Справа № 826/14542/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 листопада 2014 року 10:04
Окружний адміністративний суд міста
Києва, у складі: судді Добрянської Я.І.,
секретаря судового засідання Корніюк
А.В., розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу №
за позовомОСОБА_2 до
відповідачаЗаступника начальника
управління, начальника відділу
процесуального керівництва у
кримінальних провадженнях Прокуратури
м. Києва Сисоєва Дмитра
Олександровичапровизнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання вчинити певні дії за
участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_2
від відповідача: Олійник А.Д.
(довіреність № 05/1/2-вих.14 від 05.06.2014 р.)
Відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в судовому засіданні 13.11.2014 р.
проголошено вступну та резолютивну
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулася позивачка
ОСОБА_2 з позовною заявою до
відповідача Заступника начальника
управління, начальника відділу
процесуального керівництва у
кримінальних провадженнях Прокуратури
м. Києва Сисоєва Дмитра Олександровича,
про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23.09.2014 р. позовна
заява ОСОБА_2 була залишена без руху з
підстав не надання позивачкою до
позовної жодного доказу сплати
судового збору за подання
адміністративного позову не майнового
характеру у розмірі 73,08 грн.
Зважаючи на усунення позивачкою у
встановлені судом строки недоліків
позовної заяви, ухвалою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08.10.2014 р. суддею Добрянською Я.І. було
відкрито провадження в
призначено справу до судового
У судовому засіданні 13.11.2014 р. позивачка
заявлені у позовній заяві позовні
вимоги підтримала повністю та в
судових дебатах просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність
Заступника начальника управління,
начальника відділу процесуального
керівництва у кримінальних
провадженнях Прокуратури міста Києва
Дмитра Олександровича Сисоєва, яка
виражена у не розгляді заяви про злочин
від 30 липня 2014 року;
- зобов'язати Прокуратуру міста Києва
повторно розглянути заяву про злочин
від 30 липня 2014 року;
- всі судові витрати покласти на
В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивачка послалася на те, що
відповідач - заступник начальника
управління, начальник відділу
процесуального керівництва у
кримінальних провадженнях Прокуратури
міста Києва Дмитро Олександрович
Сисоєв при наданні відповіді на заяву
позивачки про злочин від 30 липня 2014
року, не звернув жодної уваги та
проігнорував ухвалу колегії суддів
судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду міста Києва,
яка довела факт не виконання слідчим СВ
Солом'янського РУ ГУМВС України в м.
Києві Личом А.О. рішення суду. Таким
чином, на переконання позивачки,
бездіяльність відповідача - заступника
начальника відділу прокуратури міста
Києва Дмитра Олександровича Сисоєва
полягає у ігноруванні фактів
викладених ОСОБА_2 у заяві про злочин
від 30 липня 2014 року.
Відповідачем, у свою чергу, до
матеріалів справи були надані письмові
заперечення проти позову (клопотання
про закриття провадження у справі), в
яких Прокуратура м. Києва зазначає про
відсутність протиправних дій її з боку
(з боку визначеного відповідача) щодо
надання позивачці ОСОБА_2 листом від
заяву, в якій роз'яснено порядок
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності прокурора у разі незгоди
з прийнятим рішенням щодо внесення
відомостей до Єдиного державного
реєстру досудових розслідувань.
З даного приводу, як було наголошено
представником відповідача, згідно з
пунктом 2 резолютивної частини Рішення
Конституційного суду України від 14.12.2011
р. № 19-пр/2011, скарги осіб стосовно
прийняття рішень, вчинення дій або
допущення бездіяльності суб'єктом
владних повноважень щодо заяв і
повідомлень про вчинені або
підготовлювані злочини суди повинні
розглядати і вирішувати у
кримінальному судочинстві.
В судовому засіданні 13.11.2014 р.
представник відповідача проти
задоволення позовних вимог позивачки
також заперечив повністю з підстав,
наведених у письмових запереченнях.
Розглянувши надані сторонами
документи та матеріали, заслухавши
пояснення позивачки та представника
відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, а також
вивчивши норми чинного законодавства з
приводу даного спору, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -
Як вбачається з наявних матеріалів
справи, 30 липня 2014 року позивачка
ОСОБА_2 звернулася із заявою про злочин
до Генерального Прокурора України.
До вказаної заяви про злочин позивачка
додала копію ухвали Апеляційного суду
міста Києва від 10.07.2014 р. по справі №
11-сс/796/1018/2013, в якій зокрема (на чому
наголошує позивачка у своїй позовній
заяві) зазначено наступне:
«...проте, отримавши матеріали
кримінального провадження, внесеного
після скасування слідчим суддею
Постанови про закриття кримінального
провадження від 28.10.2013 р., слідчий СВ
Солом'янського РУ ГУМВС України в м.
Києві Лич А.О., не перевіривши
обставини, що були встановленні
слідчим суддею в ухвалі від 24.01.2014 року,
без проведення будь-яких
процесуальних дій, повторно 12.02.2014 року
виносить постанову про закриття
кримінального провадження, яка слово в
слово відповідає постанові від 28.10.2013
За наслідками зазначеного,
Прокуратурою міста Києва за дорученням
Генеральної Прокуратури України було
розглянуто вказане звернення
позивачки щодо можливих
неправомірних дій окремих працівників
Солом'янського РУ ГУ МВС України в м.
Києві та Прокуратури міста Києва щодо
попереднього розгляду вищевказаного
підписом заступника начальника
відділу Прокуратури м. Києва Сисоєва
Д.О. було надано відповідь ОСОБА_2 на її
заяву, в якій роз'яснено порядок
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності прокурора у разі незгоди
з прийнятим рішенням щодо внесення
відомостей до Єдиного державного
реєстру досудових розслідувань.
Зокрема, в зазначеному листі від 29.08.2014
наголошено позивачці на наступному.
Прокуратурою міста Києва раніше
проводилася перевірка за зверненнями
ОСОБА_2 з аналогічних фактів та
встановлено, що вони не містять жодних
даних, які б достовірно свідчили про
наявність в діях вказаних осіб ознак
кримінального правопорушення і
охоплюються поняттям злочину,
визначеним ст. 11 КК України, тому не
вбачається обставин, що можуть бути
підставою для внесення відповідних
відомостей до Єдиного реєстру
досудових розслідувань, про що
позивачці надано відповідне
роз'яснення 17.07.2014 року.
У зв'язку з вищевикладеним, як
зазначено у вказаному листі від 29.08.2014
для вжиття заходів прокурорського
реагування на даний час не встановлено.
Також, відповідачем було повторно
роз'яснено позивачці , що відповідно до
положень ст.ст. 303-304 КПК України,
бездіяльність слідчого, прокурора, яка
полягає у невнесенні відомостей про
кримінальне правопорушення до ЄРДР
після отримання заяви чи повідомлення
про кримінальне правопорушення, може
бути оскаржена до суду протягом десяти
днів з моменту прийняття рішення,
вчинення дії або бездіяльності.
Однак не погоджуючись із такою
відповіддю Прокуратури м. Києва від
протиправною бездіяльність
відповідача, яка виразилась у не
розгляді заяви про злочин від 30 липня
2014 року, позивачка звернулася за
захистом своїх прав та інтересів у
судовому порядку до Окружного
адміністративного суду м. Києва.
Дослідивши наявні у справі докази,
проаналізувавши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, а також вивчивши норми чинного
законодавства з приводу даного спору,
суд дійшов до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог позивачки, зважаючи
зокрема на наступне.
Як вбачається з наявних матеріалів
справи (на чому наголошено позивачкою у
її позовній заяві), при зверненні до
Генерального Прокурора України із
заявою про злочин від 30 липня 2014 року,
ОСОБА_2 обґрунтовувала таку заяву
обставинами, встановленими в ухвалі
Апеляційного суду міста Києва від
10.07.2014 р. по справі № 11-сс/796/1018/2013, в якій
зокрема зазначено, що «отримавши
матеріали кримінального провадження,
04.10.2013 р., після скасування слідчим
суддею Постанови про закриття
кримінального провадження від 28.10.2013 р.,
слідчий СВ Солом'янського РУ ГУМВС
України в м. Києві Лич А.О., не
перевіривши обставини, що були
встановленні слідчим суддею в ухвалі
від 24.01.2014 року, без проведення
будь-яких процесуальних дій, повторно
12.02.2014 року виносить постанову про
закриття кримінального провадження,
яка слово в слово відповідає постанові
від 28.10.2013 року».
З даного приводу, позивачкою було
зроблено висновок проте, що із
зазначеної ухвали Апеляційного суду
міста Києва від 10.07.2014 р. по справі №
11-сс/796/1018/2013 вбачається факт скоєння
злочину, передбаченого частиною першою
статті 382 Кримінального кодексу
України, слідчим СВ Солом'янського РУ
ГУМВС України в м. Києві Личом А.О.,
проте як заступник начальника
управління, начальник відділу
процесуального керівництва у
кримінальних провадженнях Прокуратури
міста Києва Дмитро Олександрович
Сисоєв при наданні відповіді на заяву
позивачки про злочин від 30 липня 2014
року, не звернув жодної уваги та
проігнорував ухвалу колегії суддів
судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду міста Києва,
яка довела факт не виконання слідчим СВ
Солом'янського РУ ГУМВС України в м.
Києві Личом А.О. рішення суду, а тому, на
переконання позивачки, бездіяльність
відповідача - заступника начальника
відділу прокуратури міста Києва Дмитра
Олександровича Сисоєва полягає у
ігноруванні фактів викладених ОСОБА_2 у
заяві про злочин від 30 липня 2014 року.
В даному випадку позивачка наголошує
саме на невиконанні слідчим СВ
Солом'янського РУ ГУМВС України в м.
Києві Личом А.О. рішення суду
(Апеляційного суду міста Києва від
10.07.2014 р. по справі № 11-сс/796/1018/2013),
відносно чого Прокуратурою м. Києва
мають бути вжиті відповідні заходи
відносно зазначеної особи (слідчого СВ
Солом'янського РУ ГУМВС України в м.
Києві Лича А.О.) за наслідками розгляду
заяви ОСОБА_2 про злочин від 30 липня 2014
Однак, із таким твердженням позивачки
суд погодитися не може, зважаючи на те,
що примусове виконання судових рішень
здійснюється органами Державної
виконавчої служби, в даному випадку -
Відділом державної виконавчої служби
Солом'янського районного управління
юстиції, проте як ОСОБА_2 (будучи
стороною по справі № 11-сс/796/1018/2013), не
зверталася до Відділу державної
виконавчої служби Солом'янського
районного управління юстиції за
примусовим виконанням рішення
Апеляційного суду міста Києва від
10.07.2014 р. по справі № 11-сс/796/1018/2013.
Таким чином, в даному випадку не можна
остаточно говорити про невиконання
рішення Апеляційного суду міста Києва
від 10.07.2014 р. по справі № 11-сс/796/1018/2013,
оскільки позивачкою, як зацікавленою
особою по даній справі, не вчинялося
відповідних, передбачених чинним
законодавством дій, щодо примусового
виконання судового рішення, зокрема, як
зазначено вище, ОСОБА_2 не зверталася до
Відділу державної виконавчої служби
Солом'янського районного управління
юстиції за примусовим виконанням
рішення Апеляційного суду міста Києва
від 10.07.2014 р. по справі № 11-сс/796/1018/2013.

Жодних допустимих доказів на
спростування зазначеного, позивачкою
до матеріалів справи надано також не
було.

Крім того, рішенням Конституційного
суду України від 14.12.2011 р. № 19-пр/2011 було
офіційно розтлумачено положення
закону щодо застосування виду
судочинства при вирішенні справ про
визнання дій чи бездіяльності при
розгляді заяв про злочин
протиправними.

Так, Конституційний суд України
зазначив, що завданнями кримінального
судочинства є охорона прав та законних
інтересів фізичних і юридичних осіб,
які беруть у ньому участь, а також
швидке і повне розкриття злочинів,
викриття винних та забезпечення
правильного застосування закону з тим,
щоб кожний, хто вчинив злочин, був
притягнутий до відповідальності і
жоден невинний не був покараний.

Положення КПК України регламентують
діяльність органів державної влади та
їх посадових осіб, яка стосується сфери
публічно-правових відносин, що
виникають внаслідок злочинних
посягань, відповідальність за які
встановлено в нормах кримінального
права.

Оскарження в суді рішень чи дій органів
дізнання, слідчого, прокурора, які вони
постановили чи вчинили під час
провадження у кримінальній справі
визначені ст.ст. 110, 234, 236 КПК України (у
редакції 1960 року).

Зокрема, положеннями ст.ст. 303, 306, 313
Кримінального процесуального кодексу
України (що набрав чинності 20.11.2012 р.)
передбачено порядок оскарження
рішення, дій чи бездіяльності органів
досудового слідства чи прокурора під
час досудового розслідування (глава 26).

Суб'єкти, визначені в цих нормах, є
носіями спеціальних владних
процесуальних повноважень і тому
виконують функції, обумовлені
завданнями кримінального судочинства.

Таким чином, правовідносини, що мають
місце під час розгляду заяв про
кримінальне правопорушення, за своєю
правовою природою є
кримінально-процесуальними, а тому,
перевірка скарг на рішення, дії чи
бездіяльність вказаних суб'єктів
владних повноважень має відбуватися у
тому ж процесуальному порядку і тим же
судом, на який відповідно до закону
покладені повноваження щодо перевірки
й оцінки доказів у кримінальному
провадженні.

Наведене обумовлює висновок, що
компетентним національним судом, до
юрисдикції якого належить розгляд
скарг щодо прийняття рішень, вчинення
дій або допущення бездіяльності
суб'єктом владних повноважень стосовно
внесення відомостей до Єдиного реєстру
досудових розслідувань є суд, який
спеціалізується на розгляді
кримінальних справ.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини
Рішення Конституційного суду України
від 14.12.2011 р. № 19-пр/2011, скарги осіб
стосовно прийняття рішень, вчинення
дій або допущення бездіяльності
суб'єктом владних повноважень щодо
заяв і повідомлень про вчинені або
підготовлювані злочини суди повинні
розглядати і вирішувати у
кримінальному судочинстві.

Рішення Конституційного Суду України є
обов'язковим до виконання на всій
території України, а тому також
підлягає застосуванню при вирішенні
даної справи.

Як було зазначено вище, у позовній
заяві ОСОБА_2 просить суд визнати
протиправною бездіяльність
прокуратури міста Києва, яка виражена у
не розгляді заяви про злочин від 30.07.2014
р. та зобов'язати її повторно
розглянути.

При цьому, позивачка зазначає, що
бездіяльність посадової особи
прокуратури міста Києва полягає в
ігноруванні викладених у ній фактів та
не внесенні відомостей до ЄРДР.

Водночас, порядок внесення відомостей
про кримінальне правопорушення до
ЄРДР, надання відомостей щодо стану
досудового розслідування
кримінального провадження та права
сторін кримінального провадження
також визначені Кримінальним
процесуальним кодексом України.

Враховуючи викладене, вказана заява
ОСОБА_2 від 31.07.2014 р. розглядалась
відповідачем саме в порядку,
визначеному Кримінальним
процесуальним кодексом України, та за
наслідками зазначеного, листом від
29.08.2014 р. №06/1-20121-14 позивачці було надано
відповідь на її заяву та роз'яснено
останній порядок оскарження рішень,
дій чи бездіяльності прокурора у разі
незгоди з прийнятим рішенням щодо
внесення відомостей до Єдиного
державного реєстру досудових
розслідувань.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Виходячи з вищенаведеного суд
додатково зауважує, що правовідносини
з приводу оскарження рішень, дій чи
бездіяльності прокурора у разі незгоди
з прийнятим рішенням щодо внесення
відомостей до Єдиного державного
реєстру досудових розслідувань -
регламентовано нормами саме
Кримінального процесуального кодексу
України, що відповідно виключає
можливість вирішення таких вимог в
порядку адміністративного
судочинства.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь
у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, позивачка не довела
суду обґрунтованості заявлених нею
позовних вимог, що були спростовані
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, зважаючи на що, суд дійшов
до висновку про наявність підстав для
відмови в адміністративному позові.

Враховуючи вищенаведене в сукупності,
та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 158-163 КАС
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В адміністративному позові
відмовити.

Строк і порядок набрання судовим
рішенням законної сили встановлені у
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя
Я.І.
Добрянська

Дата складання та підписання в повному
обсязі постанови - 25.11.2014 р.