Справа № 2а-214/11/1270
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/22771/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Свердловську
Луганської області (далі - ДПІ)

на постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 10.03.2011

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21.04.2011

у справі № 2а-214/11/1270

за позовом приватного підприємства
"Взор" (далі - Підприємство)

до ДПІ

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень та рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У січні 2011 року Товариство звернулося
до Луганського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просило визнати нечинними
податкові повідомлення-рішення від
29.12.2010 № /0, № /0, а також
рішення про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 29.12.2010 № .

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 10.03.2011,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 21.04.2011, позов задоволено частково;
визнано нечинними податкове
повідомлення-рішення від 29.12.2010 №
/0 та рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій від 29.12.2010
№ ; у решті позову відмовлено.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів вимогам чинного
законодавства та фактичним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
частково скасувати ухвалені у справі
судові рішення та повністю відмовити у
позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог з урахуванням такого.

Як встановлено судами обох інстанцій
та вбачається з матеріалів справи,
податковою інспекцією було проведено
планову виїзну перевірку Підприємства
з питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2009 по
30.09.2010, оформлену актом від 21.12.2010 №
145/23/25364909.

У підпункті 3.2.2 названого акта
викладено висновок ДПІ про завищення
позивачем податкового кредиту на 142 666
грн. внаслідок:

включення до його складу сум ПДВ (у
загальному розмірі 136 332,79 грн.) за
податковими накладними, виписаними у
попередніх податкових періодах за
відсутності доказів несвоєчасного
отримання платником цих податкових
накладних;

віднесення до податкового кредиту ПДВ
у сумі 6333,33 грн. за податковою
накладною, заповненою з порушенням
вимог чинного законодавства з огляду
на її складення не за датою оплати
позивачем придбаного товару (23.01.2009), а
за фактом відвантаження товару за
накладною від 20.02.2009.

Наведені обставини стали підставою для
визначення позивачеві податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 213 999,18 грн. (у тому числі
142 666,12 грн. за основним платежем та 71333,06
грн. за штрафними санкціями) за
податковим повідомленням-рішенням від
29.12.2010 № /0.

На підставі виявленого ДПІ факту
невиконання позивачем функцій
податкового агенту щодо нарахування,
утримання та сплати до бюджету податку
з доходів фізичних осіб при виплаті
Степаненко Ю.І. доходу у вигляді
орендної плати за надані в оренду
приміщення Підприємству було
визначено податкове зобов'язання з
цього податку в сумі 2430 грн. (у тому
числі 810 грн. за основним платежем та 1620
грн. за штрафними санкціями).

Також у вказаному акті перевірки
контролюючим органом зафіксовано факт
отримання позивачем на підставі чека
від 01.10.2009 № ЛД 5656454 фінансової допомоги
у сумі 60 000 грн., яку не було
оприбутковано у касу Підприємства в
установленому порядку. На підставі
цього позивача притягнуто до
відповідальності у вигляді штрафу в
сумі 300 000 грн. за рішенням про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 29.12.2010 № .

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (який діяв на час виникнення
спірних правовідносин) податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Таким чином, наведена норма Закону лише
містить вказівку на період, в якому у
платника виникає право на податковий
кредит. У той же час зі змісту положень
пункту 7.4 статті 7 названого Закону
вбачається, що оскільки формування
податкового кредиту з ПДВ є правом
платника, то використати таке право він
може у будь-якому із звітних періодів
за умови дотримання умов такого
формування.

А відтак відмова у підтвердженні
обґрунтованості податкового кредиту
лише на тій підставі, що його було
сформовано не у належному податковому
періоді, не може бути визнана
правомірною.

Правильним є і висновок судів по
епізоду, пов'язаному з формуванням
податкового кредиту за податковою
накладною, виписаною за другою подією.

Адже за умови дотримання платником
вимог щодо реальності виконання
господарської операції та її
оформлення належним чином складеною
податковою накладною, виписування
останньої за фактом відвантаження
товару не може слугувати підставою для
позбавлення платника на податковий
кредит. Фактично дата виписки
податкової накладної, що не відповідає
даті настання першої події у розумінні
7.3.1. пункту 7.3 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», є
недоліком, який не впливає ані на зміст
та характер господарської операції,
ані на стан розрахунків платника з
бюджетом.

На підставі цього суди цілком
об'єктивно визнали незаконним
донарахування позивачеві оспорюваної
суми податкового зобов'язання з
податку на додану вартість.

По епізоду щодо неоприбуткування
позивачем готівки у сумі 60000 грн. у касі
Підприємства суди встановили, що факт
порушення позивачем пункту 2.6
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 15.12.2004
№ 637 (далі - Положення № 637),
підтверджується документально.

У той же час попередні судові інстанції
правомірно зазначили, що на час
вчинення Підприємством розглядуваного
правопорушення, строк застосування
штрафу за недотримання норм з
регулювання обігу готівки як різновиду
адміністративно-господарської санкції
був врегульований статтею 250
Господарського кодексу України, якою
передбачено, що
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніше як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

З огляду на те, що факт порушення
позивачем вимог пункту 2.6 Положення №
637 відбувся 01.10.2009, суди цілком
правомірно визнали незаконним
застосування контролюючим органом до
Підприємства штрафу поза межами
річного строку з дня вчинення цього
діяння (тобто за рішенням від 29.12.2010) та
обґрунтовано скасували це рішення.

В іншій частині судові акти зі спору
учасниками провадження не
оскаржуються, у зв'язку з чим з огляду
на визначені у частині другій статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України межі перегляду справи в
касаційній інстанцій підстави для
надання правової оцінки висновкам
судів у відповідній частині відсутні.

Оскільки у розглядуваній справі норми
матеріального права було правильно
застосовано судами, а їх висновки
відповідають установленим у справі
обставинам та наявним у ній доказам, то
підстави для скасування оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у м. Свердловську
Луганської області відхилити.

2. Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 10.03.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21.04.2011 у
справі № 2а-214/11/1270 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько