Справа № 21-413а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого Кривенка
В.В.,суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б.,
Коротких О.А., Маринченка В.Л.,
Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л.,
Терлецького О.О., - розглянувши в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_9 до Баштанського
районного відділу управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області (далі - РВ УМВС),
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Миколаївській області
(далі - УМВС) про стягнення грошової
компенсації за невикористану
відпустку,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_9 звернувся до
суду з позовом, у якому просив стягнути
з відповідачів грошову компенсацію за
невикористану ним відпустку у 2011 році у
розмірі 2529 грн 10 коп., грошову
компенсацію за затримку виплати
грошової компенсації за невикористану
ним відпустку у розмірі 4552 грн 38 коп., а
також грошову компенсацію за моральну
шкоду у розмірі 1000 грн.

На обґрунтування позову ОСОБА_9
зазначив, що виплата грошової
компенсації за невикористану
відпустку передбачена статтею 24 Закону
України від 15 листопада 1996 року №
504/96-ВР «Про відпустки» (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин; далі - Закон № 504/96-ВР) та
статтею 83 Кодексу законів про працю
України (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі -
КЗпП).

Суди встановили, що ОСОБА_9 з 25 серпня 2010
року по 25 липня 2011 року проходив
службу у РВ УМВС на посаді старшого
оперуповноваженого сектору Державної
служби боротьби з економічними
злочинами, мав спеціальне звання
капітана міліції, а тому відповідно до
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29 липня 1991 року №
114 (у редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин; далі - Положення),
відносився до осіб середнього
начальницького складу.

25 липня 2011 року ОСОБА_9 звільнився з
органів внутрішніх справ за власним
бажанням.

У вересні 2011 року він звернувся до РВ
УМВС із заявою про виплату йому
грошової компенсації за невикористану
ним відпустку у 2011 році, однак листом
від 7 жовтня 2011 року за № 39/8066 йому у
виплаті зазначеної грошової
компенсації відмовлено.

Миколаївський окружний
адміністративний суд постановою від 10
січня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 5 березня 2012
року, у задоволенні позову відмовив.

Вищий адміністративний суд України
постановою від 29 травня 2014 року ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 5 березня 2012
року та постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 10
січня 2012 року скасував та прийняв нове
рішення - про часткове задоволення
позову: визнав дії РВ УМВС щодо
невиплати ОСОБА_9 грошової компенсації
за невикористану у році звільнення
відпустку протиправними; постановив
стягнути з РВ УМВС на користь ОСОБА_9
грошову компенсацію за невикористану в
році звільнення відпустку у розмірі 2529
грн 10 коп.; в задоволенні решти позову
відмовив.

Не погоджуючись із рішенням суду
касаційної інстанції, УМВС звернулось
із заявою про його перегляд Верховним
Судом України з підстави, встановленої
пунктом 1 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України, посилаючись на неоднакове
застосування касаційним судом у
подібних правовідносинах положень
статті 24 Закону № 504/96-ВР та пункту 56
Положення, просить скасувати постанову
Вищого адміністративного суду України
від 29 травня 2014 року та прийняти нове
рішення - про відмову в задоволенні
позову.

На підтвердження неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах заявник посилається
на ухвали Вищого адміністративного
суду України від 28 жовтня 2011 року
(К-10413/07) та 25 січня 2013 року (К-13057/09), які,
на його думку, підтверджують
неоднакове правозастосування.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного
суду України від 28 жовтня 2011 року
(К-10413/07) суд касаційної інстанції
дійшов висновку, що в особи середнього
начальницького складу органів
внутрішніх справ відповідно до пункту
56 Положення відсутнє право на
одержання грошової компенсації за
невикористану відпустку.

В ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 25 січня 2013 року (К-13057/09)
суд касаційної інстанції дійшов
висновку, що особа старшого
начальницького складу органів
внутрішніх справ відповідно до пункту
56 Положення має право при звільненні
отримати чергову відпустку, а не
компенсацію за невикористану
відпустку. Таким чином, позивач мав
право лише на відпустку, але до дня
звільнення таким правом не
скористався. Норми ж КЗпП та Закону №
504/96-ВР на відпустки осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ не поширюються.

Натомість у справі, що розглядається,
суд касаційної інстанції, частково
задовольняючи позовні вимоги, виходив
із того, що ОСОБА_9 як особа середнього
начальницького складу звільнився з
органів внутрішніх справ за власним
бажанням та не використав відпустку за
2011 рік, тому він має право на отримання
грошової компенсації за невикористану
відпустку відповідно до пункту 56
Положення та статті 24 Закону №
504/96-ВР.

Аналіз наведених рішень суду
касаційної інстанції дає підстави
вважати, що він неоднаково застосував
одні й ті самі норми матеріального
права у подібних правовідносинах, при
цьому у справі, що розглядається,
касаційний суд дійшов правильного
висновку про те, що позивач має право на
отримання грошової компенсації за
невикористану відпустку.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України
виходить із такого.

Законом України від 20 грудня 1991 року №
2011-XII «Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 2011-XII) виникнення спірних
відносин, дія якого відповідно до
абзацу першого пункту 1 статті 3
поширюється на військовослужбовців
правоохоронних органів, зокрема
встановлено:

нормативно-правові акти органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і
пільги військовослужбовців та членів
їх сімей, є недійсними (стаття 1-2 );

ніхто не вправі обмежувати
військовослужбовців та членів їх сімей
у правах і свободах, визначених
законодавством України (стаття 2);

військовослужбовці користуються усіма
правами і свободами людини та
громадянина, гарантіями цих прав і
свобод, закріпленими в Конституції
України та законах України, з
урахуванням особливостей,
встановлених цим та іншими законами
(стаття 12).

Абзацами 1-3 пункту 14 статті 10-1 цього
Закону (Право військовослужбовців на
відпустки. Порядок надання
військовослужбовцям відпусток та
відкликання з них) передбачено:
військовослужбовцям, крім
військовослужбовців строкової
військової служби, які звільняються з
військової служби, за винятком осіб,
які звільняються зі служби за віком,
станом здоров'я та у зв'язку із
скороченням штатів або проведенням
організаційних заходів, у разі
невикористання ними щорічної основної
або додаткової відпустки у рік
звільнення виплачується грошова
компенсація за всі невикористані дні
щорічної основної відпустки, а також
дні додаткової відпустки, у тому числі
військовослужбовцям-жінкам, які мають
дітей.

Зазначена норма не містить
особливостей регулювання грошової
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки особами, які
звільняються за власним бажанням,
порівняно, зокрема, зі статтею 24 Закону
№ 504/96-ВР, до якого у деяких випадках
прямо відсилає стаття 10-1 Закону № 2011-XII.

Преамбулою Закону № 504/96-ВР
встановлено, що цей Закон встановлює
державні гарантії права на відпустки,
визначає умови, тривалість і порядок
надання їх працівникам для відновлення
працездатності, зміцнення здоров'я, а
також для виховання дітей, задоволення
власних життєво важливих потреб та
інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до частини першої статті 24
вищезазначеного Закону у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.
Зазначене положення дублюється у
частині першій статті 83 КЗпП.

Водночас і приписи пункту 56 Положення
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин), затвердженого
Кабінетом Міністрів України
відповідно до статті 18 Закону України
від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про
міліцію», яким регламентуються порядок
та умови проходження служби в міліції,
порядок надання відпусток особам
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ, незважаючи
на їх техніко-юридичну недосконалість,
суперечність викладення, вірно
витлумачені судом касаційної
інстанції у справі, що розглядається,
як такі, що відповідають
вищезазначеним актам законодавства,
якими врегульовані спірні відносини.

При застосуванні законодавства його
тлумачення має здійснюватися з
урахуванням змісту норм, що є
ієрархічно вищими.

Абзацом першим пункту 56 цього
Положення було встановлено, що особам
середнього, старшого і вищого
начальницького складу, звільненим із
органів внутрішніх справ за віком,
через хворобу, обмежений стан здоров'я
чи скорочення штатів, у році
звільнення, за їх бажанням, надається
чергова відпустка, тривалість якої
визначається відповідно до пункту 51
зазначеного Положення. Абзацом другим
цього пункту передбачено, що особам
рядового і начальницького складу (крім
осіб, указаних в абзаці першому
наведеного пункту), які звільняються з
органів внутрішніх справ, за
невикористану в році звільнення
відпустку виплачується грошова
компенсація відповідно до
законодавства.

Аналіз зазначених норм матеріального
права у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин, давав
касаційному суду підстави для
висновку, що особи середнього
начальницького складу органів
внутрішніх справ, у випадку звільнення
із органів внутрішніх справ за власним
бажанням, як такі, що не підпадали під
дію абзацу першого пункту 56 Положення,
мали право на грошову компенсацію за
невикористану у році звільнення
відпустку.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 5 грудня 2012 року № 1137 «Про внесення
змін до Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ», редакцію
абзацу другого пункту 56 Положення було
змінено, слова «крім осіб, указаних в
абзаці першому цього пункту»
виключено. Дані зміни не свідчили про
запровадження іншого регулювання, вони
лише усували підстави для різночитання
змісту норми права та узгоджували її
зміст з нормою законів.

Отже, застосування касаційним судом у
даній справі й наведеної норми
підзаконного акта є правильним.

З вищевикладеного вбачається, що
висновок суду касаційної інстанції у
справі, що розглядається, ґрунтується
на правильному застосуванні норм
матеріального права, а тому у
задоволенні заяви УМВС про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого адміністративного суду України
від 29 травня 2014 року слід
відмовити.

Керуючись статями 241, 242, 244 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути
оскаржена, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кривенко Судді: М.І.
Гриців М.Б. Гусак О.А. КороткихВ.Л.
Маринченко О.Б. Прокопенко І.Л. Самсін
О.О. Терлецький