Справа № 825/3466/14
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року м.
Чернігів Справа
№ 825/3466/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Лобана Д.В.,

при секретарі
Тищенко М.В.,

за участю представників сторін

від позивача
ОСОБА_1,

від відповідача
Шелеста С.Ю.,

Овчіннікова Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Козелецької об'єднаної Державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до суду з адміністративним
позовом про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Козелецької
об'єднаної Державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області від
20.10.2014 № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем, на думку позивача, були
порушені вимоги Податкового кодексу
України, у зв'язку з чим податковий
орган під час перевірки дійшов
необґрунтованих висновків, які
покладені в основу податкового
повідомлення-рішення. Зокрема,
висновки про порушення позивачем
цивільного та податкового
законодавства не обґрунтовані
посиланням на конкретні обставини
фінансово - господарської діяльності,
на первинні документи, зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку.
У перевіряємому періоді між ФОП ОСОБА_1
та ТОВ «Перший час» був укладений
договір поставки нафтопродуктів.
Виконання даного договору
підтверджується трудовими договорами
між працівником і фізичною особою, яка
виконує найману працю, тимчасовими
реєстраційними талонами, свідоцтвами
про реєстрацію транспортних засобів,
податковою накладною № 80 від 31.07.2014 на
загальну суму 69600,00 грн, в т. ч. ПДВ 11600,00
грн, квитанцією № 1, рахунком на оплату
№ 1378 від 31.07.2014 на загальну суму 69600,00
грн, в т. ч. ПДВ 11600,00 грн, видатковою
накладною від 31.07.2014 № 80 на загальну
суму 69600,00 грн, в т. ч. ПДВ 11600,00 грн,
звітом.

На підставі виписаних податкових
накладних в перевіряємий період,
сплачена позивачем в ціні вартості
товару сума податку на додану вартість
була включена до податкового кредиту.

При цьому, висновки податкового органу
про відсутність факту реального
проведення господарської операції із
контрагентом, на думку позивача,
здійснено без належного аналізу
характеру договору, його товарності та
реальності. За основу для прийняття
висновків про відсутність реального
проведення господарської операції
позивача з його контрагентом
відповідач бере лише акт ДПІ у
Печерському районі м. Києва від 08.09.2014 №
2375/26-55-22-03/37439140 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Перший час» щодо підтвердження
господарський відносин з платниками
податків за 01.07.2014 по 31.07.2014».

Таким чином, позивач вважає, що
правомірно сформував податковий
кредит по взаємовідносинам з ТОВ
«Перший час», а тому оскаржуване
податкове повідомлення-рішення є
протиправним та таким, що підлягає
скасуванню.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, просив його
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві.

Представники відповідача у судовому
засіданні позов не визнали, у його
задоволенні просили відмовити в
повному обсязі, посилаючись на
письмові заперечення (а. с. 83-84), в яких
зазначено, що Козелецькою було
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ «Перший час» за липень 2014 року, за
результатом якої складено акт від
13.10.2014 № 826/17/НОМЕР_2.

На час перевірки позивача в АІС
«Податковий блок» встановлено
розбіжність між податковим кредитом
ФОП ОСОБА_1 та податковими
зобов'язаннями ТОВ «Перший час», яка
виникла в зв'язку з врахуванням
висновків акту перевірки ДПІ у
Печерському районі м. Києва від 08.09.2014 №
2375/26-55-22-03/37439140 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Перший час» щодо підтвердження
господарський відносин з платниками
податків за 01.07.2014 по 31.07.2014».

За результатами акту та викладених у
ньому порушень Козелецькою ОДПІ
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 20.10.2014 №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 14500,00
грн, в т.ч. 11600,00 грн за основним платежем
та 2900,00 грн за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

Виходячи з наведеного, відповідач
вважає, що оскаржуване позивачем
податкове повідомлення-рішення є
обгрунтованим і законним, а позовні
вимоги позивача є безпідставними.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, доводи
позовної заяви та заперечень на неї,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2)
зареєстрований в якості фізичної
особи-підприємця Козелецькою районною
державною адміністрацією
Чернігівської області 28.07.2005, про що
внесено відповідний запис до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, що
підтверджується копією виписки з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців (а. с.
11), копією виписки скерії ААБ № 967611 з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців (а. с.
10), копією витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців від 25.03.2014 № 18402285 (а. с.
12), копією свідоцтва про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
серії В01 № 318744 (а. с. 77), взятий на
податковий облік Козелецької ОДПІ
09.08.2005 за № 783, що підтверджується
довідкою про взяття на облік платника
податків від 22.10.2007 № 185 (а. с. 75), є
платником податку на додану вартість,
що підтверджується копією свідоцтва
про реєстрацію платника податків на
додану вартість № 86627857 (а. с. 76). Ці факти
сторонами не заперечується та
відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
не потребують доказуванню.

Судом встановлено, що співробітниками
Козелецькохї ОДПІ проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинам з ТОВ «Перший час» за
липень 2014 року.

За результатами перевірки складено акт
від 13.10.2014 № 826/17/НОМЕР_2 (а. с. 13-48), яким
встановлено порушення:

- ст. ст. 662, 655 та 656 Цивільного кодексу
України, пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п.
198.1, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України, чим завищено податковий
кредит за липень 2014 року у розмірі 11600,00
грн;

- п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п.
198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст.200 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість, що
підлягає сплаті в бюджет в загальній
сумі 11600,00 грн за липень 2014 року.

За результатами акту та викладених у
ньому порушень Козелецькою ОДПІ
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 20.10.2014 №
(а. с 49), яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 14500,00
грн, в т. ч. 11600,00 грн за основним
платежем та 2900,00 грн за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами).

Згідно із ст. 3 Господарського кодексу
України господарська діяльність -
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Основними видами діяльності ФОП ОСОБА_1
є вантажний автомобільний транспорт,
надання в оренду вантажних
автомобілів, інша допоміжна діяльність
у сфері транспорту, що підтверджується
копією довідки № 232 про призначення
класифікаційних даних (а. с. 78).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

З матеріалів справи вбачається, що у
перевіряємому періоді ФОП ОСОБА_1
здійснював господарську діяльність із
контрагентом ТОВ «Перший час»
відповідно до договору поставки
нафтопродуктів № 78/14 від 26.05.2014 (а. с.
72-74), згідно умов якого постачальник
зобов'язується передати у власність, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити на умовах даного договору
нафтопродукти.

Договір підписано сторонами та
скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- трудові договори між працівником і
фізичною особою, яка виконує найману
працю (а. с. 54-57);

- тимчасовий реєстраційний талон (а. с.
58, 59);

- свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу (а. с. 60, 61, 66, 67);

- податкова накладна № 80 від 31.07.2014 на
загальну суму 69600,00 грн, в т. ч. ПДВ 11600,00
грн (а. с. 62);

- квитанція № 1 (а. с. 63);

- рахунок на оплату № 1378 від 31.07.2014 на
загальну суму 69600,00 грн, в т. ч. ПДВ 11600,00
грн (а. с. 64) ;

- видаткова накладна від 31.07.2014 № 80 на
загальну суму 69600,00 грн, в т. ч. ПДВ 11600,00
грн (а. с. 65);

- звіт (а. с. 68-71).

Отже, правовідносини за спірною
господарською операцією в повній мірі
відображені в бухгалтерському та
податковому обліку позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем було вчинено дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань та
фінансових ресурсів.

Тобто, позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Суд вважає, що будь-які документи мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що господарська операція
мала на меті настання реальних
правових наслідків, що обумовлена ними,
оскільки товар (роботи/послуги) був
переданий, оплата проведена,
домовленість виконана сторонами в
повному обсязі.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент
вчинення правочину підприємство -
контрагент позивача був
зареєстрований в якості юридичної
особи та платника податків, ці факти
сторонами не заперечується та
відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
не потребують доказуванню.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що на момент
укладення договору з контрагентом
позивач проявив належну обачність,
перевіривши необхідні документи
контрагента та чи здійснює він
господарську діяльність.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є постачання товарів (послуг), місце
постачання яких розташоване на митній
території України.

Відповідно до п. 187.1 статті 187
Податкового кодексу України датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Згідно із п. 188.1 ст.188 Податкового
кодексу України база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів, і збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг,
послуг не містить відокремленої
вартості, перелік (номенклатура)
частково поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом державної
податкової служби, та враховується при
визначенні загальних податкових
зобов'язань.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Суд звертає увагу на те, що податкова
накладна, видана ФОП ОСОБА_1М, містить
всі реквізити передбачені п. 201.1 ст. 201
ПК України, а тому згідно п. 201.10 ст. 201 ПК
України є підставою для нарахування
податкового кредиту.

При цьому, з урахуванням норм статей 44
та 61 Податкового кодексу України саме
на контролюючі органи покладається
обов'язок контролювати правильність
формування даних податкового обліку
платників податків, у тому числі щодо
правильності складення та
достовірності первинних документів.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Відносини між
учасниками попередніх поставок
товарів, робіт, послуг не мають
безпосереднього впливу на дослідження
факту реальності господарської
операції, вчиненої між позивачем та
його контрагентом.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Як на підставу нікчемності правочину
позивача з контрагентом ТОВ «Перший
час» Козелецька ОДПІ посилається на
акт ДПІ у Печерському районі м. Києва
від 08.09.2014 № 2375/26-55-22-03/37439140 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Перший час» щодо
підтвердження господарський відносин
з платниками податків за 01.07.2014 по
31.07.2014».

Такі посилання відповідача судом не
приймаються до уваги, зважаючи на
наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного
Кодексу України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК
України) підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити, зокрема,
моральним засадам суспільства, пунктом
5 статті 203 ЦК України передбачено, що
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно із статтею 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідними для чинності правочину.
Зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі, встановлений
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 228 ЦК України,
правочин спрямований на незаконне
заволодіння майном держави, вважається
таким, що порушує публічний порядок, а
отже, згідно з ч. 2 згаданої статті, є
нікчемним.

Частино 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому, носіями
протиправного умислу юридичних осіб -
сторін такого правочину є посадові
особи цих юридичних осіб.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
сам по собі факт допущення, на думку
податкового органу, суб'єктом
господарювання порушень певних
встановлених законом правил
господарської діяльності,
здійснюваної на підставі певного
договору, не є безумовною підставою для
висновку про укладення такого договору
з метою, завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства. Юридична
відповідальність має здійснюватися на
принципі законності, який полягає у
тому, що така відповідальність настає
за діяння, передбачені законом, та
застосовується у спосіб, визначений
законом.

Доводи відповідача щодо неможливості
здійснення контрагентами позивача
фінансово-господарської діяльності у
зв'язку з відсутністю контрагента за
його місцем реєстрації, відсутністю у
нього необхідних умов для ведення
господарської діяльності, відсутність
основних фондів, технічного персоналу,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів суд
вважає необґрунтованими, оскільки
чинним цивільним та господарським
законодавством дійсність і реальність
договорів та правомірність виданих за
ними, зокрема, податкових накладних не
обумовлені наявністю у постачальника
(продавця) матеріальних та трудових
ресурсів для здійснення такої
діяльності.

Стосовно відповідальності позивача за
можливі протиправні дії його
контрагента суд зазначає, що для
висновків про наявність порушень
податкового законодавства у діях
платника податків в обов'язковому
порядку необхідно з'ясувати можливу
обізнаність такого платника щодо
дефектів у правовому статусі його
контрагентів (відсутність реєстрації
їх як платників ПДВ, відсутність у
відповідних посадових осіб чи інших
представників контрагента повноважень
на складання первинних, розрахункових
документів, податкових накладних тощо).

Поряд з цим, будь-яких доказів щодо
обізнаності позивача про фіктивне
підприємництво юридичних осіб, що є
його контрагентами та здійснення ними
незаконної фінансово - господарської
діяльності представником відповідача
суду не надано.

Таким чином, за переконанням суду,
відповідач неправомірно поклав на
позивача відповідальність за можливі
протиправні дії його контрагента.

Крім того, в акті перевірки відсутні
посилання на ухиляння контрагента
позивача від уплати податків та зборів,
визначення їм податкових зобов'язань,
винесення вироків посадовим особам
підприємств, або будь-які інші
відомості, які можуть бути визначені як
підстави та докази укладення угод з
метою, що порушує публічний порядок.

В свою чергу, судом встановлено, що
вищезазначений договір був виконаний
сторонами в повному обсязі, товар
(роботи/послуги) отриманий, сторони
претензій один до одного не мають.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД
проти Болгарії» (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано будь-яких інших
доводів та не подано жодних доказів,
які б ставили під сумнів реальність
виконання вказаного правочину з
отримання позивачем товарів
(робіт/послуг), невідповідність цієї
операції дійсному економічному змісту,
або засвідчили б наявність інших
обставин, що підтверджують
недобросовісність позивача як
платника податків та виключають право
на формування валових витрат та
податкового кредиту.

Всі суми податку на додану вартість,
сплаченого і віднесеного позивачем до
податкового кредиту, підтверджуються
податковою накладною, яка відповідає
вимогам Податкового кодексу України та
відображає зміст господарської
операції, в результаті якої вона
складена.

Необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

На підтвердження використання
придбаного товару у власній
господарській діяльності суду надано
письмові пояснення (а. с. 88-89), згідно
яких основним замовником послуг ФОП
ОСОБА_1 є ТОВ «Рабен Україна», а також,
що паливо реалізувалось у формі скретч
карток (талонів) з певним об'ємом
дизельного палива. Після замовлення та
часткової попередньої оплати позивачу
передавалась необхідна кількість
скетч карток, які розподілялись між
водіями транспортних засобів в
залежності від напрямків їх подальшого
відправлення, що підтверджують
наступні первинні документи:
декларація з податку на додану
вартість, квитанція № 2, реєстр виданих
та отриманих податкових накладних,
договір транспортного перевезення
укладений із ТОВ «Рабен Україна»,
подорожні листи, товарно-транспортні
накладні, відомості про вантаж, звіти
про використання коштів, виданих на
відрядження або під звіт, накази,
посвідчення про відрядження, рахунки
(а. с. 90-197).

Частиною 2 статті 161 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Верховний суд України у справах з
аналогічним предметом спору
дотримується позиції, що судом
обов'язково має бути досліджено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своїм контрагентам.

Вказаний факт не був спростований в
судовому засіданні представником
відповідача.

Враховуючи вищевикладене, висновок
податкового органу про заниження
позивачем податку на додану вартість є
безпідставним, а тому і нарахування
штрафних (фінансових) санкцій, з огляду
на ст. 123 Податкового кодексу України,
також є протиправним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
свого рішення.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
підлягають задоволенню повністю.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції»
визначив, що «...адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі і поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 122, 158 - 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Козелецької об'єднаної Державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області від 20.10.2014 № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 судові витрати в сумі 182 (сто
вісімдесят дві) грн 70 коп.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України
апеляційна скарга подається через
Чернігівський окружний
адміністративний суд, а її копія
надсилається апелянтом до суду
апеляційної інстанції, протягом десяти
днів з дня проголошення постанови.
Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано,
або її подано з пропуском строку, у
поновленні якого було відмовлено, а у
разі вчасного подання апеляційної
скарги, з набранням законної сили
рішенням апеляційної інстанції, якщо
оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя
Д.В. Лобан