Справа № 803/2165/14
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року Справа № 803/2165/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Лозовського О.А.,

при секретарі судового засідання Шикун
О.Є.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Грицишиної
І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 28 серпня 2014 року
№, від 30 вересня 2014 року №,
рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску від 28
серпня 2014 року №, вимоги про
сплату боргу (недоїмки) від 28 серпня 2014
року №Ф-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся з позовом до Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 28
серпня 2014 року №, від 30 вересня 2014
року №, рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску від 28
серпня 2014 року №, вимоги про
сплату боргу (недоїмки) від 28 серпня 2014
року №Ф-.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
згідно акту перевірки від 24.07.2014 року
№3370/17.3/НОМЕР_1 СПД ОСОБА_1 занижено
чистий оподатковуваний дохід за 2013 рік
на загальну суму 537784,18 грн. в результаті
чого занижено податок з доходів
фізичних осіб за 2013 рік на суму 84267,60
грн. та занижено єдиний соціальний
внесок за 2013 рік на суму 71427.29 грн.

Такі висновки податкового органу
ґрунтуються на тому, що право платника
податків на врахування понесених у
звітному податковому періоді витрат
при визначенні об'єкта оподаткування
залежить не від наявності
документального підтвердження факту
понесення витрат і зв'язку між ними та
господарською діяльністю СПД, а від
того чи отримані платником податків
доходи саме у тому звітному
податковому періоді в якому він поніс
ці витрати.

На підставі акту перевірки Луцькою
ОДПІ 28.08.2014 року винесено податкове
повідомлення-рішення №, згідно
якого платнику податків збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб, що сплачуються
фізичними особами за результатами
річного декларування на суму 105334,50 грн.;
рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску №,
яким позивачу нараховані штрафні
санкції на суму 3571,36 грн. та вимогу про
сплату боргу (недоїмки) №Ф-,
згідно якої ОСОБА_1 необхідно сплатити
суму недоїмки зі сплати єдиного внеску,
штрафів та пені на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування в сумі
71427,29 грн.

Вказані рішення були оскаржені
позивачем в адміністративному порядку
до Головного управління Міндоходів у
Волинській області та Державної
фіскальної служби України.

Рішенням від 26.09.2014 року про результати
розгляду первинної скарги скаргу
залишено без задоволення, а також
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб на
суму 6024,96 грн. На підставі даного
рішення Луцькою ОДПІ 30.09.2014 року
винесено податкове
повідомлення-рішення №, яким
збільшено грошове зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб та
нараховано штрафні санкції на загальну
суму 6024,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що ним правомірно включено до
складу валових витрат витрати,
понесені на оплату товару, який був
отриманий від постачальника ТзОВ
«Юг-Контракт» протягом
листопада-грудня 2012 року у
відповідності до умов договору
поставки від 03.01.2012 року №030112-005.
Зокрема, витрати на оплату
поставленого у 2012 році товару
віднесені позивачем до складу витрат у
2013 році. При цьому, реалізація
отриманих товарів була здійснена у 2012
році.

Вважає висновки Луцької ОДПІ, зроблені
в ході перевірки безпідставними, а тому
просить визнати оскаржувані рішення
протиправними та скасувати.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
з підстав, викладених в позовній заяві
та додаткових поясненнях до позову.
Просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечила з мотивів, викладених в
письмових запереченнях. Просила суд у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги підлягають до задоволення з
таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною
особою-підприємцем, який
зареєстрований виконавчим комітетом
Луцької міської ради Волинської
області 25.12.2002 року, що підтверджується
Свідоцтвом про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2
(а.с.13). Перебуває на податковому обліку
в Луцькій ОДПІ ГУ Міндоходів у
Волинській області за №2460 від 04.01.2002
року, що підтверджується довідкою про
взяття на податковий облік платника
податків №148 від 03.02.2009 року (а.с.18) та є
платником податку на додану вартість з
08.01.2003 року відповідно до Свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість від 20.02.2009 року НОМЕР_3 (а.с.15).

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 26.06.2014 року по 17.07.2014 року
посадовими особами Луцької ОДПІ ГУ
Міндоходів у Волинській області
відповідно до наказу №1374 від 11.06.2014
року та направлення №001644 від 26.06.2014
року проведено планову виїзну
документальну СПД -ФОП ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2011 по 31.12.2013, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування за
період з 01.04.2011 року по 31.12.2013 року, за
результатами якої складено Акт від
24.07.2014 року № 3370/17-3/НОМЕР_1 (а.с.19-37).

Згідно з Актом перевірки встановлено
порушення позивачем пунктів 177.1, 177.2,
177.4, 177.11 статті 177 Податкового кодексу
України в результаті чого занижено
чистий оподатковуваний дохід за 2013 рік
на загальну суму 537784,18 грн. у зв'язку з
чим підлягає донарахуванню податок з
доходів фізичних осіб за 2013 рік в сумі
84267,60 грн.; пункту 1 (2) статті 7, пунктів 2,
3, 9 статті 9 розділу ІІІ Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
страхування», в результаті чого
занижено єдиний соціальний внесок за
2013 рік на суму 71427,29 грн.; підпункту «а»
пункту 176.1 статті 176 Податкового
кодексу України у зв'язку із порушенням
порядку ведення податкового обліку, а
саме - неналежне ведення книги обліку
доходів і витрат за період з 01.04.2013 року
по 31.12.2013 року.

В ході проведення перевірки
встановлено, що СПД ОСОБА_1 до витрат за
2013 рік віднесено витрати в сумі 547236,17
грн., які не пов'язані з отриманням
доходу в зазначений період, а саме,
включено проведені у 2013 році
розрахунки за придбаний та
реалізований у 2012 році товар.

Згідно з актом перевірки, СГІД ОСОБА_1
станом на 31.12.2012 р. у зв'язку з
придбанням товарів у ТзОВ
«Юг-Контракт» у попередніх періодах,
мав кредиторську заборгованість перед
ТзОВ «Юг-Контракт» в сумі 547236,17 грн.

Залишки товаро-матеріальних цінностей
станом на 31.12.2012 рік та на 31.12.2013 рік
відсутні, тобто у 2012 році позивачем був
реалізований, але не оплачений товар на
суму 547236,17 грн. Крім того, станом на
31.12.2012 року у ОСОБА_1 була наявна
дебіторська заборгованість перед
покупцями на суму 10451,99 грн., яка була
погашена у 2013 році.

За результатами перевірки Луцькою ОДПІ
зроблено висновки про те, що дохід,
отриманий в одному звітному періоді, а
пов'язані з цим доходом витрати,
понесені в наступному звітному
періоді, не можуть враховуватись для
цілей оподаткування.

Так, у відповідності до пунктів 177.2, 177.4
статті 177 ПУ України, зменшено
задекларовану позивачем за 2013 рік суму
витрат на 537784,18 грн. і, відповідно,
збільшено на цю ж суму чистий
оподатковуваний дохід та встановлено
заниження податку з доходів фізичних
осіб за 2013 рік на суму 84267,60 грн.

На підставі акту перевірки Луцькою
ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській
області 28.08.2014 року винесено податкове
повідомлення-рішення №, згідно
якого платнику податків збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб, що сплачуються
фізичними особами за результатами
річного декларування на суму 105334,50 грн.;
рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску №,
яким позивачу нараховані штрафні
санкції на суму 3571,36 грн. та вимогу про
сплату боргу (недоїмки) №Ф-,
згідно якої ОСОБА_1 необхідно сплатити
суму недоїмки зі сплати єдиного внеску,
штрафів та пені на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування в сумі
71427,29 грн.

Вказані рішення були оскаржені
позивачем в адміністративному порядку
до Головного управління Міндоходів у
Волинській області та Державної
фіскальної служби України.

Рішенням від 26.09.2014 року №р/11/03.20.10.03.60
про результати розгляду первинної
скарги податкове повідомлення-рішення
№ від 28.08.2014 року, рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску № від 28.08.2014 року та вимогу
про сплату боргу (недоїмки) №Ф-
залишено без змін, а скаргу без
задоволення, а також збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб на суму 6024,96 грн.

На підставі даного рішення Луцькою
ОДПІ 30.09.2014 року винесено податкове
повідомлення-рішення №, яким
збільшено грошове зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб та
нараховано штрафні санкції на загальну
суму 6024,96 грн.

За результатом розгляду повторної
скарги Державна фіскальна служба
України податкове
повідомлення-рішення № від 28.08.2014
року та Рішення від 26.09.2014 року
№р/11/03.20.10.03.60 про результати розгляду
первинної скарги залишила без змін, а
повторну скаргу без задоволення.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Відповідно до положень пункту 1 частини
3 статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

З матеріалів справи вбачається, що
03.01.2012 між СПД ФОП ОСОБА_1 та ТзОВ
«Юг-Контракт» укладено договір
поставки №030112-005 (а.с.107-115).

Відповідно до пункту 7.1. даного
договору, ОСОБА_1 взяв на себе
зобов'язання сплатити вартість
поставленого ТзОВ «Юг-Контракт»
товару, визначеного додатками до
Договору, не пізніше 90 календарних днів
з дати поставки товару.

Як вбачається з матеріалів справи,
товар був отриманий від
«Постачальника» протягом листопада -
грудня 2012 року та реалізований у 2012
році. Витрати на оплату даного товару в
сумі 537784,18 грн. були понесені
«Покупцем» у 2013 році через 55 днів з
моменту оримання товару, що
підтверджується розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами.

Вказані витрати пов'язані з
господарською діяльністю позивача,
оскільки здійснені для оплати
придбаних у постачальника товарів,
внаслідок реалізації яких платник
податків отримав прибуток.

Суд не погоджується з висновком про
відсутність у позивача права на
включення до складу показника витрат
собівартість товару, придбаного у ТзОВ
«Юг-Контракт» з огляду на таке.

В Акті перевірки зазначено, що станом
на 31.12.2012 року у зв'язку з придбанням
товарів у ТзОВ «Юг-Контракт» у
попередніх періодах, в СПД ОСОБА_1
наявна кредиторська заборгованість в
розмірі 547236,17 грн.

Залишки товарно-матеріальних
цінностей станом на 31.12.2012 року та 31.12.2013
року відсутні, тобто протягом 2012 року
СПД ОСОБА_1 був реалізований, але не
оплачений станом на 31.12.2012 року товар на
суму 547236,17 грн.

Крім того, станом на 31.12.2012 року у
позивача була наявна дебіторська
заборгованість перед покупцями в сумі
10451,99 грн., яка була погашена у 2013 році.

За результатами аналізу вказаних
показників, даних податкової
звітності, даних книги обліку доходів
та витрат за 2013 рік, наданих до
перевірки первинних документів
(договір, податкові накладні,
банківські виписки, накладні)
встановлено, що ОСОБА_1 було включено до
складу показника суму витрат, яка
безпосередньо пов'язана з отриманням
доходу, собівартість товару, що не був
оплачений в сумі 537784,18 грн.

Так, відповідач в Акті перевірки
зазначає про відсутність у ФОП ОСОБА_1
права відносити суми витрат на
придбання ТМЦ, що використовуються в
господарській діяльності позивача, до
складу валових витрат на основі
податкових та видаткових накладних,
оскільки документальне підтвердження
витрат такими первинними документами,
як видаткова накладна чи акт виконаних
робіт, не дають права фізичній
особі-підприємцю на загальній системі
оподаткування зменшити свій дохід.
Таке право виникає тільки після того,
як товар по такій накладній буде
оплачений та підприємець буде мати
первинний платіжний документ
(банківську виписку касовий чек,
квитанцію видаткового касового
ордера).

Відповідно до пункту 177.2 статті 177
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування фізичних
осіб-підприємців є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно пункту 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України до витрат підприємця
на загальній системі оподаткування
відносяться документально
підтверджені витрати безпосередньо
пов'язані із отриманням доходів, що
включаються до витрат операційної
діяльності згідно з Розділом ІІІ
«Податок на прибуток підприємств».

Так, перелік витрат операційної
діяльності визначено статтею 138
Податкового кодексу України.

Із аналізу статті 138 Податкового
кодексу України слідує, що для
віднесення витрат до складу валових,
необхідно дотримання наступних умов, а
саме: такі витрати повинні бути
документально підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами; повинні бути пов'язані із
господарською діяльністю підприємця
та безпосередньо пов'язані із
отриманням доходів; товари повинні
фактично бути поставлені, а послуги -
фактично отримані; а також такі витрати
повинні включатися до витрат
операційної діяльності відповідно до
Розділу ІІІ Податкового кодексу
України.

При цьому, суд зауважує на тому, що
Податковим кодексом України не
передбачена норма, яка б містила
положення про те, що до складу витрат
підприємця на загальній системі
оподаткування можна відносити тільки
ті витрати, по яким відбулася оплата.

Згідно з пунктом 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством.

Згідно із статтею 51 Цивільного кодексу
України до підприємницької діяльності
фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Крім того, приписами Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» не обмежене право
фізичних осіб-підприємців вести
бухгалтерський облік, а згідно з
вимогами підпункту 17.1.3 пункту 17.1
статті 17 Податкового кодексу України
платник податків має право самостійно
обирати метод ведення обліку доходів і
витрат.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з положеннями Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» активи - ресурси,
контрольовані підприємством у
результаті минулих подій, використання
яких, як очікується, приведе до
отримання економічних вигод у
майбутньому; зобов'язання -
заборгованість підприємства, що
виникла внаслідок минулих подій і
погашення якої в майбутньому, як
очікується, приведе до зменшення
ресурсів підприємства, що втілюють у
собі економічні вигоди.

Отже, з наведеного слідує, що коли
фізична особа-підприємець, яка
перебуває на загальній системі
оподаткування, отримує товар, у неї
виникає заборгованість (зобов'язання)
перед постачальником, а збільшення
зобов'язань і є витратами у розумінні
підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України.

До витрат операційної діяльності
згідно з пунктом 177.4 статті 177
Податкового кодексу України належать
витрати, перелічені у пунктах 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктах 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пункті 138.11.

Однак, суд звертає увагу на те, що в
даних нормах Податкового кодексу
України не зазначено, що фізична
особа-підприємець на загальній системі
оподаткування для віднесення витрат до
складу валових повинна сплатити їх.

Згідно з підпунктом 14.1.228 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг для
цілей розділу III цього Кодексу -
витрати, що прямо пов'язані з
виробництвом та/або придбанням
реалізованих протягом звітного
податкового періоду товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, які визначаються
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку, що
застосовуються в частині, яка не
суперечить положенням цього розділу
(тобто вартість придбання товарів є їх
собівартістю. Собівартість
відноситься до витрат операційної
діяльності, на суму яких фізична особа -
підприємець на загальній системі має
право зменшити свій загальний
оподатковуваний дохід).

Відповідно до пункту 138.4 статті 134
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 138.6 статті 138 Податкового
кодексу України встановлено, що
собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

В жодному із цих положень Податкового
кодексу України не міститься вимог про
касовий метод визнання і визначення
витрат. Тобто, виходячи із принципу,
закріпленого в статті 51 Цивільного
кодексу України, фізична
особа-підприємець на загальній системі
оподаткування має право формувати
валові витрати так само як і юридичні
особи - платники податку на прибуток з
урахуванням обмежень, встановлених
статтею 177 Податкового кодексу України.

Таким чином, зменшення економічних
вигод у вигляді збільшення зобов'язань
підприємця є його безпосередніми
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю, як це і передбачено в
Податковому кодексі України.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що пунктом 177.2 статті 177
Податкового кодексу України і
передбачено касовий метод визначення
доходів підприємця, який перебуває на
загальній системі оподаткування, однак
норми про касовий метод визначення
витрат для фізичної особи-підприємця
на загальній системі оподаткування
жодне положення Податкового кодексу
України не містить.

Разом з тим, як слідує з матеріалів
справи, ОСОБА_1 при визначенні валових
витрат підприємницької діяльності у
відповідності до підпункту 17.1.3 пункту
17.1 статті 17 Податкового кодексу
України застосовував метод нарахувань.

За цим методом дохід від реалізації
товару визначається за датою переходу
покупцеві права власності на такий
товар, а дохід від надання послуг та
виконання робіт визначається за датою
складення акта або іншого документа,
який підтверджує виконання робіт або
надання послуг. Витрати, що формують
собівартість товарів (робіт, послуг),
визнаються витратами того звітного
періоду, у якому визначено доходи від
реалізації таких товарів (робіт,
послуг).

З матеріалів справи вбачається, що
витрати позивача підтверджені
належним чином оформленими
документами, а саме: договором постаки,
накладними, податковими накладними,
банківськими виписками по рахунку та
пов'язані із його господарською
діяльністю, оскільки придбаний у ТзОВ
«Юг-Контракт» товар тув в подальшому
реалізований та ці витрати
безпосередньо пов'язані із отриманням
доходів.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
дотримано вимоги Податкового кодексу
України, які надають йому повне право
віднести суму в розмірі 537784,18 грн. до
складу валових витрат.

Отже, на думку суду, з урахуванням
встановлених обставин справи та
наведених норм чинного законодавства
України, позивачем дотримані вимоги
Податкового кодексу України та
правомірно на основі належним чином
оформлених первинних документів
віднесено до валових витрат, витрати по
собівартості товару, придбаного у ТзОВ
«ЮГ-Контракт» в сумі 537784,18 грн. та
враховано їх при визначенні об'єкта
оподаткування податком на прибуток
підприємств за відповідні періоди.

Оскільки судом встановлено
неправомірність збільшення чистого
доходу позивача у 2013 році у зв'язку з
відсутністю порушень пунктів 177.2, 177.4,
177.11 статті 177 Податкового кодексу
України, то і підстави для збільшення
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб також відсутні.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що податкове
повідомлення-рішення № від 28.08.2014
року, згідно якого платнику податків
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб, що
сплачуються фізичними особами за
результатами річного декларування на
суму 105334,50 грн.; податкове
повідомлення-рішення № від 30.09.2014
року, яким збільшено грошове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб та нараховано штрафні
санкції на загальну суму 6024,96 грн.,
рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску №,
яким позивачу нараховані штрафні
санкції на суму 3571,36 грн. та вимогу про
сплату боргу (недоїмки) №Ф-,
згідно якої ОСОБА_1 необхідно сплатити
суму недоїмки зі сплати єдиного внеску,
штрафів та пені на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування в сумі
71427,29 грн.слід визнати протиправними та
скасувати.

Статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В силу частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду належних доказів, які
спростовували б твердження позивача,
не довів правомірності своїх рішень, а
тому суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Згідно із частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Таким чином, з Державного бюджету
України на користь позивача слід
стягнути судовий збір в розмірі 353,52
грн., сплачений згідно платіжного
доручення №264 від 20 жовтня 2014 року.

Керуючись статтями 11, 17, 94, 158, частиною 3
статті 160, статтями 162, 163, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, на підставі Податкового
кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області від 28 серпня 2014 року №,
від 30 вересня 2014 року №, рішення
про застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску від 28 серпня 2014 року №,
вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28
серпня 2014 року №Ф-.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 витрати по сплаті судового
збору в розмірі 353 (триста п'ятдесят три)
гривні 52 копійки.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови, повний
текст якої буде виготовлено 25
листопада 2014 року. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Львівського
апеляційного адміністративного суду.

Головуючий
О.А.Лозовський