Справа № К/9991/3586/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/3586/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Пасічник С.С.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2010
року в справі за його позовом до
Генеральної прокуратури України, треті
особи: прокуратура Хмельницької
області, Головне управління Державного
казначейства України у Хмельницькій
області про стягнення заробітної плати
та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У січні 2010 року ОСОБА_4 звернувся в суд з
вказаним адміністративним позовом, в
якому зазначав, що в період з 01 серпня
1990 року по 01 серпня 1991 року працював
стажистом на посаді слідчого
прокуратури Шепетівського району
Хмельницької області та отримував
заробітну плату в розмірі 250 крб.
Оскільки посада стажиста штатним
розкладом апарату управління
прокуратури Хмельницької області не
було передбачено, він фактично
виконував обов'язки слідчого, а тому
заробітну плату йому слід було
нараховувати і виплачувати як слідчому
- в розмірі 300 крб.

Вважаючи дії Генеральної прокуратури
України та прокуратура Хмельницької
області неправомірними просив суд
зобов'язати донарахувати,
проіндексувати та виплатити заробітну
плату та інші виплати за період роботи
в прокуратурі Шепетівського району з 01
серпня 1990 року по 01 серпня 1991 року,
відшкодувати моральну шкоду.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 20 квітня 2010
року позов задоволено частково:
визнано незаконними дії Генеральної
прокуратури України та прокуратури
Хмельницької області щодо відмови у
перерахуванні заробітної плати з
посади слідчого прокуратури
Шепетівського району Хмельницької
області з 01 серпня 1990 року по 01 серпня
1991 року; зобов'язано Генеральну
прокуратуру України донарахувати,
проіндексувати та виплатити
безпідставно невиплачену частину
заробітної плати за період роботи в
прокуратурі Шепетівського району з 01
серпня 1990 року по 01 серпня 1991 року;
стягнуто моральну шкоду в розмірі 100
грн.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 06 грудня 2010
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове про відмову
в задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просив скасувати рішення апеляційного
суду та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що наказом прокурора
Хмельницької області від 01 серпня 1990
року №141 ОСОБА_4 призначено стажистом
на посаду слідчого прокуратури
Шепетівського району.

У зв'язку із закінченням стажування
наказом прокурора Хмельницької
області від 29 липня 1991 року №131-л
позивача призначено на посаду слідчого
цієї ж прокуратури.

Відповідно до копій бухгалтерських
документів позивачу протягом 1990-1991
років було встановлено посадовий оклад
у розмірі 250 крб. як стажисту.

Вирішуючи спір окружний суд виходив з
того, що позивач фактично займав посаду
слідчого прокуратури, оскільки штатним
розкладом прокуратури Хмельницької
області посада стажиста передбачена не
була, тому заробітну плату йому слід
було нараховувати й виплачувати як
слідчому, тобто в розмірі 300 крб.
Внаслідок неправомірних дій
відповідача позивачу завдано моральну
шкоду яка підлягає відшкодуванню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції апеляційний суд виходив з
того, що заробітна плата виплачувалась
у встановленому для стажистів розмірі
та відсутні підстави для її
донарахування.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 20 Закону СРСР «Про
прокуратуру СРСР», чинного на час
проходження позивачем служби на посаді
стажиста на посаду слідчого, особи які
закінчили вищі юридичні навчальні
заклади і не мали досвіду практичної
роботи за спеціальністю, проходили
стажування в органах прокуратури
протягом року.

На виконання вимог даного закону
позивача як випускника Харківського
юридичного інституту було зараховано
стажистом на посаду слідчого
прокуратури Шепетівського району.

Пунктом 25 Інструкції Генеральної
прокуратури СРСР від 06 червня 1975 року
«Про організацію роботи в органах
прокуратури з молодшими спеціалістами,
які закінчили вищі юридичні заклади з
відривом від виробництва» при
відсутності вакантних посад стажистів
молоді спеціалісти зараховувались для
проходження стажування на вакантні
посади помічників прокурорів або
слідчих районних (міських) прокуратур з
виплатою заробітної плати,
встановленою для стажистів.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що наказом прокуратури
Української РСР від 25 квітня 1990 року
№343 встановлено штатні посади
стажистів на 1990-1991 роки з посадовим
окладом в розмірі 250 крб. в місяць.

З огляду на наведені обставини,
скасовуючи рішення окружного суду та
відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний суд прийшов до
правомірного висновку, що заробітна
плата позивачу нараховувалась і
виплачувалась в розмірі, встановленому
для стажистів й відсутні підстави для
її донарахування.

У обґрунтування касаційної скарги та
права на отримання заробітної плати
відповідно до виконуваної роботи
позивач послався на постанову колегії
суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України від 02 вересня 2008 року.
Проте таке посилання є неналежним,
оскільки предметом розгляду
зазначеної справи було право особи на
включення часу роботи стажистом
прокуратури до спеціального стажу,
який дає право на відставку судді та
отримання щомісячного довічного
грошового утримання, а не щодо розміру
заробітної плати стажиста на посаді
слідчого прокуратури.

Рішення апеляційного суду ухвалене з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, передбачених
статтею 226 Кодексу адміністративного
судочинства України підстав для його
скасування та залишення в силі рішення
суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 06 грудня 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ С.С. Пасічник
/підпис/ В.В. Юрченко /підпис/