний період
надання щорічних відпусток у межах,
установлених графіком, узгоджується
між працівником і власником або
уповноваженим ним органом.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 11
Закону № 504/96-ВР щорічна відпустка за
ініціативою власника або
уповноваженого ним органу, як виняток,
може бути перенесена на інший період
тільки за письмовою згодою працівника
та за погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) або
іншим уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом у разі,
коли надання щорічної відпустки в
раніше обумовлений період може
несприятливо відбитися на нормальному
ході роботи підприємства, та за умови,
що частина відпустки тривалістю не
менше 24 календарних днів буде
використана в поточному робочому році.

У разі перенесення щорічної відпустки
новий термін її надання встановлюється
за згодою між працівником і власником
або уповноваженим ним органом. Якщо
причини, що зумовили перенесення
відпустки на інший період, настали під
час її використання, то невикористана
частина щорічної відпустки надається
після закінчення дії причин, які її
перервали, або за згодою сторін
переноситься на інший період з
додержанням вимог статті 12 цього
Закону.

Частиною 2 статті 12 зазначеного Закону
передбачено, що невикористану частину
щорічної відпустки має бути надано
працівнику, як правило, до кінця
робочого року, але не пізніше 12 місяців
після закінчення робочого року, за який
надається відпустка.

Згідно частин 3, 5 статті 80 КЗпП України
щорічна відпустка за ініціативою
власника або уповноваженого ним
органу, як виняток, може бути
перенесена на інший період тільки за
письмовою згодою працівника та за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) у разі,
коли надання щорічної відпустки в
раніше обумовлений період може
несприятливо відбитися на нормальному
ході роботи підприємства, установи,
організації, та за умови, що частина
відпустки тривалістю не менше 24
календарних днів буде використана в
поточному робочому році.

Забороняється ненадання щорічних
відпусток повної тривалості протягом
двох років підряд, а також ненадання їх
протягом робочого року особам віком до
вісімнадцяти років та працівникам, які
мають право на щорічні додаткові
відпустки за роботу із шкідливими і
важкими умовами чи з особливим
характером праці.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
вважає обґрунтованим висновок суду
першої інстанції про порушення
відповідачем права позивача на
отримання невикористаної відпустки.

Що стосується доводів апелянта про те,
що тривалість щорічних основної та
додаткових відпусток не може
перевищувати 59 календарних днів,
апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 10 Закону № 504/96-ВР
загальна тривалість щорічних основної
та додаткових відпусток не може
перевищувати 59 календарних днів, а для
працівників, зайнятих на підземних
гірничих роботах, - 69 календарних днів.

Проте ці обмеження не застосовують у
разі порушення роботодавцем
встановлених ст. 12 Закону № 504/96-ВР
строків надання відпусток, оскільки це
призведе до неможливості отримання
працівником належної відпустки у
повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, оскільки при
розгляді справи судом першої
інстанції, повно, всебічно та в межах
заявлених вимог, з'ясовано обставини
справи, надано належну оцінку наявним у
справі доказам, правильно вирішено
питання щодо правовідносин, зумовлених
встановленими фактами, та вирішено
справу на підставі норм матеріального
права, які регулюють ці правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції вірно були застосовані норми
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку суду першої
інстанції і не можуть бути підставою
для скасування постанови суду, а тому
апеляційну скаргу необхідно залишити
без задоволення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. 200 КАС України,
суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області - залишити без
задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2014 року залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого Адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня
виготовлення повного тексту.

Повний текст виготовлено 29 вересня 2014
року.

Головуючий:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
Д.В. Чепурнов

Суддя:
І.Ю. Богданенко