Справа № 826/7924/14
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/7924/14
у 1-й інстанції: Качур А.І.
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів Пилипенко
О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні
справу за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віпкар» до
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів про визнання протиправними
та скасування рішень, стягнення коштів,
за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Віпкар»
на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 15
липня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Віпкар» звернулося у суд з позовом
до Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів, у якому просило скасувати
рішення про коригування митної
вартості товарів від 30.04.2014
№125000003/2014/000153/1 та №125000003/2014/000152/1 та
стягнути з державного бюджету України
221000 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 15
липня 2014 року адміністративний позов
залишено без задоволення.

Не погоджуючись із судовим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню, з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
митний орган правомірно визначив митну
вартість задекларованого товару за
резервним методом, адже надані
позивачем до митного оформлення
документи містили розбіжності.

Проте, з такими висновками суду
погодитися не можна.

Колегією суддів установлено, що 15.12.2004
між позивачем (покупець) та компанією
Bentley Motors Limited (Велика Британія) укладено
контракт №001/2004 на поставку, зокрема,
легкових автомобілів марки Bentley.

З метою здійснення митного оформлення
двох легкових автомобілів марки Bentley
моделі Continental GT W12 (Speed) 2014MY (номера
кузова: SCBFG63W4EC095454 та SCBFA63W3EC095155), об'ємом
двигунів 5998 куб. см, ввезених на
підставі зазначеного контракту,
позивачем 30 квітня 2014 подавались митні
декларації.

Під час митного контролю, а саме при
дослідженні митної декларації та
доданих до неї документів, у посадової
особи митного органу виникли сумніви
стосовно заявленої митної вартості,
які, як убачається зі спірних рішень
про коригування митної вартості та
заперечень проти позову, виникли у
зв'язку із тим, що в наданих позивачем
інвойсах у графі «Final amount» (остаточна
сума) зазначені суми, які відрізняються
від сум, заявлених до розмитнення
згідно митних декларацій. Так, в
інвойсі №90094254 від 11.04.2014 остаточна
вартість автомобіля складає 164351,00 євро,
при заявленій 136351,00 євро, а в інвойсі
№90094255 від 11.04.2014 остаточна вартість
автомобіля зазначена 148809,50 євро, при
заявленій 120809,50 євро. Тобто, остаточна
сума в кожному інвойсі є більшою від
заявленої позивачем до митного
оформлення на 28000,00 євро.

Пояснюючи такі відмінності, позивач
вказує на те, що постачальником було
надано йому знижку, про яку, зокрема,
йдеться в самих інвойсах, про що
свідчить наявний у них напис про
узгоджені між постачальником та
покупцем знижки на суму 28000,00 євро по
кожному інвойсу.

Проте, відповідач не врахував такі
пояснення позивача, посилаючись на те,
що суми знижок в інвойсах, при
буквальному прочитанні змісту таких,
надані підприємством Bentley Motors Cars Limited
для підприємства Bentley Kiev, а не компанією
Bentley Motors Limited (Велика Британія)
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Віпкар», які є
сторонами контракту від 15.12.2004 №001/2004.

Окрім того, при аналізі задекларованої
позивачем митної вартості
імпортованих автомобілів, відповідач
використав інформацію, надану
Всеукраїнською асоціацією
автомобільних імпортерів і дилерів
(далі - ВААІД) листом від 17.06.2013 №73,
відповідно до якої ціни на імпортовані
автомобілі зазначені без знижок та не
відповідають числовим значенням,
заявленим декларантом під час митного
оформлення. Згідно переліку, доданого
до цього листа, ціна закупки базового
авто Bentley Continental GT Speed 2014 року становить
149296,00 євро, а Bentley Continental GT W12 2014 року -
138460,00 євро. Також, в переліку наведені
інші дані щодо вартості одиниці
вказаного товару: 151133,50 євро (за Bentley
Continental GT Speed 2014) та 138405,50 євро (Bentley Continental
GT W12 2014).

Таким чином, з огляду на лист ВААІД від
17.06.2013 №73, а також через наявність
вищеописаних невідповідностей у
наданих позивачем інвойсах, між митним
органом та позивачем проведено
процедуру консультацій та витребувано
у останнього прайс-лист виробника та
експортну декларацію.

Зазначені документи надані позивачем,
проте не були враховані відповідачем,
оскільки в експортній декларації не
вказано числових значень вартості
товару, а в прайс-листі ціни зазначені
без урахування знижок.

Зважаючи на викладене, 30.04.2014
відповідачем оформлено картки відмови
у прийнятті митних декларацій, поданих
позивачем, а також прийнято рішення про
коригування митної вартості
імпортованих товарів №125000003/2014/000153/1 та
№125000003/2014/000152/1, згідно з якими митна
вартість автомобіля, придбаного на
підставі інвойсу №90094254 від 14.04.2014
визначена на рівні 164851,00 євро (замість
136851,00 євро), а придбаного на підставі
інвойсу №90094255 від 11.04.2014 - 149309,50 євро
(замість 121309,50 євро). Таке коригування
проведено на підставі резервного
методу.

Не погоджуючись із такими рішеннями
митного органу, позивач звернувся у
суд.

Обговорюючи правомірність прийняття
відповідачем спірного рішення, колегія
суддів виходить із наступного.

Основним нормативно-правовим актом,
яким врегульовані спірні
правовідносини, є Митний кодекс
України від 13.03.2012 року №4495-VI (далі -
Митний кодекс України, МК України).

Відповідно до статті 49 цього Кодексу
митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.

Відомості про митну вартість товарів
використовуються для: нарахування
митних платежів; застосування інших
заходів державного регулювання
зовнішньоекономічної діяльності
України; ведення митної статистики;
розрахунку податкового зобов'язання,
визначеного за результатами
документальної перевірки (стаття 50 МК
України).

Згідно із статтею 52 вказаного Кодексу
заявлення митної вартості товарів
здійснюється декларантом або
уповноваженою ним особою під час
декларування товарів у порядку,
встановленому розділом VIII цього
Кодексу та цією главою.

Частиною 1 ст. 54 МК України передбачено,
що контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
митним органом під час проведення
митного контролю і митного оформлення
шляхом перевірки числового значення
заявленої митної вартості.

У силу вимог пункту 1 частини 4 статті 54
Митного кодексу України митний орган
під час здійснення контролю за
правильністю визначення митної
вартості товарів зобов'язаний
здійснювати контроль заявленої
декларантом або уповноваженою ним
особою митної вартості товарів шляхом
перевірки числового значення
заявленої митної вартості, наявності в
поданих зазначеними особами
документах усіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари.

Статтею 53 Митного кодексу України
встановлено, що у випадках,
передбачених цим Кодексом, одночасно з
митною декларацією декларант подає
митному органу документи, що
підтверджують заявлену митну вартість
товарів і обраний метод її визначення.
Частиною 2 цієї статті перелічені
документи, які підтверджують митну
вартість товарів:

1) декларація митної вартості, що
подається у випадках, визначених у
частинах п'ятій і шостій статті 52 цього
Кодексу, та документи, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості, на підставі яких проводився
розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір
(контракт) або документ, який його
замінює, та додатки до нього у разі їх
наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або
рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські
платіжні документи, що стосуються
оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або
бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи,
якщо за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів;

7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт
товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, -
страхові документи, а також документи,
що містять відомості про вартість
страхування.

Згідно частини 3 статті 53 Митного
кодексу України у разі якщо документи,
зазначені у частині другій цієї статті,
містять розбіжності, наявні ознаки
підробки або не містять всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари, декларант або
уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу зобов'язані
протягом 10 календарних днів надати (за
наявності) додаткові документи.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті
54 вказаного Кодексу митний орган може
відмовити у митному оформленні товарів
за заявленою декларантом або
уповноваженою ним особою митною
вартістю виключно за наявності
обґрунтованих підстав вважати, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів, у разі неподання
декларантом або уповноваженою ним
особою документів згідно з переліком
та відповідно до умов, зазначених у
частинах другій - четвертій статті 53
цього Кодексу, або відсутності у цих
документах всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари.

Рішення про коригування заявленої
митної вартості товарів, які ввозяться
на митну територію України з
поміщенням у митний режим імпорту,
приймається митним органом у письмовій
формі під час здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості цих товарів як до, так і після
їх випуску, якщо митним органом у
випадках, передбачених частиною шостою
статті 54 цього Кодексу, виявлено, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів (ч. 1 ст. 55 МК України).

За правилами статті 264 Митного кодексу
України, якщо митна декларація не
містить усіх відомостей або подана без
документів, передбачених статтею 335
цього Кодексу, чи з порушенням інших
вимог Митного кодексу України, митний
орган відмовляє у прийнятті такої
митної декларації (ч. 11 ст. 264).

У статті 57 вказаного Кодексу
закріплені правила застосування
методів визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту. Згідно з ч. 1
цієї статті, митна вартість
визначається за такими методами:

1) основний - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції);

2) другорядні:

а) за ціною договору щодо ідентичних
товарів;

б) за ціною договору щодо подібних
(аналогічних) товарів;

в) на основі віднімання вартості;

г) на основі додавання вартості
(обчислена вартість);

ґ) резервний.

Приписами 2 - 5 частин статті 57 МК
України встановлено, що основним
методом визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів
передує процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
визначення основи вартості згідно з
положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу.
Під час таких консультацій митний
орган та декларант можуть здійснити
обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів згідно з положеннями
статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для
її визначення може братися або ціна, за
якою ідентичні або подібні (аналогічні)
товари були продані в Україні не
пов'язаному із продавцем покупцю
відповідно до статті 62 цього Кодексу,
або вартість товарів, обчислена
відповідно до статті 63 цього Кодексу.

Підстава для незастосування основного
методу визначення митної вартості
товару передбачена ч. 2 ст. 58 МК України.
Так, відповідно до вказаної правової
норми метод визначення митної вартості
товарів за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірно та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

Аналізуючи наведені норми права,
колегія суддів враховує позицію
Верховного Суду України, викладену в
постановах від 29.05.2012 року по справі
№21-91а12 та 11.09.2012 року по справі №21-262а12,
у яких Суд дійшов висновку, що за умови
не наведення митним органом доказів
того, що документи, подані декларантом
для митного оформлення товару є
недостатніми чи такими, що у своїй
сукупності викликають сумнів у
достовірності наданої інформації,
витребування цим органом переліку
документів без зазначення обставин,
які ці документи повинні підтвердити
свідчить про протиправність рішення
цього органу щодо застосування іншого,
ніж основний метод визначення митної
вартості.

Таким чином, колегія суддів
погоджується із апелянтом, що за
відсутності обґрунтування
неможливості визначення митної
вартості товару за першим методом,
застосування митним органом
коригування митної вартості є
передчасним.

Як було встановлено судом, метод
визначення митної вартості за ціною
договору (контракту) щодо товарів, які
імпортувались (вартість операції),
відповідачем не було застосовано через
те, що надані декларантом документи на
підтвердження митної вартості містили
розбіжності.

Аналіз положень ст. ст. 53 та 54 Митного
кодексу України свідчить на користь
висновку, що декларант наданими до
митного оформлення документами
повинен підтвердити числові значення
складових митної вартості, на підставі
яких проводиться розрахунок такої.
Даний обов'язок декларанта
кореспондується із повноваженнями
митного органу щодо перевірки (митного
контролю) числового значення заявленої
митної вартості. При цьому, митний
орган має право витребувати додаткові
документи у декларанта лише за умови,
якщо вже надані документи не містять
усіх відомостей, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості товарів, чи відомостей щодо
ціни, яка була фактично сплачена або
підлягає сплаті за ці товари.

Як було з'ясовано судом, підставою для
витребування у позивача додаткових
документів, а також для винесення
рішень про коригування митної вартості
товарів було фактично те, що, на
переконання митного органу, позивач
належно не підтвердив знижку, надану
йому виробником, про яку зазначено в
інвойсах №90094254 та №90094255 від 11.04.2014.

Дослідивши зміст вказаних інвойсів,
колегія суддів вважає необґрунтованим
висновок відповідача, з яким погодився
суд першої інстанції, про те, що така
знижка надана підприємством Bentley Motors Cars
Limited для підприємства Bentley Kiev, а не
компанією Bentley Motors Limited (Велика
Британія) Товариству з обмеженою
відповідальністю «Віпкар», які є
сторонами контракту від 15.12.2004 №001/2004.
Адже на підтвердження надання саме
йому відповідної знижки та саме від
постачальника - Bentley Motors Limited (Велика
Британія) позивачем надавалась до
митного оформлення підписана та
скріплена печатками сторін додаткова
угода №15 від 11.04.2014 до названого
контракту, копія якої митним органом
звірена з оригіналом, відповідно до
якої сторони контракту №001/2004 від 15.12.2004
дійшли згоди встановити знижку в
розмірі 56000 євро на ціни згідно з
інвойсами №90094254 від 11.04.2014 та №90094225 від
11.04.2014. Для кожного з цих інвойсів
знижка становить 28000,00 євро.

Окрім того, на підтвердження дійсності
встановлених цими інвойсами знижок
позивачем надано суду лист Bentley Motors Limited
від 14.07.2014 (а.с. 123) (у відповідь на
звернення ТОВ «Віпкар), яким
підтверджується, що назви Bentley Motors і
Bentley Motor Cars іменують саме виробника
автомобілів - Bentley Motors Limited (Велика
Британія), і що ТОВ «Віпкар» за умовами
поставки повинно сплатити саме
вартість придбаних автомобілів,
визначену з урахуванням знижки,
відображеної на першому аркуші
інвойсів.

Зважаючи на викладене, судова колегія
доходить висновку, що відповідач
необґрунтовано відмовив позивачу у
прийнятті митної декларації за
заявленою позивачем митною вартістю за
ціною договору з тих підстав, що у
наданих позивачем документах
містяться неповні відомості (відсутня
причина надання фінансової знижки) (як
зазначено в оспорюваних рішеннях). До
того ж, при митному контролі орган
доходів і зборів не уповноважений
встановлювати причину надання
фінансової знижки, а має право
перевірити правильність визначення
митної вартості задекларованого
товару.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів доходить висновку, що документи,
які додавались позивачем до митного
оформлення (перелічені у відповідних
картках відмови в прийнятті митних
декларацій) у сукупності чітко
ідентифікують оцінюваний товар, не
містять розбіжностей та містять дані,
що піддаються обчисленню, і
підтверджують ціну товарів, що
підлягала сплаті позивачем на користь
продавця.

Щодо витребуваних відповідачем
додатково документів, а саме:
прайс-листів виробника товару та копії
митної декларації країни відправлення,
колегія суддів зауважує, що такі
передбачені частиною 3 статті 53 Митного
кодексу України, і їх витребування
обумовлене встановленням розбіжностей
чи неповноти в основних документах,
визначених частиною 2 цієї статті.

Разом з тим, як вже зазначалось судом,
надані позивачем у відповідності до
частини 2 статті 53 МК України документи
не містять розбіжностей, неповноти чи
ознак підробки, а посилання
відповідача на недоліки інвойсів щодо
знижки є упередженими та такими, що
вчинені без урахування договірних
відносин позивача з іноземним
постачальником.

У ході розгляду справи митний орган не
спростував дійсності поданих до
митного оформлення основних
документів, достовірність і
об'єктивність зазначених у них
відомостей, не спростував контрактну
ціну оцінюваних товарів, а також не
довів об'єктивну неможливість
перевірити вартість операції на
підставі наданих позивачем документів.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що
усупереч приписам статті 57 Митного
кодексу України, митний орган не навів
жодних обґрунтувань неможливості
застосування інших методів визначення
митної вартості товарів, ввезених
позивачем, застосувавши саме останній -
резервний метод, в той час як цей метод
застосовується лише у разі
неможливості застосувати попередні, в
тому числі - за ціною договору щодо
ідентичних чи подібних товарів.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи те, що за наслідками митного
контролю позивачу було відмовлено, при
цьому не надано доказів того, що
документи, подані декларантом для
митного оформлення товару є
недостатніми чи такими, що у своїй
сукупності викликають сумнів у
достовірності наданої інформації,
колегія суддів приходить до висновку,
що додаткові докази митним органом
були витребувані безпідставно та
необґрунтовано.

Колегія суддів наголошує, що у
відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України
саме на суб'єкта владних повноважень
покладається тягар доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
приходить до висновку, що відповідачем
не доведено належним чином
правомірності рішень від 30.04.2014
№125000003/2014/000153/1 та №125000003/2014/000152/1, а тому
колегія суддів погоджується з
доводами, викладеними в
адміністративному позові щодо їх
протиправності. Відтак, ці рішення
підлягають скасуванню.

Разом з тим, вимога позивача про
стягнення з державного бюджету України
221000 грн сплачених у зв'язку із
вищевказаними рішеннями митних
платежів задоволенню не підлягає, з
огляду на наступне.

Аналіз положень статей 54 та 55 вказаного
Кодексу свідчить на користь висновку,
що питання контролю правильності
обчислення декларантом митної
вартості, як і визначення методу її
обчислення у встановленому законом
порядку, за наявності певних умов,
відносяться до виключної компетенції
митних органів.

Наведена позиція суду апеляційної
інстанції узгоджується із висновками
Верховного Суду України, викладеними у
постанові від 17.12.2013 року у справі №
21-439а13, які є обов'язковими для
врахування адміністративними судами в
силу приписів частини 2 статті 161 та
частини 1 статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України. В указаному рішенні, Верховний
Суд України зазначив, що суди,
встановивши протиправність рішень
митного органу про визначення митної
вартості товару за тим чи іншим
методом, не вправі підміняти митний
орган, стягуючи з державного бюджету
надмірно сплачену з такої вартості
суму, фактично визначаючи при цьому
інший метод обчислення митної
вартості.

Колегія суддів зазначає, що повернення
надміру платникам податків, митних та
інших платежів, надмірно сплачених до
бюджету, контроль за справлянням яких
здійснюється митними органами,
проводиться відповідно до порядку,
встановленого наказом Державної
митної служби України від 20.07.2007 року №
618, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 25.09.2007 року за № 1097/14364,
з урахуванням спільного наказу
Міністерства доходів і зборів України
та Міністерства фінансів України від
30.12.2013 № 882/1188. Зазначеними
нормативно-правовими актами
передбачено процедуру повернення
надміру сплачених податків та інших
платежів, яка, зокрема, передбачає
необхідність звернення до митного
органу із відповідною заявою та
підготування останнім висновку, що
надається територіальному органу
Державного казначейства України.

Під час судового розгляду справи
позивачем не доведено суду дотримання
визначеного вказаними вище
нормативними актами порядку
повернення надмірно сплачених
платежів, зокрема, не надано доказів
подання до митного органу заяви про
повернення коштів та відмови
останнього підготувати відповідний
висновок.

Отже, в частині стягнення з державного
бюджету України надмірно сплаченої
суми митних платежів позивачу слід
відмовити.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про часткову
обґрунтованість вимог апеляційної
скарги, оскільки в ході апеляційного
розгляду підтвердилась помилковість
висновків суду першої інстанції.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Віпкар» -
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15 липня 2014 року -
скасувати.

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Віпкар» -
задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
рішення Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів про коригування
митної вартості товарів від 30.04.2014
№125000003/2014/000153/1 та №125000003/2014/000152/1.

У решті позову Товариству з обмеженою
відповідальністю «Віпкар» - відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів після набрання законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

Головуючий суддя

Глущенко Я.Б.

Судді:

Пилипенко О.Є.

Романчук О.М