Справа № 2а-66/2012/1524
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-66/2012/1524

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції:
Панчук А.І.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Одесі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Роздільнянського районного суду
Одеської області від 16 січня 2013 року по
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Лиманської селищної ради
Роздільнянського району Одеської
області про визнання нечинним та
скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

21.09.2012р. ОСОБА_1 звернулася до
Роздільнянського районного суду
Одеської області із адміністративним
позовом до Лиманської селищної ради
Роздільнянського району Одеської
області, в якому просила визнати
недійсним і скасувати рішення
Лиманської селищної ради
Роздільнянського району Одеської
області від 13.07.2012 року №334-VІ «Про
скасування рішення виконкому
Лиманської селищної Ради №22/2012 СР від
29.02.2012р. про включення до числа
службових квартир - квартиру АДРЕСА_1 та
видачу службового ордеру ОСОБА_1.».

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначила, що вищезазначене
рішення Лиманської селищної ради є
протиправним та таким, що порушує її
конституційне право на житло.

Постановою Роздільнянського районного
суду Одеської області від 16 січня 2013
року у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1
06.02.2013р. подала апеляційну скаргу, в
якій зазначила, що судом, при винесенні
оскаржуваної постанови було порушено
норми матеріального і процесуального
права та просила скасувати постанову
Роздільнянського районного суду
Одеської області від 16.01.2013р. і прийняти
нову постанову, якою задовольнити її
позов в повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю
та/або неприбуття жодної з осіб, які
беруть участь у справі, сповіщених
належним чином про дату, час і місце
судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи
представників позивача, які
заперечували проти їх задоволення та
перевіривши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Рішенням виконавчого комітету
Лиманської селищної ради №22/2012-СР від
29.02.2012 року 3-х кімнатну квартиру
АДРЕСА_1 було включено до складу
службових та видано ОСОБА_1 службовий
ордер на вселення в цю квартиру.

06.07.2012 року прокурором
Роздільнянського району на вказане
вище рішення селищної ради №22/2012-СР від
29.02.2012р. внесено протест №16-53/2301-12.

13.07.2012 року Лиманська селищна рада, на
виконання зазначеного вище протесту
прокурора, своїм рішенням №334-VІ
скасувала рішення виконавчого
комітету Лиманської селищної ради
№22/2012 СР від 29.02.2012р. та зобов'язала
ОСОБА_1 звільнити квартиру АДРЕСА_1 і
знятися з реєстраційного обліку.

Не погоджуючись з даним рішенням
селищної ради позивачка оскаржила його
до суду.

Вирішуючи справу по суті та
відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
правомірності дій та спірного рішення
органу місцевого самоврядування та
відповідно, з необґрунтованості
позовних вимог, а також з відсутності у
позивачки права на позачергове
отримання спірної квартири.

Колегія суддів апеляційного суду,
уважно дослідивши матеріали справи та
наявні в них докази, цілком
погоджується з такими висновками суду
1-ї інстанції і вважає їх
обґрунтованими та заснованими на
законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та
ст.24 Закону України «Про місцеве
самоврядування» встановлено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Так, згідно зі ст.118 ЖК України, службові
жилі приміщення призначаються для
заселення громадянами, які у зв'язку з
характером їх трудових відносин
повинні проживати за місцем роботи або
поблизу від нього. Жиле приміщення
включається до числа службових
рішенням виконавчого комітету
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів.

У відповідності ж до приписів ч.2 ст.121
ЖК України, службові жилі приміщення
надаються за рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації,
правління колгоспу, органу управління
іншої кооперативної та іншої
громадської організації.

Як видно зі ст.122 ЖК України, на підставі
рішення про надання службового жилого
приміщення виконавчий комітет
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів видає
громадянинові спеціальний ордер, який
є єдиною підставою для вселення у
надане службове жиле приміщення.

При цьому, слід зазначити, що за
загальним правилом, згідно із ч.2 ст.58 ЖК
України, ордер може бути виданий лише
тільки на вільне жиле приміщення.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» виконавчими органами
сільських, селищних, міських, районних
у містах (у разі їх створення) рад є їх
виконавчі комітети, відділи,
управління та інші створювані радами
виконавчі органи. При чому, виконавчі
органи сільських, селищних, міських,
районних у містах рад є
підконтрольними і підзвітними
відповідним радам, а з питань
здійснення делегованих їм повноважень
органів виконавчої влади - також
підконтрольними відповідним органам
виконавчої влади.

Як слідує зі змісту ст.30 вказаного
Закону, до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належать: 11) вирішення відповідно до
законодавства питань, пов'язаних з
наданням Державній службі
спеціального зв'язку та захисту
інформації України службових жилих
приміщень, житлової площі та інших
об'єктів, житлово-комунальних послуг;
здійснення контролю за їх
використанням та наданням послуг; 12)
здійснення заходів щодо ведення в
установленому порядку єдиного
державного реєстру громадян, які
потребують поліпшення житлових умов.

З приписів п.п.6,7 ст.59 цього ж Закону
вбачається, що виконавчий комітет
сільської, селищної, міської, районної
у місті (у разі її створення) ради в
межах своїх повноважень приймає
рішення. При цьому, рішення виконавчого
комітету приймаються на його засіданні
більшістю голосів від загального
складу виконавчого комітету і
підписуються сільським, селищним,
міським головою, головою районної у
місті ради. У разі незгоди сільського,
селищного, міського голови (голови
районної у місті ради) з рішенням
виконавчого комітету ради він може
зупинити дію цього рішення своїм
розпорядженням та внести це питання на
розгляд відповідної ради.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції з матеріалів справи, спірна
3-кімнатна квартира АДРЕСА_1 перебуває в
комунальній власності Лиманської
селищної ради на підставі рішення
Роздільнянської районної ради №106-У
від 16.08.2007 року.

Також, судовою колегією встановлено, що
позивач ОСОБА_1 з 17.04.2007р. (в т.ч. і на
момент виникнення спірних
правовідносин) працювала в
Роздільнянській районній державній
лікарні ветеринарної медицини на
посаді завідуючої Лиманською
дільницею та перебувала на квартирному
обліку при виконавчому комітеті
Лиманської селищної ради (рішення
виконкому №34/2011-СР від 17.03.2011р.) в
загальній черзі під номером 34 (станом
на 15.12.2012р.) зі складом сім'ї 2 особи (т.б.
вона і донька), тобто фактично мала
право на отримання згідно черги 1-ї або
2-кімнатної квартири.

Крім того, як вбачається з відповіді
в.о. Лиманського селищного голови
вих.№1574 від 06.10.2014р., доручення від
06.12.2011р. та витребуваних судом карток
прописки (форми В), позивач ОСОБА_1 з
18.09.1997р. була зареєстрована за адресою:
ІНФОРМАЦІЯ_1, з якої 15.03.2012р. знялася з
реєстрації та в той же день, разом із
своєю донькою - ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2.н.),
була зареєстрована у спірній квартирі
АДРЕСА_1

З вказаних вище відповіді в.о.
Лиманського селищного голови вих.№1574
та карток прописки (форми А) також
видно, що станом на 29.02.2012р. (т.б. на
момент прийняття виконкомом рішення
про надання позивачці квартири) у
спірній квартирі АДРЕСА_1 були
зареєстровані інші громадяни - ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_3.н.), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4.н.),
ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_5.н.), які, в свою
чергу, заочним рішенням
Роздільнянського районного суду від
02.02.2012р. (по справі №2-1044/11) були визнані
такими, що втратили право користування
цією квартирою №7 і тільки в березні
2012р., на підставі цього судового
рішення, були зняті з реєстрації по
спірній адресі.

При цьому, слід звернути увагу на той
факт, що у зазначеному вище судовому
засіданні Роздільнянського районного
суду (т.б. 02.02.2012р.) на підставі
неправомірно виданого колишнім
селищним головою доручення від 06.12.2011р.
приймала участь в якості представника
позивача, т.б. Лиманської селищної ради,
ОСОБА_1, яка на той час (та і взагалі) не
була працівником цієї селищної ради і
до того ж, на підставі розпорядження
голови селищної ради №66/2011 від 20.06.2011р.,
спірна квартира №7 вже фактично була
тимчасово за нею закріплена, тобто вона
була повністю зацікавлена в
результатах розгляду цієї цивільної
справи.

Разом з тим, як встановлено судовою
колегією з матеріалів справи,
зазначене вище заочне рішення суду від
02.02.2012р. в подальшому було скасовано
ухвалою Роздільнянського районного
суду від 17.08.2012р., а ухвалою цього ж суду
від 29.11.2012р. позов Лиманської селищної
ради (в якому ОСОБА_1 фігурувала вже як
3-я особа) взагалі було залишено без
розгляду.

Таким чином, на підставі
вищезазначених обставин, наведених
вище норм Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та
Житлового Кодексу України, судова
колегія приходить до висновку про те,
що виконавчий комітет Лиманської
селищної ради при ухваленні рішення
№22/2012 СР від 29.02.2012р., діяв з
перевищенням своїх повноважень та
фактично без будь-яких належних
підстав надав статус «службової
квартири» - спірній квартирі №7, яка
вже перебувала в комунальній власності
та, не зважаючи на факт знаходження в
ній на реєстрації колишніх
користувачів, одночасно незаконно і
позачергово надав це службове житло
(т.б. 3-х кімнатну квартиру) позивачці (на
склад сім'ї з 2-х осіб), яка не працювала
в цьому органі місцевого
самоврядування і перебувала на
квартирному обліку в загальній черзі
під №34.

Отже, за таких обставин, апеляційний
суд, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що
прийняте за результатами розгляду
протесту прокурора №16-53/2301-12 від
06.07.2012р. оскаржуване рішення Лиманської
селищної ради №334-VІ від 13.07.2012р. про
скасування рішення свого ж виконавчого
комітету №22/2012 СР від 29.02.2012р. є
правомірним і обґрунтованим, а також не
суперечить діючому у цій сфері
законодавству та рішенню
Конституційного Суду України №7-рп/2009
від 16.04.2009р., на яке, в свою чергу,
помилково посилається позивач в
обґрунтування своєї апеляційної
скарги.

До того ж, ще слід зазначити, що згідно
із приписами ст.ст.11,71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд, у
відповідності до ст.86 цього ж Кодексу,
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції порушень норм
матеріального і процесуального права
при вирішенні даної справи не допустив,
вірно встановив фактичні обставини
справи та надав їм належної правової
оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі
доводи, правильність висновків суду не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні норм
матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Отже, на підставі вказаних вище
обставин, колегія суддів апеляційного
суду, діючи виключно в межах позовних
вимог та доводів апеляційної скарги,
відповідно до ст.200 КАС України, залишає
цю апеляційну скаргу без задоволення, а
оскаржувану постанову місцевого суду -
без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову
Роздільнянського районного суду
Одеської області від 16 січня 2013 року -
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко