Справа № 826/14937/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса"

до

Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області

про

визнання протиправними дій, скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» (далі по тексту – позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області (далі по тексту – відповідач), в якому просить: визнати протиправними дії посадових осіб відповідача при проведенні позапланової перевірки магазину ТОВ «Дієса» за адресою: місто Умань, вул. Паризької комуни, 31; скасувати постанови Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області від 05 грудня 2013 року № 223 та № 222.

У судовому засіданні 13 жовтня 2014 року представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач свого представника не направив. 20 жовтня 2014 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) надійшли заперечення на адміністративний позов.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника відповідача та положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 13 жовтня 2014 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Черкаській області проведено позапланову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса», а саме магазину “Ельдорадо” за адресою: місто Умань, вул. Паризької комуни, 31, за результатами якої складено акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів від 29 листопада 2013 року № 0000286.

На підставі вищезазначених висновків Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області винесено припис від 29 листопада 2013 року із зобов’язанням усунути порушення, встановлені в акті перевірки, а саме: у строк до 04 грудня 2013 року забезпечити наявність доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію.

З результатом адміністративного оскарження, спірні постанови від 05 грудня 2013 року № 223 та № 222 залишені без змін (відповідно до листа Держспоживінспекції України від 19 червня 2014 року № 3374-3-11/8, який отриманий позивачем 19 серпня 2014 року відповідно до копії конверту).

Позивач вважає, що дії відповідача щодо проведення позапланової перевірки протиправними, а постанову про накладання стягнення такою, що підлягає скасуванню, оскільки: перевірка дотримання законодавства про захист прав споживачів проведена відповідачем незаконно та всупереч вимогам чинного законодавства; контрольна закупівля товару не проводилась, відповідно необхідність у заповненні гарантійного талону відсутня; засоби, якими до позивача доводиться інформація про підприємства, що задовольняють вимоги споживачів та способи реалізації прав споживача на гарантійне обслуговування в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідач у письмовому запереченні проти адміністративного позову зазначив про відповідність своїх дій щодо проведення перевірки вимогам чинного законодавства та про правомірність прийняття оскаржуваної постанови.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Як встановлено вище, штраф на позивача накладено у зв’язку із відсутністю необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, а тому суду належить дослідити вказані обставини.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон України “Про захист прав споживачів”.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України “Про захист прав споживачів” споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Частиною першою статті 15 Закону України “Про захист прав споживачів” передбачено, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна містити: назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція; дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об’єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; відомості про вміст шкідливих для здоров’я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров’ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності; дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов’язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Частиною другою статті 15 Закону України “Про захист прав споживачів” зокрема встановлено, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв’язку.

Загальні умови провадження торговельної діяльності суб’єктами оптової торгівлі, роздрібної торгівлі, закладами ресторанного господарства, основні вимоги до торговельної мережі, мережі закладів ресторанного господарства і торговельного обслуговування споживачів (покупців), які придбавають товари у підприємств, установ та організацій незалежно від організаційно-правової форми і форми власності, фізичних осіб - підприємців та іноземних юридичних осіб, що провадять підприємницьку діяльність на території України визначає Порядок провадження торговельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року №833 (далі по тексту – Порядок).

Згідно пункту 21 Порядку суб’єкт господарювання зобов’язаний надавати споживачеві (покупцеві) у доступній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари.

Порядок приймання, зберігання, підготовки до продажу та продажу непродовольчих товарів через роздрібну торговельну мережу, а також визначають вимоги щодо дотримання прав споживачів стосовно належної якості та безпеки товарів і рівня торговельного обслуговування регламентують Правила роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19 квітня 2007 року №104 (далі по тексту – Правила).

Згідно пункту 2 глави 1 Правил здійснюючи продаж непродовольчих товарів вітчизняного та іноземного виробництва, працівники суб’єкта господарювання зобов’язані надати споживачам необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари в супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів, яка має містити: назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; найменування нормативних документів, вимогам яких повинні відповідати вітчизняні товари; дані про основні властивості товару; відомості про вміст шкідливих для здоров’я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремих товарів, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товару; дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов’язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання товару; строк придатності (строк служби) товару, відомості про необхідні дії споживача після його закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Стосовно товарів, які підлягають обов’язковій сертифікації, споживачу повинна надаватись інформація про їх сертифікацію.

Стосовно товарів, які за певних умов можуть бути небезпечними для життя, здоров’я споживача та його майна, навколишнього природного середовища, виробник (виконавець, продавець) зобов’язаний довести до відома споживача інформацію про такі товари і можливі наслідки їх споживання (використання).

Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

Відповідно до пункту 2 глави 4 Правил маркування електропобутових товарів передбачає наявність інформації про найменування підприємства-виробника, його місцезнаходження, товарний знак, назву товару, номінальну напругу (В), номінальну потужність (Вт), номінальний струм (А), ступінь захисту від ураження електрострумом, позначення щодо захищеності від вологи, знак заземлення, найменування нормативного документа, вимогам якого повинен відповідати вітчизняний товар, дату випуску.

На електронагрівальних приладах маркувальні дані розміщуються безпосередньо на корпусах або металевих пластинках, які прикріплюються до приладів.

Індивідуальна упаковка електропобутових товарів має містити маркувальні дані: найменування підприємства-виробника, його адресу, товарний знак, назву товару, номінальну напругу (В), рід струму, номінальну потужність (Вт), попереджувальні знаки, найменування нормативного документа, вимогам якого повинен відповідати вітчизняний товар.

Пунктом 2 глави 5 Правил передбачено, що маркуванню підлягають телерадіотовари і тара, яка використовується для їх зберігання. Маркування передбачає наявність інформації про найменування підприємства-виробника, його місцезнаходження, товарний знак, назву, клас і модель виробу, найменування нормативного документа, вимогам якого повинен відповідати вітчизняний товар, дату випуску.

Індивідуальна упаковка повинна містити такі маркувальні дані: найменування підприємства-виробника, його місцезнаходження, назву товару, колір корпусу виробу, попереджувальні знаки, дату випуску, найменування нормативного документа, вимогам якого повинен відповідати вітчизняний товар.

Пунктами 7 та 8 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року №506, встановлено, що необхідна, доступна та достовірна інформація про товари, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, доводиться виробником (продавцем) до відома споживача в експлуатаційних документах, що додаються виробником до товару.

До експлуатаційних документів належать текстові, графічні конструкторські документи, які окремо або разом дають можливість ознайомитися із споживчими властивостями товару і в яких визначаються правила його експлуатації, зокрема технічний паспорт чи інший документ, що його замінює.

Відповідно до пункту 17 Правил забороняється приймати до продажу та реалізовувати товари, на які нормативними документами встановлено гарантійні строки, без експлуатаційних документів (технічного паспорта або іншого документа, що його замінює, тощо).

Під час продажу товару, який підлягає гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, продавець зобов’язаний: у присутності споживача здійснити перевірку споживчих властивостей товару, наявності експлуатаційних документів, у тому числі гарантійного талона та відривних талонів на гарантійне обслуговування, комплектності товару, зазначеної в експлуатаційних документах; поінформувати споживача про правила користування товаром; заповнити відповідні розділи гарантійного і відривного талонів на гарантійне обслуговування; надати інформацію про підприємства (майстерні), що здійснюють гарантійний ремонт.

У разі коли товар потребує проведення робіт з уведення в експлуатацію, суб’єкт господарювання зобов’язаний надати споживачу відповідну інформацію або забезпечити виконання таких робіт.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що суб’єкт господарювання зобов’язаний надавати споживачеві у доступній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари, якою зокрема є дата виготовлення відповідного товару, найменування та назва товаровиробника, його місцезнаходження, відомості про умови ефективного використання та зберігання, гарантійні зобов’язання виробника, строк придатності (термін служби).

При цьому вказана інформація може міститись у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні (на індивідуальних упаковках, корпусах або металевих пластинках, які прикріплюються до електронагрівальних приладів) чи іншим способом (у доступній наочній формі).

На спростування висновків акта перевірки позивач зазначає, що інформація про дату виготовлення, назву підприємства-виробника, місцезнаходження та точну адресу виробництва зазначається на етикетці товару, у серійному номері виробу та безпосередньо на упаковці товару, а виробники І безпосередньо у технічній документації до товару надають розшифровку серійного номеру. Позивач зазначає, що інформаційно-консультаційні служби створені та діють у всіх магазинах «Ельдорадо» відповідно до наказу 17/18 від 02 вересня 2009 року.

Однак, суд звертає увагу, що надані позивачем пояснення не підтверджують факту наявності на перевірених товарах необхідної, достовірної та своєчасної інформації під час проведення перевірки.

Доказів на підтвердження того, що необхідна, доступна, достовірна та своєчасна інформація про продукцію міститься у супровідній документації чи в експлуатаційних документах матеріали справи не містять, тобто в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження наявності інформації про продукцію, що забезпечує можливість свідомого і компетентного вибору споживача.

Так, наприклад, суд не має можливості встановити факт інформування позивача щодо відомостей про умови ефективного, безпечного використання та зберігання, гарантійні зобов’язання виробника, у тому числі гарантійний термін зберігання та гарантійний термін експлуатації товару, строк придатності продукції тощо.

Таким чином, суд вважає доведеним факт відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію при проведенні позапланової перевірки магазину ТОВ “Дієса” за адресою: місто Умань, вул. Паризької комуни, 31, відповідно, висновки акта перевірки про порушення позивачем вимог законодавства про захист прав споживачів є правомірними.

Згідно пункту 7 частини першої статті 23 Закону України “Про захист прав споживачів” у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб’єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що підставою для притягнення до відповідальності є встановлення факту реалізації товарів за відсутності необхідної, достовірної та своєчасної інформації про них.

При цьому доказів на підтвердження факту наявності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, накладення стягнення на позивача згідно постанови від 05 грудня 2013 року № 223 відповідає вимогам законодавства.

Також, судом встановлено, що припис від 29 листопада 2013 року отриманий уповноваженим представником позивача 29 листопада 2013 року, проте, доказів повідомлення відповідача у строк до 04 грудня 2013 року про усунення порушень, встановлених в акті перевірки від 29 листопада 2013 року № 0000286, матеріали справи не мстять. Відтак, постанова від 05 грудня 2013 року № 222 є обґрунтованою та не підлягає скасуванню.

В частині позовних вимог про визнання дій посадових осіб відповідача при проведенні позапланової перевірки протиправними, суд вважає за необхідне відмовити, з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов’язки та відповідальність суб’єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності”.

Частиною першою статті 6 Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” передбачено, що підставами для здійснення позапланових заходів є: подання суб’єктом господарювання письмової заяви до відповідного органу державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням; виявлення та підтвердження недостовірності даних, заявлених у документах обов’язкової звітності, поданих суб’єктом господарювання; перевірка виконання суб’єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення планових заходів органом державного нагляду (контролю); обґрунтоване звернення фізичної особи про порушення суб’єктом господарювання її законних прав. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення; неподання у встановлений термін суб’єктом господарювання документів обов’язкової звітності без поважних причин, а також письмових пояснень про причини, які перешкоджали поданню таких документів; настання аварії, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання, що було пов’язано з діяльністю суб’єкта господарювання.

Судом у вказаному рішенні зазначено, що Держінспекція у відповідності з вимогами ст. 6 Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” та п/п. “а” п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, порушення порядку надання згоди на проведення перевірки судом не встановлено, перевірка була призначена у відповідності з встановленими вимогами, судом не встановлено порушень вимог законодавства при здійсненні проведення перевірки позивача, у зв’язку з чим, як зазначив суд, підстави для визнання оскаржуваних дій посадових осіб територіальних органів Держінспекції щодо проведення перевірки магазинів торгівельної мережі ТОВ “Дієса” відсутні.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною першою статті 7 Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” встановлено, що для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ, який має містити найменування суб’єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

Згідно частини другої статті 7 Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” на підставі наказу оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу, яке підписується керівником або заступником керівника органу державного нагляду (контролю) (із зазначенням прізвища, ім’я та по батькові) і засвідчується печаткою.

Відповідно до частини п’ятої статті 7 Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов’язані пред’явити керівнику суб’єкта господарювання або уповноваженій ним особі посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб’єкту господарювання копію посвідчення (направлення).

Посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб’єкта господарювання.

Суб’єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред’явили документів, передбачених цією статтею.

Матеріали справи підтверджують, що перевірку проведено згідно до наказу від 28 листопада 2013 року № 92, на підставі направлення на проведення перевірки від 28 листопада 2013 року № 353 та у присутності директора магазину “Ельдорадо”, тобто у відповідності до вимог Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності”, а факт допуску позивачем посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до проведення перевірки дає підстави вважати що відповідачем пред’явлено документи передбачені Законом України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності”.

Доказів на підтвердження того, що під час проведення перевірки ТОВ “Дієса” посадовими особами відповідача порушено безпосередньо процедуру проведення перевірки позивачем також не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позапланову перевірку ТОВ “ДІЄСА” проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість спірних постанов з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачем не доведено обставин щодо необхідності визнання протиправними дій відповідача щодо проведення перевірки, тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “Дієса” задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про судовий збір, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Згідно Закону України “Про судовий збір” за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру ставка судового збору складає 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до Закону України “Про Державний бюджет України на 2014 рік” встановлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня – на рівні 1218,00 грн.

Враховуючи розмір майнових вимог, позивачу, в даному випадку, за звернення до адміністративного суду із майновим позовом слід було сплатити 1827,00 грн.

Водночас, частиною 3 статті 4 Закону України “Про судовий збір” встановлено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 255,78 грн., а тому, враховуючи, результат розгляду адміністративної справи та розмір сплаченого судового збору, решта суми судового збору у розмірі 1571,22 грн. підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю “Дієса” відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник