Справа № 2а/1970/2435/11
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року

Справа № 876/8387/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі :

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання
Баранкевич А.В.,

представника відповідача
Цимбалюка О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
державного професійно-технічного
закладу ,,Тернопільське вище
професійне училище ресторанного
сервісу і торгівлі" на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Державної фінансової
інспекції в Тернопільській області до
державного професійно-технічного
закладу ,,Тернопільське вище
професійне училище ресторанного
сервісу і торгівлі" про стягнення
коштів та зобов'язання виконати вимоги,
-

В С Т А Н О В И В :

19 серпня 2011 року Контрольно-ревізійне
управління в Тернопільській області,
правонаступником якого є Державна
фінансова інспекція в Тернопільській
області, звернулося

до суду першої інстанції з
адміністративним позовом, в якому з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог просило стягнути з
Державного професійно-технічного
навчального закладу ,,Тернопільське
вище професійне училище ресторанного
сервісу і торгівлі" кошти в сумі 94963 грн.
99 коп..

Також позивач просив зобов'язати
Державний професійно-технічний
навчальний заклад ,,Тернопільське вище
професійне училище ресторанного
сервісу і торгівлі" виконати пункт 9
Вимог № 19-03-13-14/2261 від 21.04.2011 року, а саме:
вжити заходів щодо стягнення з осіб
винних у зайвій виплаті матеріального
заохочення учням в сумі 233801,06 грн. у
порядку та розмірах встановлених
статтями 130-136 Кодексу законів про працю
України.

Постановою від 15 травня 2013 року
Тернопільський окружний
адміністративний суд позовні вимоги
задовольнив в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій зазначає, що
суд першої інстанції не дав належної
оцінки тим обставинам, що навчальний
заклад, як розпорядник коштів нижчого
рівня, в особі директора, здійснив
платежі з метою реалізації заходів
щодо стипендіального забезпечення
учнів в межах бюджетних асигнувань.
Тому дані відносини є бюджетними і не
охоплюються законодавством про працю.
В даному випадку не завдано шкоди майну
навчального закладу та установою не
здійснювались зайві грошові виплати в
розумінні трудового законодавства.

Таким чином, відповідач вважає, що
шкода завдана не навчальному закладу, а
державному бюджету, кошти витрачені на
матеріальну допомогу учням
призначались на виплату стипендій, а
тому пункт 9 вимоги є протиправним,
оскільки зазначений в ньому порядок
відшкодування шкоди поширюється на
трудові відносини між підприємством,
установою, організацією та
працівником.

Крім того, чинним законодавством
передбачається лише три підстави
стягнення коштів з підконтрольних
установ у дохід держави, коли бюджетні
кошти одержані: за незаконними угодами;
без встановлених законом підстав; з
порушенням чинного законодавства.

Навчальний заклад, як розпорядник
коштів нижчого рівня, одержав кошти на
встановлених законодавством
підставах, без порушень вимог чинного
законодавств на оплату праці найманих
працівників. Лише використання цих
коштів відбулось з порушенням порядку
передачі їх із загального фонду
бюджету до спеціального фонду бюджету,
однак в межах бюджетних призначень
(оплата праці).

Тому, відповідач вважає, що рішення
суду першої інстанції про зобов'язання
виконати пункт 9 Вимоги та стягнення
коштів в сумі 94963,99 грн. в дохід
Державного бюджету не відповідає
вимогам матеріального права.

З огляду на викладене відповідач
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційного суду підтримав
вимоги апеляційної скарги та просить
їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, що у
відповідності до вимог ч. 4 ст. 196 КАС
України не перешкоджає розгляду справи
за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга не підлягає до задоволення з
таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що за
наслідками проведеної ревізії
фінансово-господарської діяльності
Державного професійно-технічного
навчального закладу ,,Тернопільське
вище професійне училище ресторанного
сервісу і торгівлі" за період з 01.01.2009
року по 01.02.2011 року, оформленої актом
від 25.03.2011 № 03-22/14, Контрольно-ревізійне
управління в Тернопільській області
надіслало відповідачу вимоги від
21.04.2011 № 19-03-13-14/2261, пунктом 8 яких
зобов'язало відповідача повернути
зайво виплачені кошти по оплаті праці
працівників спеціального фонду за
рахунок загального фонду в сумі 94963,99
грн. в дохід Державного бюджету
України. Пунктом 9 вимог КРУ зобов'язало
відповідача вжити заходів щодо
стягнення з осіб, винних у зайвій
виплаті матеріального заохочення
учням в сумі 233801,06 грн. у порядку та
розмірі, встановленому ст. ст. 130-136
Кодексу законів про працю України.
Відшкодовані кошти перерахувати в
дохід Державного бюджету.

Термін виконання вимог було
встановлено до 03.06.2011. У встановлений
термін відповідач не забезпечив
виконання вищевказаних пунктів вимог.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги позивача є обґрунтованими,
відповідають дійсним обставинам та
матеріалам справи, ґрунтуються на
вимогах чинного законодавства, а тому
підлягають задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку апеляційного суду, відповідають
фактичним матеріалам справи, нормам
матеріального права та є вірними.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України
від 26.01.1993 року № 2939-ХІІ ,,Про державну
контрольно-ревізійну службу України" (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) головним
завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

За змістом пунктів 1, 7, 10 статті 10 Закону
№ 2939-XII контрольно-ревізійним
управлінням в областях надається право
перевіряти у підконтрольних установах
грошові та бухгалтерські документи,
звіти, кошториси й інші документи, що
підтверджують надходження і
витрачання коштів та матеріальних
цінностей, проводити перевірки
фактичної наявності цінностей
(грошових сум, цінних паперів, сировини,
матеріалів, готової продукції,
устаткування тощо); пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів;
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства з питань збереження і
використання активів.

Частиною 2 статті 15 Закону №2939-XII
передбачено, що законні вимоги
службових осіб державної
контрольно-ревізійної служби є
обов'язковими для виконання службовими
особами об'єктів, що ревізуються.

Відповідач оскаржував в судовому
порядку вимогу КРУ і постановою
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 13 липня 2011
року у справі № 2-а/1970/1619/11, залишеною
без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 19 лютого 2013 року, відмовлено в
задоволенні позовних вимог щодо
визнання протиправними пунктів 8 та 9
вимоги КРУ в Тернопільській області
від 21.04.2011 № 19-03-13-14/2261.

В силу ч.1 ст. 72 КАС України обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На час прийняття судом першої
інстанції оскарженого рішення
постанова Тернопільського окружного
адміністративного суду від 13 липня 2011
року набрала законної сили, відповідач
не виконав законні вимоги КРУ, а тому
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо
задоволення позовних вимог.

Наведені обставини спростовують
доводи апеляційної скарги про
невідповідність рішення суду першої
інстанції нормам матеріального та
процесуального права, а тому колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення скарги.

Статтею 159 КАС України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення з
одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний
суд визнає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив обставини
справи та ухвалив законне рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, постанова суду
першої інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах, доводи апеляційної скарги
їх не спростовують, а тому підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1
ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу державного
професійно-технічного закладу
,,Тернопільське вище професійне
училище ресторанного сервісу і
торгівлі" залишити без задоволення, а
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 15 травня 2013
року у справі № 2а/1970/2435/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції, а в разі складення ухвали в
повному обсязі відповідно до статті 160
КАС України - з дня складення ухвали в
повному обсязі.

Ухвала в повному обсязі складена 10
листопада 2014 року.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов