Справа № 728/1399/14
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 728/1399/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

18 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при
секретаріБорисюк Л.П., Петрика І.Й.,
Собківа Я.М. Чайка О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
постанову Бахмацького районного суду
Чернігівської області від 23 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_6 до
Батуринської міської ради про
скасування рішення 29 сесії шостого
скликання Батуринської міської ради
«Про зняття з займаної посади»,
скасування розпорядження в.о.
Батуринської міського голови №19 від
12.05.2014 року «Про звільнення з посади»,
про поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
Бахмацького районного суду
Чернігівської області із позовом до
Батуринської міської ради в якому
просив скасувати рішення 29 сесії
шостого скликання Батуринської
міської ради «Про зняття з займаної
посади», скасувати розпорядження в.о.
міського голови № 19 від 12.05.2014 «Про
звільнення з посади» та поновити на
роботі на посаді
спеціаліста-землевпорядника.

Постановою Бахмацького районного суду
Чернігівської області від 23 липня 2014
року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано
рішення 29 сесії шостого скликання
Батуринської міської ради від 25.04.2014 в
частині звільнення із займаної посади
спеціаліста І категорії з земельних
питань ОСОБА_6

Визнано незаконним та скасовано
розпорядження в.о. Батуринського
міського голови № 19 від 12.05.2014 про
звільнення з посади спеціаліста І
категорії з земельних питань ОСОБА_6 за
ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді спеціаліста
І категорії з земельних питань
Батуринської міської ради Бахмацького
району Чернігівської області з 13.05.2014.

Стягнуто з Батуринської міської ради
Бахмацького району Чернігівської
області на користь ОСОБА_6 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 5 018,50 грн. з відрахуванням
відповідних податків, обов'язкових
збитків і платежів.

Особа, яка не брала участі у справі
ОСОБА_5, не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду, звернулася з
апеляційною скаргою, в якій зазначає,
що оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Від позивача та
відповідача на адресу суду надійшли
письмові заперечення на апеляційну
скаргу, в яких вони просили залишити її
без задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін. Крім цього,
відповідач просив розглядати справу
без участі його представника.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач з 2004 року перебував з
відповідачем у трудових відносинах,
працюючи на різних посадах, що
підтверджується копією його трудової
книжки (а.с.18-23).

06.03.2014 ОСОБА_6 був переведений з посади
заступника міського голови з питань
діяльності виконавчого комітету на
посаду спеціаліста землевпорядника
(а.с.23).

З 25.04.2014 по 08.05.2014 ОСОБА_6 перебував на
стаціонарному лікуванні в Бахмацькій
ЦРЛ (а.с.8).

25.04.2014 Бахмацькою міською радою 29 сесії
6 скликання було прийнято рішення про
звільнення ОСОБА_6 із займаної посади
спеціаліста І категорії з земельних
питань, контроль за виконанням даного
рішення було покладено на комісію
законності, правопорядку, гуманітарних
питань та етики (а.с.6).

12.05.2014 секретарем Батуринської міської
ради, у зв'язку з тим, що заяви громадян
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не були своєчасно
зареєстровані в секретаря міської
ради, з урахуванням оголошеної ОСОБА_6
14.04.2014 догани та у відповідності до
рішення Батуринської міської ради 29
сесії 6 скликання було винесено
розпорядження № 19 про звільнення
ОСОБА_6 з посади спеціаліста І
категорії із земельних питань згідно п.
3 ст. 40 КЗпП України (а.с.7).

Позивач, вважаючи своє звільнення із
займаної посади спеціаліста І
категорії з земельних питань
незаконним, таким що не відповідає
положенням трудового законодавства,
звернувся до суду з вищевказаним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивача було звільнено з роботи на
незаконних підставах та з порушенням
встановленої процедури.

З таким висновком суду колегія суддів
погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, орган державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України,
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про державну службу», державна служба
в Україні - це професійна діяльність
осіб, які займають посади в державних
органах та їх апараті щодо практичного
виконання завдань і функцій держави та
одержують заробітну плату за рахунок
державних коштів.

Згідно статті 5 вищевказаного Закону,
державний службовець повинен: сумлінно
виконувати свої службові обов'язки;
шанобливо ставитися до громадян,
керівників і співробітників,
дотримуватися високої культури
спілкування; не допускати дій і
вчинків, які можуть зашкодити
інтересам державної служби чи
негативно вплинути на репутацію
державного службовця.

Статтею 10 Закону України «Про державну
службу» передбачені основні обов'язки
державних службовців, серед яких:
забезпечення ефективної роботи та
виконання завдань державних органів
відповідно до їх компетенції;
безпосереднє виконання покладених на
них службових обов'язків, своєчасне і
точне виконання рішень державних
органів чи посадових осіб,
розпоряджень і вказівок своїх
керівників; а також сумлінне виконання
своїх службових обов'язків, ініціатива
і творчість в роботі.

Згідно статті 14 Закону, за невиконання
чи неналежне виконання службових
обов'язків державним службовцем,
перевищення своїх повноважень,
порушення обмежень, пов'язаних з
проходженням державної служби, а також
за вчинок, який порочить його як
державного службовця або дискредитує
державний орган, в якому він працює, до
державного службовця застосовуються
дисциплінарні стягнення. До
службовців, крім дисциплінарних
стягнень, передбачених чинним
законодавством про працю України,
можуть застосовуватися такі заходи
дисциплінарного впливу: попередження
про неповну службову відповідність;
затримка до одного року у присвоєнні
чергового рангу або у призначенні на
вищу посаду.

Статтею 147 Кодексу законів про працю
України, в свою чергу, передбачено, що
за порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
1) догана; 2) звільнення.

При цьому, підставами припинення
трудового договору згідно статті 36
Кодексу законів про працю України є,
зокрема розірвання трудового договору
з ініціативи працівника (статті 38, 39), з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу (статті 40, 41)
або на вимогу профспілкового, чи іншого
уповноваженого на представництво
трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до ч. 3 статті 40 Кодексу
законів про працю України, трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

В той же час, згідно статті 149 Кодексу
законів про працю України, до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
підставою для прийняття оскаржуваного
розпорядження слугувало те, що
секретарем міської ради вчасно не були
зареєстровані заяви громадян ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, притягнення позивача до
дисциплінарної відповідальності у
виді догани від 14.04.2014 та рішення 29
сесії 6 скликання Батуринської міської
ради від 25.04.2014.

Однак, відповідачем не було враховано
вимог ч. 3 ст. 149 КЗпП України, оскільки
ОСОБА_6 до 2014 року не мав жодних
стягнень, не відібрав у позивача жодних
письмових пояснень та не узгодив дане
звільнення з начальником відділу
Держземагенства у Бахмацькому районі.

Колегія суддів зауважує, що диспозиція
п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає
розірвання трудового договору з
ініціативи власника у випадку
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Під терміном «невиконання працівником
обов'язків» зазвичай розуміють
вчинення працівником певних діянь, які
мають протиправний характер. Тобто
йдеться про вчинення дій, які працівник
відповідно до законодавства,
колективного договору, правил
внутрішнього трудового розпорядку,
трудового договору не мав права
вчиняти, або, навпаки, про невчинення
певних дій, які працівник на підставі
зазначених актів зобов'язаний був
учинити. У пункті третьому статті 40
КЗпП під терміном «невиконання
працівником обов'язків» треба розуміти
вчинення працівником винної
протиправної дії, тобто
дисциплінарного проступку, за що до
нього можуть застосувати передбачені
законодавством заходи дисциплінарного
чи громадського стягнення.

Під «систематичним невиконанням»
зазвичай мається на увазі неодноразове
(тобто два і більше разів) здійснення
цих вчинків. Проте умовою звільнення за
пунктом 3 статті 40 КЗпП є факт
повторного здійснення працівником
протиправної винної дії після того, як
до нього уже застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення за вчинення таких дій раніше.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
п. 22 постанови від 06 листопада 1992 року №
9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясовувати, у чому
конкретно проявилося порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за п. п. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст.
40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3
ст. 40 КЗпП України, суд повинен
з'ясовувати, чи передував
безпосередньо звільненню
дисциплінарний проступок, за який не
застосовувалися інші заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення, та чи можна вважати його
вчинення систематичним невиконанням
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 23 зазначеної постанови, за
передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
підставами працівник може бути
звільнений лише за проступок, вчинений
після застосування до нього
дисциплінарного чи громадського
стягнення за невиконання без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку. У
таких випадках ураховуються ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП
України), і ті громадські стягнення, які
застосовані до працівника за порушення
трудової дисципліни відповідно до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення не минуло більше одного
року.

Отже, законодавством передбачено, що
підставою звільнення може бути лише
безпосереднє порушення трудової
дисципліни чи невиконання працівником
без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим договором
або правилами внутрішнього трудового
розпорядку, за наявності застосованого
й такого, що не втратив юридичної сили
за давністю або не знятого заходу
дисциплінарного чи громадського
стягнення, а не фактична наявність
сукупності застосованих заходів
дисциплінарного стягнення.

Так, до застосування до позивача такого
дисциплінарного стягнення як
звільнення, останньому, розпорядженням
секретаря Батуринської міської ради
Бахмацького району Чернігівської
області від 14.04.2014 № 14 було оголошено
догану за неналежне виконання своїх
посадових обов'язків, відповідно до ст.
147 КЗпП України.

Таким чином, з дня накладення на
позивача дисциплінарного стягнення за
неналежне виконання своїх посадових
обов'язків до видання розпорядження
про звільнення за систематичне
невиконання без поважних причин
обов'язків покладених на нього
трудовим договором минуло менше року.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП
України, не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за п. 5 цієї статті), а також у
період перебування у відпустці.

За змістом зазначеної норми в період
тимчасової непрацездатності не
допускається проведення самої
процедури звільнення, зокрема, у
випадку звільнення за порушення
трудової дисципліни, в період
тимчасової непрацездатності не можна
жадати від порушника трудової
дисципліни письмових пояснень,
оскільки час звільнення працівника від
роботи у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю не враховується у
строки застосування дисциплінарних
стягнень, у тому числі і звільнення з
роботи.

Правова позиція по даному питанню
надана Пленумом Верховного суду
України в постанові від 06.11.1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», за якою розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обґрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок про його тимчасову
непрацездатність.

Проте, як вбачається з наявної в
матеріалах справи ксерокопії
лікарняного листка Серії АВЮ № 182898
(а.с.8), позивач з 25.04.2014 по 08.05.2014
знаходився на стаціонарному лікуванні,
а тому, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
неправомірності винесення
оскаржуваного рішення 29 сесії шостого
скликання Батуринської міської ради
«Про зняття з займаної посади» та
розпорядження в.о. Батуринської
міського голови № 19 від 12.05.2014 року «Про
звільнення з посади».

Крім цього, відповідно до роз'яснень,
які містяться у п. 32 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів», у
випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу у зв'язку з
незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку, він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи із заробітку за останні два
календарні місяці роботи.

Вирішуючи питання про розмір
середнього заробітку, який має бути
стягнутий на користь позивача, судом
першої інстанції вірно враховано, що
відповідно пункту 2 Постанови Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати», середньомісячна заробітна
плата обчислюється виходячи з виплат
за останні два календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата.

Оскільки, середньоденна заробітна
плата позивача становить 100 грн. 37 коп.,
то з Батуринської міської ради на
користь позивача підлягає стягненню
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 13.05.2014 по 23.07.2014, що становить 50
робочих днів, в розмірі 5 018 грн. 50 коп.
(100.37 грн. х 50 днів).

Докази, які надіслані ОСОБА_5 на адресу
суду колегія суддів оцінює критично,
оскільки вони не підтверджують
правомірність прийняття рішення 29
сесії шостого скликання Батуринської
міської ради «Про зняття з займаної
посади» та розпорядження в.о. міського
голови № 19 від 12.05.2014 «Про звільнення з
посади».

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову
Бахмацького районного суду
Чернігівської області від 23 липня 2014
року - залишити без задоволення.

Постанову Бахмацького районного суду
Чернігівської області від 23 липня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та
підписано - 21.11.2014

Головуючий суддя
Борисюк Л.П.

Судді:
Петрик І.Й.

Собків Я.М.