Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/44046/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 11.01.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2012 по
справі №2-а-11716/11/2070 за позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 до
Харківської об'єднаної державної
податкової інспекції про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляд суду передано вимоги
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
(далі - ФОП ОСОБА_1, позивач) до
Харківської об'єднаної державної
податкової інспекції (далі - Харківська
ОДПІ, відповідач) про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень від 27.04.2011 №/0
та №/0.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 11.01.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2012, у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій, ФОП
ОСОБА_1 02.07.2012 звернулась з касаційною
скаргою до Вищого адміністративного
суду України, який ухвалою від 04.09.2012
прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
11.01.2012 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 16.05.2012, прийняти нове рішення про
задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на порушення судами норм
матеріального права, зокрема, статей 1, 2
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» в редакції від 28.06.1999
№746/99, статей 929 Цивільного кодексу
України, статті 316 Господарського
кодексу України, частини другої пункту
1.31 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
статті 9 Закону України «Про
траспортно-експедиторську
діяльність».

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у період з 28.02.2011 по
21.03.2011 уповноваженими особами
Харківської ОДПІ було проведено
планову виїзну документальну
перевірку позивача з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2009 по
31.12.2010, за результатом якої складено акт
від 28.03.2011 №493/17-.

На підставі висновків викладених у
вказаному акті перевірки відповідачем
було прийнято податкові
повідомлення-рішення від 27.04.2011
№/0, про визначення позивачу суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 2076055,00грн., у тому
числі 1658396,00грн. за основним платежем та
417659,00грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями; та від 27.04.2011 №/0, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності в розмірі
110146,26грн.

Фактичною підставою для визначення
суми податкового зобов'язання став
висновок податкового органу про
порушення позивачем вимог статті 1
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів підприємницької
діяльності», зокрема, перевищення
дозволеного обсягу виручки для
платника єдиного податку у 2 кварталі
2009 року на суму 563582,28грн., у 2-4 кварталі
2009 року на суму 3538595,37грн.; пункту 4.1
статті 4, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті
7, підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3,
пункту 9.4 статті 9 Закону України «Про
податок на додану вартість», внаслідок
чого встановлено заниження податкових
зобов'язань на суму 1658396,00грн., у тому
числі 615499грн. у 2009 році, 1042897,00грн. у 2010
році; пункту 4 статті 14, статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян», в
результаті чого донараховано податок з
доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності в періоді,
що перевірявся на суму 110146,26грн. та
неподання позивачем декларацій про
отримані доходи за 2-4 квартали 2009 року
та 1-4 квартали 2010 року; статті 9 Закону
України «Про Державний реєстр фізичних
осіб - платників податків і інших
обов'язкових платежів», зокрема,
ненадання податкових розрахунків по
формі 1-ДФ та невідображення сум
виплачених доходів ФОП за надання
транспортних послуг за 2-4 квартали 2009
року та 1-4 квартали 2010 року; підпункту
4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами», а саме:
ненадання декларацій з податку на
додану вартість за період з липня 2009
року по грудень 2010 року; підпункту 19.1
статті 19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», а саме:
неведення книги обліку доходів та
витрат.

Відповідно до статті 2 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»
фізична особа-платник єдиного податку
сплачує єдиний податок у фіксованому
розмірі, який встановлюється місцевими
радами по місцю державної реєстрації
цього податника залежно від виду
діяльності в межах від 20 до 200 гривень
на місяць і розмір єдиного податку не
залежить від результатів
підприємницької діяльності, тобто від
розміру чистого доходу за умови, що
об'єм виручки від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) не перевищує
500000,00грн. за календарний рік.

Отже, реалізація права суб'єкта малого
підприємництва на запровадження
спрощеної системи оподаткування,
обліку та звітності залежить від
виконання останнім установлених
вказаним Указом положень.

При цьому, Указ Президента України «Про
спрощену систему оподаткування обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» не містить жодних
застережень щодо виключення зі складу
виручки отриманої від реалізації
товарів сум, які надійшли в межах
надання суб'єктами підприємницької
діяльності експедиторських послуг, а
тому, з огляду на зазначене, виручкою
вважається будь-яка сума, отримана
суб'єктом підприємницької діяльності
на розрахунковий рахунок або в касу.

Згідно зі статтею 5 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємства» в разі
порушення вимог, установлених статтею 1
цього Указу, платник єдиного податку
повинен перейти на загальну систему
оподаткування, обліку та звітності
починаючи з наступного звітного
періоду (кварталу).

Таким чином, позивач, отримавши на
розрахунковий рахунок суму, яка
перевищує встановлений Указом
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємства» розмір виручки повинен
був перейти на загальну систему
оподаткування та сплачувати податкові
зобов'язання.

Судами встановлено, що ФОП ОСОБА_1, в
періоді, що перевірявся, здійснювала
діяльність у вигляді надання
транспортно-експедиційних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП
ОСОБА_1 не включала до книги обліку
доходів та витрат та до звітів платника
єдиного податку грошові кошти отримані
в результаті надання
транспортно-експедиційних послуг в
межах угод за 2-4 квартали 2009 року в
розмірі 3674968,37грн., за 1-4 квартали 2010
року в розмірі 5543707,92грн., що призвело до
перевищення позивачем дозволеного
обсягу виручки у 2 кварталі 2009 року на
суму 563582,28грн. та у 2-4 кварталах 2009 року
на суму 3538595,37грн.

Відтак, у зв'язку з перевищенням у
вказаному періоді обсягу виручки
500000,00грн. платник єдиного податку,
починаючи з наступного кварталу, тобто
з 3 кварталу 2009 року не мав права
перебувати на спрощеній системі
оподаткування та повинен був перейти
на загальну систему оподаткування,
обліку та звітності.

Згідно частиною восьмою статті 2 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів підприємницької
діяльності» доходи, отримані від
здійснення підприємницької
діяльності, що обкладається єдиним
податком, не включаються до складу
сукупного оподатковуваного доходу за
підсумками звітного року такого
платника та осіб, що перебувають з ним у
трудових відносинах, а сплачена сума
єдиного податку є остаточною і не
включається до перерахунку загальних
податкових зобов'язань як самого
платника податку, так і осіб, які
перебувають з ним у трудових
відносинах, включаючи членів його
сім'ї, які беруть участь у
підприємницькій діяльності.

Таким чином, лише доходи, отримані від
здійснення підприємницької
діяльності, що не обкладаються єдиним
податком, тобто обсяг виручки, що
перевищує дозволений статтею 1 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів підприємницької
діяльності» розмір 500000,00грн., повинні
включатись до складу сукупного
оподатковуваного доходу і підлягають
оподаткуванню за загальними правилами
встановленими розділом IV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян», з
урахуванням Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Згідно частини другої статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»,
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Відповідно до пункту 14 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»,
громадяни, які займаються
підприємницькою діяльністю, надають
податковому органу декларації за
наслідками кожного звітного кварталу,
а також звітного року у строки,
визначені законом. В декларації
зазначаються загальні суми одержаного
доходу, витрат i сплаченого податку за
звітний рік або інший період, за який
здійснюється оподаткування
(оподатковуваний період).

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивачем не було подано
декларацій про отримані доходи за 2-4
квартали 2009 року та 1-4 квартали 2010 року
за надання транспортно-експедиційних
послуг.

Також позивачем не включено до книги
обліку доходів та витрат та до звітів
платника єдиного податку грошових
коштів від надання
транспортно-експедиційних послуг,
отриманих нею у межах угод за 2-4
квартали 2009 року на суму 3674968,37грн., 1-4
квартали 2010 року - 5543707,92грн.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що сума оподаткованого
доходу за 2-4 квартали 2009 року складає
347014,05грн., задекларовано платником -
0,00грн., сума оподаткованого доходу за 1-4
квартали 2010 року складає 387294,30грн.,
задекларовано платником - 0,00грн.

За таких обставин, суди дійшли
обґрунтованого висновку щодо
правомірності податкового
повідомлення-рішення від 27.04.2011
№/0.

Відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3
статті 2 Закону України «Про податок на
додану вартість» особа підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку у разі, коли загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), у тому числі з використанням
локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, що підлягають оподаткуванню
згідно з цим Законом, нарахована
(сплачена, надана) такій особі або в
рахунок зобов'язань третім особам,
протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно перевищує
300000,00грн. (без урахування податку на
додану вартість).

Згідно пункту 9.4 статті 9 цього Закону
якщо особа укладає одну чи більше
цивільно-правових угод (договорів),
внаслідок виконання яких планується
здійснення оподатковуваних операцій,
обсяг яких перевищуватиме протягом
звітного податкового періоду у два чи
більше разів суму, визначену
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, то така особа зобов'язана
надіслати податковому органу заяву про
реєстрацію протягом 20 календарних
днів, наступних за таким звітним
податковим періодом.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у зв'язку з досягненням
обсягу виручки від реалізації товару у
2 кварталі 2009 року 1063582,28грн. позивач у
відповідності до пункту 9.4 статті 9
Закону України «Про податок на додану
вартість» зобов'язана була
зареєструватися та надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію платником податку на додану
вартість.

За період з 01.04.2009 по 13.05.2009 позивач
отримала дохід у сумі 571172,00грн. (згідно
руху грошових коштів по розрахунковому
рахунку), а тому повинна була,
зареєструватись платником податку на
додану вартість до 20.06.2009. Проте, заяву
за формою №1-ПДВ до податкового органу
позивачем подано не було.

Згідно пункту 4.1 статті 4 Закону України
«Про податок на додану вартість» база
оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1
статті 3 цього Закону об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з поставки товарів та послуг,
місце надання яких знаходиться на
митній території України.

Пунктом 6.1 статті 6 вказаного Закону
визначено, що об'єкти оподаткування,
визначені статтею 3 Закону,
оподатковуються за ставкою 20
відсотків.

Згідно підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 статті 7
зазначеного Закону датою виникнення
податкових зобов'язань з поставки
товарів (робіт, послуг) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від покупця
(замовника) на банківський рахунок
платника податку як оплата товарів
(робіт, послуг), що підлягають поставці,
а у разі поставки товарів (робіт,
послуг) за готівкові грошові кошти -
дата їх оприбуткування в касі платника
податку, а при відсутності такої - дата
інкасації готівкових коштів у
банківській установі, що обслуговує
платника податку; або дата
відвантаження товарів.

У зв'язку з ненаданням під час
перевірки видаткових накладних на
продаж товару, дата виникнення
податкових зобов'язань з поставки
товарів (робіт, послуг) визначена
податковим органом з урахуванням дати
отримання виручки від продажу товарів
(згідно банківських виписок та книги
обліку доходів та витрат) та дати
підписання актів виконаних робіт по
наданню послуг.

Судами встановлено, що в періоді з
21.06.2009 по 31.12.2010 (період, коли позивач
підлягав обов'язковій реєстрації
платником ПДВ, з відповідним
нарахуванням податкових зобов'язань з
ПДВ) підприємець не включав до обсягу
продажу суму доходу, що надходила від
надання послуг.

Так, згідно виписок банку, книги
доходів та витрат кошти від надання
послуг та винагорода за здійснення
транспортно-експедиційних послуг
становлять 8291981,00грн.

Таким чином, позивачем було занижено
обсяги поставки на 8291981,00грн. та
відповідно податкові зобов'язання на
суму 1658396,00грн.

За таких обставин, суди дійшли
обґрунтованого висновку щодо
правомірності податкового
повідомлення-рішення від 27.04.2011
№/0.

Враховуючи викладене, висновки судів
першої та апеляційної інстанцій щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків суду не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
першої та апеляційної інстанцій при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 11.01.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.05.2012 по
справі №2-а-11716/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв