Справа № 810/1748/14
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1748/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
У Х В А Л А

Іменем України

18 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при
секретаріБорисюк Л.П., Петрика І.Й.,
Собківа Я.М. Чайка О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Броварської
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів в Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 15
травня 2014 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «СБС» до Броварської
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів в Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового-повідомлення
рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2014 року Товариство з
обмеженою відповідальністю «СБС»
звернулося до Київського окружного
адміністративного суду із позовом до
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів в
Київській області в якому просило
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
18.02.2014 № .

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 15 травня 2014
року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів в
Київській області від 18.02.2014 № .

Відповідач, не погоджуючись з
прийнятим рішенням суду, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій зазначає,
що оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
період з 22.01.2014 по 27.01.2014 Броварською
об'єднаною державною податковою
інспекцією ГУ Міндоходів в Київській
області було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку ТОВ
«СБС» () з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах з
ТДВ «СК «Сяйво» () за
період з 01.07.2010 по 31.12.2012.

В ході проведення перевірки податковим
органом встановлено порушення
позивачем положень п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п.
138.2, п. 138.4, п. 138.6, п. 138.8 ст. 138 Податкового
кодексу України в результаті чого
занижено суму податку на прибуток
підприємств на загальну суму 93 400,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено Акт перевірки
від 03.02.2014 № 80/10-06-22-02/19421075 на підставі
якого прийнято податкове
повідомлення-рішення від 18.02.2014 №
про нарахування грошового зобов'язання
з податку на прибуток підприємств на
загальну суму 43 401,00 грн.

Позивач заперечує правомірність
вищевказаного податкового
повідомлення-рішення відповідача, у
зв'язку з чим просить визнати його
протиправним та скасувати з підстав
невідповідності нормам чинного
законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем були надані всі первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської діяльності.

З таким висновком суду колегія суддів
погоджується, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, а також
права та обов'язки платників податків і
зборів, компетенція контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства,
регулюються Податковим кодексом
України, який вступив в силу з 01 січня
2011 року.

Підпункт 14.1.27 п. 14.1 статті 14 ПК України
визначає витрати як суму будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 138.1 статті 138 ПК
України, витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1 статті 138 ПК
України, витрати операційної
діяльності включають: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до п. 138.2 статті 138 ПК
України, витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно п. 138.6 статті 138 ПК України,
собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України
встановлює, що не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Наведені правові норми свідчать, що
визначальною умовою правомірності
формування витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування, є їх
здійснення для провадження
господарської діяльності платника
податку та підтвердження
розрахунковими, платіжними та
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

При дослідженні матеріалів справи
колегією суддів встановлено, що 04.01.2010
між позивачем та Товариством з
додатковою відповідальністю
«Страховик» (в зв'язку зі зміною назви
було перереєстровано в ТДВ «Сяйво»)
було укладено Договір добровільного
страхування від вогневих ризиків та
ризиків стихійних явищ № 0104/01-ІІ,
відповідно до умов якого, Страховик
зобов'язується в разі настання
страхової події, відшкодувати
Страхувальнику (ТОВ «СБС») заподіяні
збитки в межах визначеної договором
страхової суми.

Відповідно до умов пункту 3.1 та 4.2
договору, страхова сума складає 21 105 000,00
грн., а страховий платіж - 485 415,00 грн.

04.01.2011 була укладена додаткова угода №
01 до Договору добровільного
страхування від вогневих ризиків та
ризиків стихійних явищ № 0104/01-ІІ,
згідно якої строк основного договору
продовжено на один рік з доплатою в 485
415,00 грн.

На виконання умов договору позивачем
сплачені на користь страховика
страхові платежі на суму 380 000,00 грн., що
підтверджується наявними в справі
платіжними дорученнями. На підставі
зробленої проплати Товариством з
додатковою відповідальністю
«Страховик» були видані позивачу
страхові свідоцтва.

Як вбачається з Акту перевірки,
позивачем надавались належним чином
засвідчені копії зазначених вище
первинних документів, що підтверджують
факт здійснення господарських
операцій.

Тобто, позивачем надано первинні
документи, які підтверджують факт
здійснення господарських операцій
щодо придбання у ТДВ «Страховик»
страхових послуг.

Як вбачається з Акту перевірки,
податковий орган не ставив під сумнів
достовірність даних, які містять
вказані первинні бухгалтерські
документи, а також не зазначав про
невідповідність первинних
бухгалтерських документів вимогам
чинного податкового законодавства,
зокрема, відсутності у них обов'язкових
реквізитів.

Таким чином, зазначене підтверджує
фактичне здійснення позивачем
господарської операції щодо придбання
у ТДВ «Страховик» страхових послуг.

В апеляційній скарзі відповідач
посилається на Акт перевірки
Бориспільської ОДПІ від 22.07.2013 №
28/22-1/32704920, з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2010 по
31.12.2012 років по ТДВ «СК Сяйво», згідно
якого, податковий орган зазначає, що за
результатами перевірки встановлено, що
ТДВ «СК Сяйво» здійснювало діяльність,
спрямовану на здійснення операцій,
пов'язаних з наданням податкової
вигоди третіх осіб, а тому операції з
даним підприємством не спричиняють
реального настання правових наслідків,
а отже, є нікчемними по ланцюгу до
«вигодонабувача».

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України, встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України, недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Дії, вчинені у межах нікчемного
правочину, не можна вважати
господарськими операціями, оскільки
зазначений правочин не створює інших
юридичних наслідків, окрім пов'язаних з
його недійсністю.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Положенням статті 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним в судовому
порядку. В розумінні даної норми
цивільного закону характеризуючими
ознаками фіктивного правочину є те, що
сторони вчиняють його лише для вигляду,
знаючи заздалегідь що він не буде
виконаний. Тобто, при вчинені
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті що передбачені самим
правочином, не маючи на меті
встановлення його правових наслідків.
При цьому, фіктивним можна визнати
правочин тільки за умови, що обидві
сторони діяли без наміру як створення
так і досягнення відповідних
цивільно-правових наслідків.

Відповідачем як суб'єктом владних
повноважень не доведено нікчемності
операцій згідно вказаних вище
договорів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців», якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

На час укладання та виконання
зазначеного вище правочину, ТДВ
«Страховик» було зареєстровано як
юридичну особу, було платником податку
на додану вартість та було
зареєстровано в Державній комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України, мало ліцензію на страхову
діяльність серії АВ № 442211 від 26.01.2009
року.

Крім того, в Акті перевірки немає
жодних посилань на те, що свідоцтво про
державну реєстрацію та свідоцтво
платника податку на додану вартість
ТДВ «Страховик» (ТДВ «СК Сяйво») було
скасовано чи визнано недійсним за
рішенням суду на момент укладання чи
виконання договорів.

Таким чином, фінансово-господарські
операції позивача з ТДВ «Страховик»
(ТДВ «СК Сяйво») підтверджені
первинними документами, які були
надані податковому органу на
перевірку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, Київським окружним
адміністративним судом 20.11.2013 року
прийнято постанову, якою задоволено
позовні вимоги по справі № 810/5421/13-а за
ТДВ «СК Сяйво» до Бориспільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення, що було винесено
за наслідками акту перевірки від 22.07.2013
№28/22-1/32704920. Ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26 лютого 2014 року дане рішення
залишено в силі.

Таким чином, враховуючи відсутність
доказів на підтвердження обставин, на
які посилається відповідач, вказуючи
на нікчемність правочинів, укладених
між позивачем та ТДВ «Сяйво»,
суб'єктивний та оціночний характер
доводів, якими це підтверджується,
наявність первинних документів та
інших доказів на підтвердження
товарності спірних правочинів, колегія
суддів дійшла висновку про
незаконність оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
відповідача від 18.02.2014 № , яке
підлягає скасуванню.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Броварської
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів в Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 15
травня 2014 року - залишити без
задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 15 травня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та
підписано - 21.11.2014

Головуючий суддя
Борисюк Л.П.

Судді:
Петрик І.Й.

Собків Я.М.