Справа № 2а-1326/8752/12, 2а-1326/910/12
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 р.
Справа № 876/8249/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді
Костіва М.В.,

суддів
Шавеля Р.М., Гулида Р.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України у Франківському районі м.
Львова на постанову Франківського
районного суду м. Львова від 26.12.2012р. в
адміністративній справі №2а-1326/8752/2012,
2а-1326/910/2012 за позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України у
Франківському районі м. Львова про
зобов'язання провести перерахунок та
виплату підвищення до пенсії,-

встановив:

В жовтні 2012 року ОСОБА_1 (надалі -
позивач) звернулася до суду з
адміністративним позовом, в якому
просила зобов'язати управління
Пенсійного фонду України у
Франківському районі м. Львова (надалі -
відповідач, пенсійний орган) провести
перерахунок та виплату підвищення до
пенсії, як реабілітованому
громадянину, у розмірі 25 відсотків
мінімальної пенсії за віком,
відповідно до п. «г» ст.77 Закону України
«Про пенсійне забезпечення», виходячи
з мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», з урахуванням
уже здійснених виплат.

Постановою Франківського
районного суду м. Львова від 26.12.2012р.
заявлений позов задоволено повністю:
зобов'язано управління Пенсійного
фонду України у Франківському районі м.
Львова здійснити ОСОБА_1 нарахування та
виплату недоотриманої надбавки до
пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії
за віком як особі, яка була
реабілітована, починаючи з 12.04.2012 року,
у відповідності з п. «г» ст. 77 Закону
України «Про пенсійне забезпечення», з
врахуванням ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», та виплачених сум.

Не погодившись із постановою суду, її
оскаржив відповідач, який,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, просить постанову суду першої
інстанції скасувати та відмовити в
задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що з дня набрання чинності Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», тобто
з 01.01.2004р. Закон України «Про пенсійне
забезпечення» втратив чинність і не
може застосовуватися при вирішенні
даного спору. Постановою КМ України №
654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня
пенсійного забезпечення», з 01.09.2008р.
встановлено, що громадянам, які
необґрунтовано зазнали політичних
репресій і згодом були реабілітовані,
до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, підвищення проводиться
в розмірі 54 грн. 40 коп., а членам їх
сімей, яких було примусово переселено -
43 грн. 52 коп. Дії пенсійного органу щодо
виплати підвищення до пенсії позивачу
є правомірними, оскільки таке
здійснюється у розмірі, встановленому
КМ України. Також наведеним Законом
передбачено проведення фінансування з
Державного бюджету України, а не з
коштів Пенсійного фонду України.

Крім того, встановлений ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
мінімальний розмір пенсії за віком
застосовується виключно для
визначення розміру пенсій, призначених
відповідно до зазначеного Закону, і не
може застосовуватися для обчислення
надбавок або підвищень інших пенсій.

На підставі п.3 ч.1 ст.197 КАС України
розгляд справи проводиться в порядку
письмового провадження, оскільки
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача по справі,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що в задоволенні апеляційної
скарги слід відмовити з наступних
підстав.

Суд першої інстанції встановив та
матеріалами справи підтверджується, що
позивач перебуває на обліку у
відповідача та отримує пенсію за віком
з врахуванням підвищення до пенсії
примусово переселених членів сім'ї
реабілітованих в розмірі 43 грн. 52 коп.
на підставі постанови Кабінету
Міністрів України від 16.07.2008р. №654 «Про
підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян» (далі -
Постанова №654).

Приймаючи рішення по справі, суд першої
інстанції виходив з того, що
матеріалами справи та нормами чинного
законодавства підтверджується право
позивача на підвищення до пенсії у
відповідності до вимог п. «г» ст.77
Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права і фактичним
обставинам справи.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України.

Згідно з п. «г» ч.1 ст.77 Закону України
«Про пенсійне забезпечення»
громадянам, які необґрунтовано зазнали
політичних репресій і згодом були
реабілітовані, призначені пенсії
підвищуються на 50%, а членам їх сімей,
яких було примусово переселено, - на 25%
мінімальної пенсії за віком.

Згідно з п.6 Розділу XV Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» до прийняття
відповідного закону до пенсій,
передбачених цим Законом,
установлюються надбавки та
здійснюється їх підвищення згідно із
Законом України «Про пенсійне
забезпечення». Зазначені надбавки та
підвищення встановлюються в розмірах,
що фактично виплачувалися на день
набрання чинності цим Законом з
наступною індексацією відповідно до
законодавства про індексацію грошових
доходів населення. Виплата їх
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України.

З огляду на загальні засади
пріоритетності законів над
підзаконними актами, Закон України
«Про пенсійне забезпечення» має вищу
юридичну силу в порівнянні з
постановою КМ України №654 від 16.07.2008р.
Отже, відповідач неправомірно
виплачував підвищення до пенсії в
меншому розмірі, ніж це передбачено
п.«г» ч.1 ст.77 зазначеного Закону.

В частині доводів апелянта колегія
суддів враховує, що питання
фінансування відповідних видатків з
державного бюджету не виступає
предметом даного спору; проблеми
надання бюджетних коштів пенсійному
органу для виконання покладених на
нього обов'язків у справах цієї
категорії виходять за межі заявлених
вимог; також суд першої інстанції не
ухвалював рішення про проведення
виплат з власних джерел фінансування
пенсійного органу, а тому покликання
останнього на можливість нецільового
використання коштів Пенсійного фонду
України є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» мінімальна
пенсія за віком дорівнює прожитковому
мінімуму, встановленому для осіб, що
втратили працездатність. Покликання
апелянта на неправильне застосування
судом вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» колегія суддів до уваги
не бере, оскільки розмір мінімальної
пенсії за віком визначається за
правилами лише цього Закону, чинним
законодавством інший мінімальний
розмір пенсії за віком не визначений,
тому слід застосовувати цей розмір.

Окрім того, вирішуючи питання про
зобов'язання нарахувати та виплатити
відповідні періодичні платежі, суд, у
разі відсутності спору про право особи
на отримання підвищення до пенсії або
встановлення такого права в судовому
порядку, не має підстав обмежувати
орган, відповідальний за здійснення їх
нарахування і виплати, певним часовим
проміжком, якщо не відбулося змін у
законодавстві (згідно п. 12 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України №8 від 19.12.2011р.).

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла переконливого висновку про те,
що заявлений позов підлягає
задоволенню з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких підстав апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
підстав для скасування постанови суду
першої інстанції колегія суддів не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у
Франківському районі м. Львова
залишити без задоволення, постанову
Франківського районного суду м. Львова
від 26.12.2012р. в адміністративній справі
№2а-1326/8752/2012, 2а-1326/910/2012 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.
Ухвала остаточна і оскарженню не
підлягає.

Головуючий судя
Костів М.В.

Судді
Шавель Р.М.

Гулид Р.М.