Справа № 2а-637/10
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
Справа № 876/10528/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді
Костіва М.В.,

суддів
Шавеля Р.М., Гулида Р.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Чортківському районі
Тернопільської області на постанову
Чортківського районного суду
Тернопільської області від 22.10.2010 року
у справі №2-а-637/10 за позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Чортківському районі Тернопільської
області про визнання дій протиправними
та зобов'язання провести перерахунок
пенсії,

встановив:

У жовтні 2010 року позивач
звернулася до суду з адміністративним
позовом, у якому просила зобов'язати
управління Пенсійного фонду України в
Чортківському районі Тернопільської
області провести перерахунок та
виплату пенсії згідно із ч.2 ст. 39, ст. 51
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (Закон № 796-XII) з
урахуванням доплати до пенсії як
непрацюючому пенсіонеру за проживання
в зоні посиленого радіоекологічного
контролю у розмірі однієї мінімальної
заробітної плати та додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі
15 % мінімальної пенсії за віком, що
встановлені Законом України про
Державний бюджет України на
відповідний рік за період з часу
призначення пенсії до дня розгляду
справи судом.

Постановою Чортківського
районного суду Тернопільської області
від 22.10.2010 року вищевказаний позов
задоволено повністю: зобов'язано
управління Пенсійного фонду України в
Чортківському районі Тернопільської
області здійснити позивачу
перерахунок і виплату доплати до
пенсії як непрацюючому пенсіонеру за
проживання в зоні посиленого
радіоекологічного контролю у розмірі
однієї мінімальної заробітної плати з
01.07.2003 року по 22.10.2010 року та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю,
особам, віднесеним до 2, 3, 4 категорії, у
розмірі 15 % мінімальної пенсії за віком,
з 07.12.1996 року по 22.10.2010 року.

У поданій апеляційній скарзі
управління Пенсійного фонду України в
Чортківському районі Тернопільської
області просить зазначене судове
рішення скасувати і ухвалити нове, яким
повністю відмовити у задоволенні
адміністративного позову, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального права та неповноту
з'ясування істотних обставин справи.
Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що ч. 2 ст. 39 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
передбачено доплату тим громадянами,
які працюють на територіях
радіоактивного забруднення. Крім того,
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, позивачу правомірно було
обчислено відповідно до положень ст. 51
Закону № 796-XII та постанови Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 року № 530
«Про деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян» у розмірі 5
% прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Вказує на те,
що встановлений ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» мінімальний
розмір пенсії за віком застосовується
виключно для визначення розміру
пенсій, призначених відповідно до
зазначеного Закону, і не може
враховуватися для перерахунків або
підвищень інших пенсій, в тому числі
пенсій, призначених згідно із Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Вказує на те, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією даного Закону
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету, а не Пенсійного
фонду України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 197 КАС
України суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про можливість
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апелянта у їх сукупності, колегія
суддів дійшла переконання, що подана
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до частини першої
статті 46 Конституції України громадяни
мають право на соціальний захист, що
включає право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо
реалізації конституційного права
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, на охорону
їхнього життя і здоров'я, створення
єдиного порядку визначення категорій
зон радіоактивно забруднених
територій, умов проживання і трудової
діяльності на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та
закріплені в Законі № 796-XII.

Безспірно встановлено, позивач є
непрацюючим пенсіонером, який постійно
проживає в зоні посиленого
радіоекологічного контролю, що
підтверджується посвідченням
громадянина, який постійно проживає на
території зони посиленого
радіоекологічного контролю четвертої
категорії серії НОМЕР_1 від 01.03.1993 року.

Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
непрацюючим пенсіонерам, які
проживають у зоні гарантованого
добровільного відселення, проводиться
доплата до пенсії в розмірі однієї
мінімальної заробітної плати.

Відповідно до вимог ст. 51 цього
Закону № 796-XII особам, віднесеним до 4
категорії, щомісячна додаткова пенсія
за шкоду, заподіяну здоров'ю,
призначається у розмірі 15 процентів
мінімальної пенсії за віком.

За таких обставин колегія суддів
дійшла переконання, що позивач має
право на призначення додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам
віднесеним до 4 категорії у розмірі 15 %
мінімальної пенсії за віком та доплату
до пенсії як непрацюючому пенсіонеру
за проживання в зоні гарантованого
добровільного відселення у розмірі
однієї мінімальної заробітної плати.

Наявність такого права у позивача
є визначальною для вирішення вказаного
спору, крім того, це право гарантується
Конституцією України (частина друга
статті 46 Конституції України).

Відповідно до частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС
України колегія суддів при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого, зокрема, людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України
«Про виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права. У своєму рішенні у
справі «Кечко проти України» від 08.11.2005
року Європейський Суд з прав людини
звертає увагу на те, що у межах свободи
дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Пленум Верховного Суду України у
п. 5 постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» звернув увагу
на те, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Крім того, згідно із положеннями
ч.4 ст. 9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

З урахуванням наведеного та
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що при визначенні
розміру пенсій позивача застосуванню
підлягають ч. 2 ст. 39, ч. 2 ст. 51 Закону №
796-XII, а не постанова Кабінету Міністрів
України від 26.07.1996 року № 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та постанова Кабінету
Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року
«Про деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян», які
істотно звужують обсяг встановлених
законом прав.

У вказаному Законі викладено
основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Отже, звуження підзаконним актом
змісту та обсягу права, наданого
Законом № 796-XII, є неправомірним.

Окрім вказаного, розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування». Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія
суддів дійшла переконання, що
положення ч.3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, не слід брати до уваги при
вирішенні даного спору, оскільки
наявність такої норми за відсутності
іншого мінімального розміру пенсії за
віком не є підставою для відмови в
реалізації конституційної гарантії та
права на щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 51 Закону № 796-XII.

Відповідно до ч. 3 ст. 67 Закону №
796-XII, яка набрала чинності 31 жовтня 2006
року, у разі збільшення розміру
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом, підвищується розмір пенсії,
визначений відповідно до статті 54
цього Закону, а також розмір додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю,
особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій,
та розмір щомісячної компенсації
сім'ям за втрату годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Перерахунок пенсії здійснюється з дня
встановлення нового розміру
прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка
носить імперативний характер, на
переконання колегії суддів свідчить,
що підставою для перерахунку пенсії є
встановлення нового розміру
прожиткового мінімуму, і цей
перерахунок здійснюється з дня
встановлення такого мінімуму.

Таким чином, новий мінімальний
розмір пенсії за віком залежить від
нового розміру прожиткового мінімуму.
Оскільки позивачу слід визначати
пенсію, виходячи з мінімальної пенсії
за віком, яка встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, то в разі
збільшення розміру цього прожиткового
мінімуму перерахунок пенсії позивачу
повинен проводитись, виходячи з нового
розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому, відмова відповідача у проведенні
такого перерахунку у разі встановлення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, є протиправною.

Поряд з цим, колегія суддів
апеляційної інстанції вважає, що суд
першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Приймаючи оскаржувану постанову
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що позивач має право на
доплату до пенсії у розмірі 1
мінімальної заробітної плати та
виплату щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі
15 процентів мінімальної пенсії за
віком. В той же час, колегія суддів
вважає, що посилання відповідача на
пропущення позивачем строку звернення
до адміністративного суду, який
встановлений ч. 2 ст. 99 КАС України,
обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

На час виникнення спірних
правовідносин існував річний строк
звернення до суду, та на момент
звернення до суду Законом України «Про
судоустрій і статус суддів» до статті 99
КАС України внесено зміни щодо
зменшення строку звернення до суду з
одного року до шести місяців.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі. Це, зокрема,
означає, що набрання чинності новим
законом за загальним правилом не
скасовує обов'язки, які виникли на
основі закону, що втратив чинність, і на
момент набрання чинності новим законом
залишилися невиконаними. Судовий
захист від такого невиконання
гарантується частиною першою статті 55
Конституції України. Скорочення
строків звернення до
адміністративного суду з приводу
обов'язків, що на момент такого
скорочення залишилися невиконаними,
фактично пом'якшує (скасовує)
відповідальність суб'єкта владних
повноважень. Однак, таке пом'якшення
(скасування) допускається лише щодо
відповідальності фізичних осіб
(Рішення Конституційного Суду України
від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99). Отже, з
метою дотримання вимог статті 58
Конституції України та принципу
верховенства права (юридичної
визначеності) щодо вимог фізичної
(юридичної) особи до суб'єкта владних
повноважень, які виникли до скорочення
строків звернення до
адміністративного суду, судам належить
застосовувати строки, що діяли до
такого скорочення.

З огляду на викладене, колегія
суддів дійшла переконання, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з
05.10.2009 року.

Стосовно решти позовних вимог, то
як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернулася до суду з позовом
лише 05.10.2010 року. З врахуванням цього,
колегія суддів вважає, що позивач
пропустила строк звернення до суду за
період з 01.07.2003 року по 04.10.2009 року
(доплата до пенсії) та за період з 07.12.1996
року по 04.10.2009 року (додаткова пенсія за
шкоду, заподіяну здоров'ю), а відтак, в
цій частині позовні вимоги слід
залишити без розгляду.

Враховуючи викладене, колегія
суддів дійшла висновку, що постанова
суду першої інстанції ухвалена з
порушенням норм матеріального права, з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, у зв'язку з чим
підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 202, 205,
207 КАС України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Чортківському районі Тернопільської
області - задовольнити частково.

Постанову Чортківського
районного суду Тернопільської області
від 22.10.2010 року в справі № 2-а-637/10
скасувати та прийняти нову постанову
про часткове задоволення позовних
вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Чортківському районі Тернопільської
області про зобов'язання здійснити
нарахування та виплату доплати до
пенсії за період з 01.07.2003 року по 04.10.2009
року та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю за період з 07.12.1996
року по 04.10.2009 року залишити без
розгляду.

Визнати протиправними дії
управління Пенсійного фонду України в
Чортківському районі Тернопільської
області щодо відмови у нарахуванні та
виплаті доплати до пенсії на користь
ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, що
проживає в зоні посиленого
радіоекологічного контролю у розмірі
однієї мінімальної заробітної плати за
місяць та додаткової пенсії, за шкоду,
заподіяну здоров'ю в розмірі 15 %
мінімальної пенсії за віком у
відповідності до статей 39, 51 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
з 05.04.2009 року.

Зобов'язати управління
Пенсійного фонду України в
Чортківському районі Тернопільської
області здійснити нарахування та
виплату доплати до пенсії на користь
ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, що
проживає в зоні посиленого
радіоекологічного контролю, з 05.04.2009
року у розмірі однієї мінімальної
заробітної плати за місяць та
додаткової пенсії, за шкоду, заподіяну
здоров'ю в розмірі 15 % мінімальної
пенсії за віком у відповідності до
статей 39, 51 Закону України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» згідно із вимогами статті
28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з урахуванням виплачених
сум з 05.04.2009 року.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС
України допустити вищезазначену
постанову до негайного виконання у
межах суми стягнення за один місяць.

Постанова апеляційного суду
набирає законної сили через п'ять днів
після направлення копій особам, які
беруть участь у справі, але може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання
постановою законної сили.

Головуючий суддя
Костів М.В.

Судді
Шавель Р.М.

Гулид Р.М.