Справа № 2а-3550/09/0770
Суддя: Клюба В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 р.
Справа № 876/2131/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
судді Клюби В. В.

суддів:
Кухтея Р. В., Яворського І.
О.

з участю: секретаря судового
засідання Сідельник Г. М.

представника особи, яка
подала

апеляційну скаргу (позивача)
Гайовича В. М.

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Львові
апеляційну скаргу Хустської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року по справі №2а - 3550/09/0770 за
адміністративним позовом Хустської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про
стягнення в дохід держави коштів,
отриманих від нікчемних правочинів, -

УСТАНОВИВ:

Хустська об'єднана державна податкова
інспекція Закарпатської області
звернулася до Закарпатського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до ОСОБА_3 і
просила стягнути з відповідача у дохід
держави кошти, отримані за нікчемними
правочинами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
договори поставки товарів між
відповідачами є нікчемними, оскільки
встановлено відсутність поставок
товарів, що свідчить про укладення угод
без мети настання реальних наслідків,
а нікчемний правочин є недійсним в силу
закону і не створює інших наслідків,
крім тих, що пов'язані із його
недійсністю.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 28
листопада 2012 року у задоволенні
позовних вимог Хустської об'єднаної
державної податкової інспекції
Закарпатської області відмовлено.

Позивач не погодився із таким судовим
рішенням суду першої інстанції і подав
до Львівського апеляційного
адміністративного суду апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій з
посиланням на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нову
постанову, якою позовні вимоги
задовольнити.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, посилається на ті обставини, що
відповідач не здійснював фактичних
поставок товарів, з урахуванням часу,
місця знаходження та обсягу лісо
продукції , а лише здійснював
оформлення первинних облікових
документів з метою надання вигоди
іншим особам і, зокрема, отримання ТОВ
«Сведвуд Україна» бюджетного
відшкодування з Державного бюджету
України податку на додану вартість та
безпідставного формування валових
витрат підприємства. Тобто, угоди на
придбання та реалізацію
лісоматеріалів з вищевказаними
підприємствами укладались без мети
настання реальних наслідків. Такі
обставини свідчать про умисну
спрямованість дій сторін на укладення
нікчемного правочину як
«безтоварного» та такого, який не
спрямований на настання передбачених
ним наслідків.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 13 листопада
2014 року у відповідності до ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
в порядку процесуального
правонаступництва замінено
відповідача: Хустську об'єднану
державну податкову інспекцію
Закарпатської області на Хустську
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області.

В судовому засіданні представник
особи, яка подала апеляційну скаргу
(позивача) підтримав обставини,
викладені на обґрунтування доводів
апеляційної скарги і вважає, що
постанова суду першої інстанції із
зазначених підстав підлягає
скасуванню, у зв'язку з чим позовні
вимоги слід задовольнити.

Представник відповідача не погодився з
апеляційною скаргою і вважає, що
викладені у ній обставини та доводи не
дають підстав для скасування постанови
суду першої інстанції, а тому просить
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги.

Вислухавши доповідь судді - доповідача,
доводи представника особи, яка подала
апеляційну скаргу (позивача) та
представника відповідача, перевіривши
і обговоривши доводи апеляційної
скарги, правильність правової оцінки
обставин справи та застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Постановляючи оскаржуване рішення та
умотивовуючи свої висновки, суд першої
інстанції виходив з тих обставин, що
договори, укладені між товариством з
обмеженою відповідальністю «Сведвуд
Україна» та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3, відповідають
вимогам, встановленим ст. 638
Цивільного кодексу України та ст. 180
Господарського кодексу України. Також
суд першої інстанції зазначає, що
відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Тобто, за висновком суду
першої інстанції у даному випадку
укладені договори є дійсними.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із висновками суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи що на підставі
направлення від 19 березня 2009 року №69
позивачем із 19 по 27 березня 2009 року
проведено позапланову виїзну
документальну перевірку дотримання
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01 січня 2007
року по 30 червня 2008 року, за
результатами якої 01 квітня 2009 року
складено Акт «Про результати
позапланової виїзної перевірки ОСОБА_3
НОМЕР_1 з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства за
період із 01 січня 2007 року по 30 червня 2008
року».

Згідно змісту акта перевірки, в ході її
проведення встановлено, що фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_3 за
охоплений перевіркою період укладено
угоди: 29 серпня 2007 року договір купівлі
- продажу із ПП «ГеоПолюс» №08/29; 28
серпня 2007 року договір купівлі -
продажу із ПП «Мегаторг» №08/28; 01 грудня
2006 року договір купівлі - продажу із ТОВ
«Профліга» № 12/01; 27 вересня 2007 року
договір купівлі - продажу із ТОВ
«Галтехенерго»; 03 жовтня 2007 року
договір купівлі - продажу з ПП «Сігма
Груп» №10/30; 04 січня 2008 року договір
купівлі - продажу із ТОВ «Компанія
Квадробуд» за №048/01.

Також суб'єктом господарської
діяльності - фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 02 січня 2008 року було
укладено із Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сведвуд Україна»,
яке в подальшому 26 серпня 2008 року було
перейменовано на товариство з
обмеженою відповідальністю
«Бичківська меблева фабрика», договір
поставки продукції. Предметом цього
договору є поставка лісопродукції
власним чи орендованим транспортом
продавця за власний рахунок. Упродовж
2007 - 2008 років підприємцем ОСОБА_3
реалізовано на ТОВ «Бичківська меблева
фабрика» лісоматеріалів на суму 8 599 637
гривень 70 коп. у тому числі 1 433 272 гривні
95 коп. - податку на додану вартість.

Даючи правову оцінку оскаржуваному
судовому рішенню та доводам особи, яка
подала апеляційну скаргу, колегія
суддів апеляційного суду звертає увагу
на таке.

У відповідності до ст. 207
Господарського кодексу України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції, може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).
Визнання правочину недійсним судом не
вимагається лише у тому випадку, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він
був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння. Правочин, який порушує
публічний порядок є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Зважаючи на те, що публічний порядок
держави порушується у разі
недотримання нормативних актів, у яких
він закріплений, а порушення
податкового законодавства є злочином,
відповідальність за який встановлена
Кримінальним кодексом України, суд
констатує, що кваліфікація правочину
як такого, що порушує публічний
порядок, повинен передувати вирок суду
про притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який би набрав
законної сили, саме за злочини, що
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави.

Як вбачається з матеріалів справи,
жодних відомостей щодо наявності в
діях посадових осіб Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сведвуд
Україна» та фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 вини у формі протиправного
умислу, встановленого обвинувальним
вироком суду, що набрав законної сили
позивачем не наведено.

В контексті вищесказаного слід
зазначити, що висновок податкового
органу про нікчемність правочину є
необґрунтованим.

Що стосується висновку податкового
органу про нікчемність правочинів з
тих підстав, що такий не направлений на
реальне настання наслідків, то такий
висновок суперечить нормам ст. ст. 203, 234
Цивільного кодексу України, оскільки
фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
лише для виду, знаючи заздалегідь, що
він не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином. При цьому, такі цілі можуть
бути протизаконними або фіктивний
правочин може взагалі не мати правової
мети. Фіктивним може бути визнаний будь
- який правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений, його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 234 Цивільного кодексу
України передбачено, що фіктивний
правочин визнається судом недійсним.

Посилання позивача на частини 1, 5
статті 203, частини 1,2 статті 215, статтю 216
Цивільного Кодексу України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть застосовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Відповідно до презумпції
правомірності правочину (ст. 204
Цивільного Кодексу України) всі
укладені між сторонами правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини). В усіх інших випадках
питання про недійсність правочину має
бути встановлено судом на підставі
заяви зацікавленої особи після повного
та всебічного розгляду питання про
недійсність такого правочину.

Як вбачається з наведених актів
цивільного законодавства, підставою
вважати правочин нікчемним являється
його недійсність, прямо встановлена
законом, а не висновками акту
податкової перевірки. Вказані в актах
податкових органів порушення, допущені
суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача з
посиланням на відсутність фактичних
поставок за укладеним договором та
укладення угоди без мети реального
настання наслідків не заслуговують на
увагу, оскільки ці доводи були
покладені в основу позовних вимог і
були обґрунтовано визнані судом першої
інстанції безпідставними.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто ухваленим
відповідно до норм матеріального права
з дотриманням процесуальних норм, та на
підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду з
урахуванням встановлених судом
обставин справи та доказів, вважає, що
суд першої інстанції дотримався
зазначених вимог.

Згідно ст. 200 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а судове рішення - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Виходячи із змісту вищевказаних статей
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи, порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, а також про невідповідність
висновків суду першої інстанції
обставинам справи.

Тому, підстав для скасування постанови
суду першої інстанції і відповідно - до
задоволення апеляційної скарги,
апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 159, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Хустської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Закарпатській області залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року по справі №2а - 3550/09/0770 за
адміністративним позовом Хустської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області до
Приватного підприємця ОСОБА_3 про
стягнення в дохід держави коштів,
отриманих від нікчемних правочинів -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили, а у
випадку складення ухвали в повному
обсязі відповідно до ст. 160 ч. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
- у цей же строк з дня складення ухвали
суду в повному обсязі безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
В. В. Клюба

Судді:
Р. В. Кухтей

І. О.
Яворський

Ухвалу у повному обсязі складено
17 листопада 2014 року.