Справа № 815/8614/13-а
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2014-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/8614/13-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
м. Одеса

16 год. 22 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді
- Балан Я.В.

при секретарі судового засідання
- Гречаній Ю.Г.

за участю сторін:

позивач
- ОСОБА_1

представник відповідача

РС ОМУЮ -
Коваль А.В. (за довіреністю)

представник відповідача

КП «БТІ» ОМР - не
з'явився

представник третьої особи на стороні

відповідачів, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору

ГУ ДКС України в Одеській області
- не з'явився

третя особа на стороні відповідачів,

яка не заявляє самостійних вимог

на предмет спору ОСОБА_3 - не
з'явився

третя особа на стороні відповідачів,

яка не заявляє самостійних вимог

на предмет спору ОСОБА_4
- не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби
Одеського міського управління юстиції,
Комунального підприємства «БТІ» ОМР,
треті особи на стороні відповідачів,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору - ГУ ДКС України в
Одеській області, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
визнання права на реєстрацію рішення
Іллічівського районного суду м. Одеси
б/н від 15.02.1991 року недійсним та
незаконним; скасування реєстрації
рішення Іллічівського районного суду
м. Одеси б/н від 15.02.1991 року з
анулюванням запису в реєстраційній
книзі № 22730 на стр. № 50; скасування
реєстрації договору дарування, 3/10 від
2/5 частин домобудівництва,
посвідченого нотаріусом ОСОБА_6 від
22.12.2004 року за № 10888 з записом в реєстрі,
в реєстраційній книзі за № 22730 на стр. №
50 відповідно до ст.ст. 55, 56 Конституції
України; відшкодування з органів КП
«МБТІ та РОН» моральної шкоди у сумі 50000
(п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. за
багаторічні душевні страждання та
походи по судах; скасування запису п. 5 в
реєстрі про здачу будинку по АДРЕСА_1 в
експлуатацію за рішенням
Іллічівського районного суду м. Одеси
№ 1121 на підставі рішення
Одеського апеляційного
адміністративного суду, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного
адміністративного суду з позовом
звернулась ОСОБА_1 до Реєстраційної
служби Одеського міського управління
юстиції, Комунального підприємства
«БТІ» ОМР, треті особи на стороні
відповідачів, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору - ГУ
ДКС України в Одеській області, ОСОБА_5,
ОСОБА_4 та з урахуванням уточнень до
позову просить визнати право на
реєстрацію рішення Іллічівського
районного суду м. Одеси б/н від 15.02.1991
року недійсним та незаконним;
скасуванти реєстрацію рішення
Іллічівського районного суду м. Одеси
б/н від 15.02.1991 року з анулюванням запису
в реєстраційній книзі № 22730 на стр. № 50;
скасувати реєстрацію договору
дарування, 3/10 від 2/5 частин
домобудівництва, посвідченого
нотаріусом ОСОБА_6 від 22.12.2004 року за №
10888 з записом в реєстрі, в реєстраційній
книзі за № 22730 на стр. № 50 відповідно до
ст.ст. 55, 56 Конституції України;
відшкодувати з органів КП «МБТІ та РОН»
моральну шкоду у сумі 50000 (п'ятдесят
тисяч) грн. 00 коп. за багаторічні
душевні страждання та походи по судах;
скасувати запис п. 5 в реєстрі про здачу
будинку по АДРЕСА_1 в експлуатацію за
рішенням Іллічівського районного суду
м. Одеси № 1121 на підставі рішення
Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України
«Про держану реєстрацію прав на
нерухоме майно та їх обмежень» № 1952 від
01.07.2004 року, якщо законодавством
передбачено прийняття в експлуатацію
об'єкта нерухомого майна, державна
реєстрація прав на такий об'єкт
проводиться після прийняття його в
експлуатацію в установленому
законодавством порядку. Проте,
домоволодіння в експлуатацію здано не
було, таким чином право на реєстрацію
права власності за рішенням
Іллічіського районного суду м. Одеси
від 15.02.1991 року, а відтак рішення про
державну реєстрацію нерухомого майна,
а саме 2/5 частин домобудівництва, за
адресою: АДРЕСА_1 є протиправним та
підлягає скасуванню. Оскільки, що
вказане рішення про державну
реєстрацію права власності є
протиправним, а ОСОБА_3 не мав правових
підстав для реєстрації права власності
за рішенням Іллічівського районного
суду м. Одеси на спірний об'єкт
нерухомого майна, правом на відчуження
такого майна він також не був
наділений, у зв'язку з чим, договір
дарування було укладено незаконно, а
реєстрація договору дарування, 3/10 від
2/5 частин домобудівництва,
посвідченого нотаріусом ОСОБА_6 від
22.12.2004 року за № 10888 з записом в
реєстрі, в реєстраційній книзі за № 22730
на стр. № 50 відповідно до ст.ст. 55, 56
Конституції України підлягає
скасуванню.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала, надала пояснення та
просила суд задовольнити позов
повністю, з підстав викладених в
адміністративному позові, уточненнях
та письмових поясненнях і клопотаннях
(том І аркуші справи 3-4, 42-45, 54-55, 57-64, 65-66,
81-84, 139-141, том ІІ аркуші справи 63-67, том
ІІІ аркуші справи 28-29, 33-36).

Представник відповідача КП «БТІ» ОМР
до судового засідання не з'явився,
належним чином повідомлений про дату,
час і місце судового розгляду справи,
про причини неприбуття суд не
повідомив. Письмові заперечення
відповідачем до суду не надано (том ІІІ
аркуш справи 12).

Треті особи або їх представники до
судового засідання не з'явились,
належним чином повідомлені про дату,
часі місце судового розгляду справи,
про причини неприбуття суд не
повідомили, заяв про відкладення
розгляду справи до суду не надали (том
ІІІ аркуші справи 14-20).

Представник відповідача - РС Одеського
міського управління юстиції в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
вважав їх безпідставними та просив
відмовити у задоволенні позові
мотивуючи тим, що рішення
Іллічівського районного суду м. Одеси
від 15.02.1991 року на підставі якого було
здійснено реєстрацію права власності
на спірне домоволодіння станом на час
здійснення реєстрації права власності
та станом на даний час є чинним, а
відтак дії щодо реєстрації права
власності на спірний об'єкт нерухомого
майна за ОСОБА_3 відповідачем вчинено
було відповідно до норм чинного
законодавства. В подальшому, у зв'язку
з відчуженням вказаного майна, згідно
договору дарування було здійснено
реєстрацію права власності за іншим
власником визнаним за договором
дарування. Таким чином, відповідачем не
було вчинено будь-яких дій, які б не
відповідали та не ґрунтувались на
нормам чинного законодавства, у зв'язку
із чим позовні вимоги є
необґрунтованими.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, вивчивши
обставини якими обґрунтовуються
вимоги та заперечення, а також докази,
якими вони підтверджуються, суд вважає,
що в задоволенні адміністративного
позову слід відмовити повністю з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
25.07.2013 року о 15:27:14 за реєстраційним
номером 1319140, до Реєстраційної служби
Одеського міського управління юстиції
Одеської області від ОСОБА_1 надійшла
заява про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень з документами для
проведення державної реєстрації права
власності, форма власності: приватна,
на житловий будинок, що розташований:
Одеська область, м. Одеса, АДРЕСА_1.

Розглянувши вказану заяву та документи
подані для проведення державної
реєстрації прав, державним
реєстратором прав на нерухоме майно
ОСОБА_7, керуючись ст. 24 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п.
16, 23 Порядку державної реєстрації прав
на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 703 від 22.06.2011 року, у
зв'язку із тим, що подані документи не
відповідають вимогам ст. 17 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» та не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують, прийнято
рішення № 2859465 від 04.06.2013 року про
відмову у державній реєстрації права
власності, форма власності: приватна,
на житловий будинок, що розташований:
Одеська область, м. Одеса, АДРЕСА_1 за
суб'єктом: ОСОБА_1, податковий номер
НОМЕР_1 (том І аркуш справи 88).

Згідно матеріалів справи, відповідно
до договору дарування про право
забудови, посвідченого Одеською
обласною нотаріальною конторою від
27.06.1945 року, за реєстром № 20544, ОСОБА_8
був власником будинку, що розташований
за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1, що
складається з закінченого
будівництвом на 100%, але не зданого в
експлуатацію житлового будинку, з
надвірними будівлями, що розташований
на земельній ділянці площею 900 кв.м. (том
І аркуші справи 125-129)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, про що
свідчить наявне в матеріалах справи
свідоцтво про смерть (том І аркуш
справи 113).

02.09.1981 року державним нотаріусом П'ятої
Одеської державної нотаріальної
контори засвідчено, що на підставі ст.
529 Цивільного кодексу Української ССР
спадкоємицею майна ОСОБА_9, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року являється в двох
п'ятих долях (2/5) донька його - ОСОБА_1, що
проживає в АДРЕСА_2; в одній п'ятій долі
(1/5) кожен: донька його - ОСОБА_10, що
проживає в АДРЕСА_1, син його - ОСОБА_11,
що проживає в АДРЕСА_3, дружина його -
ОСОБА_12, що проживає в АДРЕСА_4, про що
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом ВКТ № 879171, зареєстроване в
реєстрі за № 3-С-1424 (том І аркуш справи
134).

Згідно вказаного свідоцтва, спадкове
майно, на яке видано свідоцтво,
складається із двох п'ятий частин
житлового будинку з двома п'ятими
частинами надвірних споруд що
знаходяться в м. Одеса по АДРЕСА_1.
Будинок в цілому кам'яний, житловий з
надвірними спорудами, розташований на
земельній ділянці 900 кв.м., закінчений
будівництвом на 100%, але не зданий в
експлуатацію. Вказана частина будинку
належала померлому на підставі
договору на право забудови,
посвідченого Одеською обласною
держнотконторою 27.06.1945 року по реєстру
№ 20544. усі права та обов'язки, які
слідують з договору на право забудови,
посвідченого Одеською обласною
держнотконторою 30.05.1941 року,
екземпляр якого приєднано до даного
свідоцтва, приймають на себе
спадкоємці, в тому числі ОСОБА_1 Усі
обов'язки по здачі будинку в
експлуатацію приймають на себе
спадкоємці, в тому числі ОСОБА_1 (том І
аркуші справи 114-122, 130-133, 135).

30.08.1990 року, як свідчать матеріали
справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено
правочин купівлі-продажу, згідно якого
ОСОБА_1 продала 2/5 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 за 30 000 (тридцять тисяч) рублів,
у підтвердження чого було складено
розписку. ОСОБА_3 вселився та проживав у
вказаній частині домобудівництва,
провів ремонт, доглядав за земельною
ділянкою. ОСОБА_1 отримала суму коштів
від правочину і після цього у спірній
частині не проживала, від
нотаріального посвідчення правочину
ухиляється.

Рішенням Іллічівського районного суду
м. Одеси від 15.02.1991 року, на підставі ст.
47 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу 2/5
частин домобудівництва АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 30.08.1990
року визнано дійсним; визнано право
власності на 2/5 частин домобудівництва
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (том І аркуш справи 13).

На підставі вказаного рішення,
Одеським КП «МБТІ та РОН» на ім'я ОСОБА_3
в реєстраційній книзі на стор. 50
зроблено запис за № 22730 про реєстрацію
права власності на 2/5 частин нерухомого
майна за адресою АДРЕСА_1, м. Одеса.

На думку позивача, прийняте рішення про
реєстрацію права власності є
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню, оскільки його було
прийнято з порушенням процедури для
прийняття рішення про реєстрацію права
власності, а також без наявності
правовстановлюючих документів, які б
посвідчували перехід від позивача до
ОСОБА_3 право власності на спірний
об'єкт нерухомого майна.

Оцінюючи правомірність оскаржуваного
рішення, суд керувався критеріями,
закріпленими у частині 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, які певною мірою відображають
принципи адміністративної процедури,
які повинні дотримуватися при
реалізації дискреційних повноважень
владного суб'єкта.

Відповідно до частини 3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Таким чином суд з'ясовує, чи
використане повноваження, надане
суб'єкту владних повноважень, з
належною метою; обґрунтовано, тобто
вчинено через вмотивовані дії;
безсторонньо, тобто без проявлення
неупередженості до особи, стосовно
якої вчиняється дія; добросовісно,
тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо,
тобто доцільно з точки зору законів
логіки і загальноприйнятих моральних
стандартів; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації, тобто з
рівним ставленням до осіб; пропорційно
та адекватно; досягнення розумного
балансу між публічними інтересами та
інтересами конкретної особи.

Спірні правовідносини, наявні між
сторонами у даній справі з приводу
виникнення та реєстрації права
власності на нерухомість, виникли у
період дії Цивільного кодексу
Української РСР від 18.07.1963 року та
Інструкції про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затвердженої Міністерством
комунального господарства УРСР від
31.01.1966 року, та врегульовані такими,
тому суд, при вирішенні спору,
застосовує положення цих нормативно -
правових актів.

Відповідно до п. 2 Інструкції про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженої Міністерством
комунального господарства УРСР від
31.01.1966 року (надалі - Інструкція),
передбачено, що будинки та
домоволодіння з окремим порядковим
номером по вулиці, провулку, площі є
об'єктами, що підлягають реєстрації.
Під будинком, як об'єктом правової
реєстрації, розуміється один будинок з
приналежними до нього службовими
будівлями та спорудами (чи без таких),
що розташовані на одній земельній
ділянці, під самостійним порядковим
номером по вулиці, провулку, площі. Під
домоволодінням розуміється два і
більш будинків з приналежними до них
надвірними будівлями (чи без таких), що
розташовані на одній земельній ділянці
під одним порядковим номером по
вулиці, провулку, площі.

Відповідно до п. 1 Інструкції,
реєстрацію будинків з обслуговуючими
їх будівлями і спорудами та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР
провадять бюро технічної
інвентаризації виконкомів місцевих
Рад депутатів трудящих.

Так, згідно п. 21 Інструкції, бюро
технічної інвентаризації в своїй
роботі по реєстрації будинків і
домоволодінь зобов'язані:

а) ознайомитись з документами, поданими
установами, підприємствами,
організаціями і окремими громадянами
на підтвердження їх права власності на
будинок (домоволодіння);

б) з'ясувати підстави виникнення і
порядок переходу до установи,
підприємства, організації чи
громадянина права власності,
правильність оформлення документів,
число учасників спільної власності і
частку, яка належить кожному із
співвласників.

Відповідно п.7 Інструкції, визначає, що
реєстрація провадиться на підставі
документів, що встановлюють право
власності (правовстановлюючих
документів) згідно з додатком № 1.
Додаток №1 Інструкції містить перелік
правовстановлюючих документів, на
підставі яких провадиться реєстрація
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
до якого входять, зокрема, рішення суду
про визнання угоди про відчуження
будинку, складеної з порушенням
встановленої законом форми, дійсною
(ст. 47 Цив. кодексу УРСР).

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Цивільного
кодексу УРСР від 18.07.1963 року, якщо одна з
сторін повністю або частково виконала
угоду, що потребує нотаріального
посвідчення, а друга сторона
ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка угоду, визнати угоду
дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається. (редакція статті чинна на
момент виникнення спірних
правовідносин).

Так, як було встановлено у ході
судового розгляду справи, рішення
Іллічівського районного суду м. Одеси
від 15.02.1991 року без номеру, яким за
ОСОБА_3 визнано право власності на 2/5
частини домобудівництва АДРЕСА_6
набрало чинності 26.02.1991 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 06 лютого 2007 року, заяву
ОСОБА_1 про поновлення строку на
апеляційне оскарження від 25 жовтня
2006 року рішення Іллічівського
районного суду м. Одеси від 15.02.1991 року
було залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 29 травня 2007 року, в заяві
ОСОБА_12 та ОСОБА_1 про поновлення строку
на апеляційне оскарження рішення
Іллічівського районного суду м. Одеси
від 15.02.1991 року - відмовлено; апеляційну
скаргу ОСОБА_12 та ОСОБА_1 залишено без
розгляду.

Ухвалою Малиновського районного суду
від 04 серпня 2008 року у задоволенні
заяви ОСОБА_1 про перегляд за
нововиявленими обставинами рішення
Іллічівського районного суду м. Одеси
від 15.02.1991 року у цивільній справі
№2-201/91 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання дійсною угоди та визнання
права власності на 2/5 частини
будинку-відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 06 листопада 2008 року,
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу
Малиновського районного суду м. Одеси
від 04 серпня 2008 року - залишено без
розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської від
18 березня 2009 року апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського
районного суду м. Одеси від 4 серпня 2008
року - відхилено. Ухвалу Малиновського
районного суду від 04 серпня 2008 року
залишено без змін.

22 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із заявою про перегляд рішення
Іллічівського районного суду міста
Одеси від 15 лютого 1991 року по справі №
2-201/91 за новиявленими обставинами.
Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 27 листопада 2013 року у
задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Вищезазначену ухвалу ОСОБА_1, вважаючи
що її постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскаржила до апеляційного суду.

Проте, у зв'язку з поданням ОСОБА_1 заяви
про відмову від апеляційної скарги,
ухвалою Апеляційного суду Одеської
області 18.09.2014 року: заяву ОСОБА_1 про
відмову від апеляційної скарги
задоволено; прийнято відмову ОСОБА_1
від апеляційної скарги на ухвалу
Малиновського районного суду м. Одеси
від 27.11.2013 року; апеляційне провадження
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
ухвалу Малиновського районного суду м.
Одеси від 27.11.2013 року скарги по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання угоди
купівлі-продажу дійсною та визнання
права власності закрито (том ІІІ аркуші
справи 1-2, 21-22).

Таким чином, станом на час вирішення
даного спору, рішення Іллічівського
районного суду м. Одеси від 15.02.1991 року,
з моменту набрання чинності яким, у
ОСОБА_3 виникло право на реєстрацію
право власності на спірний об'єкт
нерухомого майна, та яке стало
підставою для реєстрації права
власності на спірний об'єкт нерухомого
майна - домобудівництво по АДРЕСА_1 в м.
Одеса, за ОСОБА_3, є чинним.

Позивач зазначає, що рішення про
державну реєстрацію права власності на
домоволодіння по АДРЕСА_1 у м. Одеса
було прийнято протиправно, так як акт
приймальної комісії виконкому про
прийняття в експлуатацію АДРЕСА_1, а
відтак, оскільки вказане домоволодіння
не було прийнято в експлуатацію,
позивач не реєструвала на нього право
власності, а відтак і не могла його
передати іншій особі у власність.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням виконавчого комітету
Іллічіської районної ради народних
депутатів № 1121 від 19.10.1990 року, за
зверненням ОСОБА_1 затверджено акт
комісії виконкому про прийняття в
експлуатацію АДРЕСА_1 (том І аркуші
справи 8-12).

Згідно рішення Іллічівського
районного суду м. Одеси від 15.02.1991 року
суд: визнав договір купівлі-продажу 2/5
частин домоволодіння АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 30 серпня
1990 року - дійсним; визнав право
власності на 2/5 частини домоволодіння
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Дослідивши вказане рішення, суд
звертає увагу позивача на те, що воно
взагалі не містить посилання на такий
об'єкт нерухомого майна, як квартира
АДРЕСА_1

Також, суд вважає за необхідне
зазначити, що у рішенні Іллічівського
районного суду м. Одеси від 15.02.1991 року
взагалі немає посилання на акт
державної приймальної комісії
Іллічівського району м. Одеси про
прийняття в експлуатацію квартири
АДРЕСА_1, затвердженого Рішенням
виконкому Іллічівської районнї ради
народних депутатів № 1121 від 19 жовтня 1990
року.

Тобто, доводи позивача про те, що
рішення про реєстрації права власності
було прийнято з порушенням норм
чинного законодавства не відповідає
дійсності, оскільки вказаний акт
державної приймальної комісії
Іллічівського району м. Одеси про
прийняття в експлуатацію квартири
АДРЕСА_1 не був підставою для
виникнення права на реєстрацію права
власності за рішенням Іллічівського
районного суду м. Одеси від 15.02.1991 року,
оскільки таким документом було саме
рішення суду. Крім того, вказаний акт
стосується АДРЕСА_1, що не є спірним
об'єктом нерухомого майна у даній
справі та майно за вказаною адресою
ОСОБА_3 не реєструвалось за рішенням
Іллічівського районного суду м. Одеси.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про
судоустрій та статус суддів»
встановлено, що судові рішення, що
набрали законної сили, є обов'язковими
до виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України.

Відповідно до п. 9 абз. 2 ст. 129
Конституції України передбачено
обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, оскільки підставою для
реєстрації права власності за ОСОБА_3
було рішення Іллічівського районного
суду м. Одеси від 15.02.1991 року, дії КП
«МБТІ та РОН» щодо реєстрації права
власні на нерухоме майно на підставі
рішення Іллічівського районного суду
м. Одеси від 15.02.1991 року не порушує норм
законодавства та є правомірними,
оскільки матеріалами справи
підтверджується вчинення цих дій у
відповідності та з підстав,
передбачених нормами чинного
законодавства на час виникнення
спірних правовідносин.

Щодо позовної вимоги про відшкодування
моральної шкоди судом встановлено
наступне.

В обґрунтування заявленої вимоги
позивач зазначила, що через
неправомірні дії КП «МБТІ та РОН» була
позбавлена свого майна та була змушена
вісім років жити судовими розглядами,
усю пенсію витрачати на судові збори та
тяганину, позбавляючись здоров'я через
нестачу харчування, вітамінів та ліків.
Опинившись у приниженому стані, за
межею бідності, на даний час має
заборгованість по оплаті
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини другої статті 21
Кодексу адміністративного судочинства
України вимоги про відшкодування
шкоди, заподіяної протиправними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

При вирішенні питання про з'ясування
фактів, з якими закон пов'язує
відшкодування моральної шкоди, слід
виходити з вимог статті 1167 Цивільного
кодексу України, в якій визначені
підстави відповідальності за завдану
моральну шкоду.

Частиною першою статті 1167 Цивільного
кодексу України визначено, що моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 1167
Цивільного кодексу України моральна
шкода відшкодовується незалежно від
вини органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим,
органу місцевого самоврядування,
фізичної або юридичної особи, яка її
завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.

Отже, фактами, з якими закон пов'язує
настання відповідальності за
заподіяння моральної шкоди, є
наявність шкоди, протиправність діяння
її заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача, а також наявність
вини.

Таким чином, відшкодування моральної
шкоди здійснюється особою, яка її
заподіяла, лише за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995 (надалі - Постанова № 4), під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому
числі інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Разом з цим, у пункті 5 Постанови № 4
зазначено зокрема, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема,
повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 4 Постанови № 4, у
позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

В процесі розгляду справи порушень зі
сторони відповідача - КП «БТІ» ОМР, який
є правонаступником КП «МБТІ та РОН» що
б спричинили зазначені вище наслідки
не встановлено, а позивач не довів
заподіяння йому моральної шкоди.
Наведені в позові обставини на увагу
суду не заслуговують, оскільки не
узгоджуються зі змістом статті 237-1
Кодексу законів про працю України та не
підтверджується факт заподіяння
моральних страждань, за яких обставин
вони заподіянні, чому позивач оцінив
моральну шкоду на таку суму та з чого
він при цьому виходив, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, згідно з п. 9
Постанови № 4, суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін
у його життєвих і виробничих
стосунках, ступінь зниження престижу,
ділової репутації, час та зусилля,
необхідні для відновлення
попереднього стану. При цьому суд,
зокрема, має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. Визначаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні
відповідні мотиви.

З урахуванням наведених вище норм, суд
дійшов висновку про недоведеність
позивачем наявності моральної шкоди,
що виникла внаслідок дій відповідача
направлених порушення майнових прав
позивача, оскільки в судовому
засіданні встановлено, що під час
реєстрації права власності на підставі
рішення Іллічівського районного суду
м. Одеси від 18.02.1991 року відповідач діяв
на підставі, у межах повноважень та
відповідно до приписів чинного
законодавства, оскільки нормами
чинного на час реєстрації прав
власності за ОСОБА_3 на спірний об'єкт
нерухомого майна було прямо
передбачено таку підставу набуття
права власності, як рішення суду про
визнання угоди про відчуження будинку,
складеної з порушенням встановленої
законом форми, дійсною (ст. 47 Цив.
кодексу УРСР).

Крім того, матеріали справи також не
містять належних письмових доказів
наявності причинного зв'язку між
шкодою та протиправними діяннями
заподіювача та вини відповідача в її
заподіянні.

Разом з наведеним, розрахунок суми, яку
позивач заявляє до відшкодування 50 000
(п'ятдесят тисяч) грн., а також
обставини, які призвели до розрахунку
саме цієї суми моральної шкоди
позивачем не підтверджені
відповідними належними засобами
доказування.

За таких обставин, позовна вимога щодо
стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 50 000
грн. задоволенню не підлягає, оскільки
позивачем не наведено суду жодного
належного доказу спричинення позивачу
протиправними діями або бездіяльністю
відповідача з його вини моральної
шкоди, а також не вказано, з яких
міркувань позивач виходив, визначаючи
розмір моральної шкоди.

Щодо позовної вимог про скасування
запису п. 5 в реєстрі про здачу будинку
по АДРЕСА_1 в експлуатацію за
рішенням Іллічівського районного суду
м. Одеси № 1121 на підставі
рішення Одеського апеляційного
адміністративного суду, суд вважає її
також необґрунтованою з тих підстав, що
вказаний запис було зроблено
відповідно до рішення, яке набрало
станом на час вчинення запису законної
сили та його виконання органами КП
«МБТІ та РОН» було обов'язковим.
Оскільки станом на даний час, рішення
суду, яке стало підставою для вчинення
оскаржуваного запису є також чинним,
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для скасування цього запису, як
такого, що вчинено відповідно до
приписів чинного законодавства та є
дійсний на даний час.

Щодо позовної вимоги про скасування
реєстрації договору дарування, 3/10 від
2/5 частин домобудівництва,
посвідченого нотаріусом ОСОБА_6 від
22.12.2004 року за № 10888 з записом в
реєстрі, в реєстраційній книзі за № 22730
на стр. № 50 відповідно до ст.ст. 55, 56
Конституції України, суд вважає її
також необґрунтованою та такою, що
задоволенню не підлягає з огляду на
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі вказаного договору дарування,
посвідченого нотаріусом ОСОБА_6 за №
10888, власником 3/10 від 2/5 частин
домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Одеса є
ОСОБА_4

Згідно приписів Цивільного кодексу
України, власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

З урахуванням зазначеного, оскільки
ОСОБА_3 набув право власності на 2/5
частин спірного домобудівництва,
згідно рішення Іллічівського
районного суду м. Одеси від 15.02.1991 року,
яке станом на час вчинення відчуження
власного майна було чинним, суд вважає
правомірними дії щодо реєстрації за
вказаним договором права власності на
3/10 від 2/5 частин домоволодіння по
АДРЕСА_1 в м. Одеса за ОСОБА_4 на підставі
договору дарування.

З урахуванням встановлених в судовому
засіданні обставин, на підставі
наведених норм законодавства, суд
дійшов висновку щодо недоведеності
позовних вимог ОСОБА_1, оскільки
матеріали справи свідчать про вчинення
відповідачами дій щодо реєстрації
права власності за рішенням суду від
15.02.1991 року, яке було чинним станом на
час реєстрації на його підставі права
власності, а також є чинним станом на
даний час, відповідно до вимог чинного
законодавства, оскільки така підстава
для реєстрації права власності прямо
передбачена законодавством чинним
станом на час виникнення спірних
правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Статтею 72 вказаного Кодексу
встановлено, що обставини,
постановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На підставі зазначеного суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованими та такими, що не
підтверджені належними письмовими
доказами, у зв'язку з чим у їх
задоволенні слід відмовити повністю.

Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду від 24.04.2014 року
по справі № 815/8614/13-а, клопотання ОСОБА_13
про вжиття заходів забезпечення
адміністративного позову шляхом
накладення заборони на відчуження в
будь-якій формі на домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1 у м. Одеса до ухвалення
судового рішення - задоволено, було
застосовано заходи забезпечення
адміністративного позову, шляхом
накладення заборони на відчуження в
будь-якій формі на домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1 у м. Одеса до
ухвалення судового рішення.

Частиною 4 статті ст. 118 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено що, у разі якщо у
задоволенні вимог позивачеві буде
відмовлено, вжиті заходи забезпечення
адміністративного позову зберігаються
до набрання постановою суду законної
сили. Проте суд може одночасно з
прийняттям постанови або після цього
постановити ухвалу про скасування
заходів забезпечення
адміністративного позову або заміну
одного способу забезпечення
адміністративного позову іншим.

З урахуванням зазначеного, та
прийняттям постанови по справі, суд
вважає за необхідне скасувати заходи
забезпечення адміністративного позову
застосовані ухвалою Одеського
окружного адміністративного суду від
24.04.2014 року.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 69-72, 86, 159-164, 167,
186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 (адреса: 65114, АДРЕСА_5) до
Реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції,
Комунального підприємства «БТІ» ОМР,
треті особи на стороні відповідачів,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору - ГУ ДКС України в
Одеській області, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
визнання права на реєстрацію рішення
Іллічівського районного суду м. Одеси
б/н від 15.02.1991 року недійсним та
незаконним; скасування реєстрації
рішення Іллічівського районного суду
м. Одеси б/н від 15.02.1991 року з
анулюванням запису в реєстраційній
книзі № 22730 на стр. № 50; скасування
реєстрації договору дарування, 3/10 від
2/5 частин домобудівництва,
посвідченого нотаріусом ОСОБА_6 від
22.12.2004 року за № 10888 з записом в реєстрі,
в реєстраційній книзі за № 22730 на стр. №
50 відповідно до ст.ст. 55, 56 Конституції
України; відшкодування з органів КП
«МБТІ та РОН» моральної шкоди у сумі 50000
(п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. за
багаторічні душевні страждання та
походи по судах; скасування запису п. 5 в
реєстрі про здачу будинку по АДРЕСА_1 в
експлуатацію за рішенням
Іллічівського районного суду м. Одеси
№ 1121 на підставі рішення Одеського
апеляційного адміністративного суду -
відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення
адміністративного позову застосовані
ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду від 24.04.2014 року
у вигляді заборони на відчуження в
будь-якій формі на домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1 у м. Одеса.

Судові витрати розподілити відповідно
до приписів ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду може бути оскаржена в
порядку та строки, встановлені ст. 186
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки, встановлені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складено та
підписано 21 листопада 2014 року.

Суддя
Я.В. Балан