Справа № 802/3611/14-а
Суддя: Жернаков Михайло Володимирович
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 листопада 2014 р. Справа № 802/3611/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд в складі

Головуючого судді Жернакова Михайла
Володимировича,

Суддів: Дончика Віталія
Володимировича,

Комара Павла Анатолійовича,

за участю:

секретаря судового засідання:
Дмитрука Віктора Володимировича,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача:
ОСОБА_3

представникавідповідача:
Вдовиченко М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної інспекції сільського
господарства України

про: визнання протиправним та
скасування наказу, поновлення на
роботі

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) з
адміністративним позовом до Державної
інспекції сільського господарства
України (далі - Держсільгоспінспекція
України, відповідач), в якому просить
суд визнати протиправним та скасувати
наказ Голови Держсільгоспінспекції
України № 191-кт від 26 вересня 2014 року та
поновити його (позивача) на посаді
першого заступника
Держсільгоспінспекції у Вінницькій
області.

Позивач, вважає що його звільнення на
підставі п. 1 ст. 41 Кодексу законів про
працю є неправомірним. Обґрунтовуючи
позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначає, що
відповідач під час притягнення його до
дисциплінарної відповідальності не
встановив, чи був насправді факт
порушення трудової дисципліни,
причини, що спонукали вчинити
працівника дисциплінарний проступок,
обставини, за яких його вчинено. В
оскаржуваному наказі, як зазначає
позивач, не вказано, в чому конкретно
виразилося одноразове грубе порушення
трудових обов'язків. Крім того, позивач
стверджує, що Держсільгоспінспекція
України не дотрималася процедури та
порядку звільнення, передбаченого
трудовим законодавством, оскільки
оскаржуваний наказ прийняла під час
тимчасової непрацездатності позивача,
внаслідок чого виплачена грошова
компенсація за невикористані дні
щорічної відпустки, з наказом позивача
не ознайомлено, в день звільнення не
видана належно оформлена трудова
книжка.

04.11.2014 позивач в судовому засіданні
збільшив розмір позовних вимог в
частині виплати йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
подавши письмову заяву. Подану заяву
суд прийняв до розгляду відповідно до
ст. 138 Кодексу адміністративного
судочинства України як таку, що
відповідає вимогам ст. 106 цього кодексу.

Проти адміністративного позову ОСОБА_2
Держсільгоспінспекція України 28.10.2014
подала письмові заперечення (вх. № 22304).
У запереченнях відповідач, зокрема,
зазначає, що оскаржуваний наказ
прийнятий з дотримання вимог трудового
законодавства, є правомірним та
скасуванню не підлягає. Як стверджує
відповідач, про те, що ОСОБА_2 на момент
прийняття оскаржуваного наказу був
тимчасово непрацездатний
Держсільгоспінспекцію у Вінницькій
області повідомлено не було,
відповідно до табелю обліку
використання робочого часу позивач був
присутній на робочому місці, що також
підтверджується доповідною запискою
головного спеціаліста відділу
декларування сільсько-господарської
продукції Здорика С. С. Як зазначає
відповідач, грубе порушення та
невиконання позивачем своїх обов'язків
виразилося в неналежному контролю за
надходженням коштів до відповідних
бюджетів за використання земельних
ділянок державної власності та
передачею направлених матеріалів до
органів прокуратури.

Заслухавши пояснення сторін
адміністративного процесу, дослідивши
матеріали справи, суд установив такі
фактичні обставини.

ОСОБА_2 працював на посаді першого
заступника начальника
Держсільгоспінспекції у Вінницькій
області.

Наказом Державної інспекції
сільського господарства України від
26.09.2014 № 191-кт позивача звільнено з
займаної посади у зв'язку з одноразовим
грубим порушенням трудових обов'язків
під час координації і спрямування
діяльності управління контролю за
використанням та охороною земель
Держсільгоспінспекція у Вінницькій
області на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП
України.

Позивач, вважаючи, що дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення
застосоване до нього не на підставах та
не у відповідності до вимог трудового
законодавства, звернувся до суду за
захистом своїх прав та законних
інтересів.

Визначаючися щодо позовних вимог, суд
виходив з такого.

Статтею 43 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.

Законом України "Про державну службу"
регулюються суспільні відносини, які
охоплюють діяльність держави щодо
створення правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, що є складовою
права громадян на працю.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону
України "Про державну службу" підстави
припинення державної служби можуть
бути загальними, тобто передбаченими
Кодексом законів про працю України, та
спеціальними, які наведені в цьому
Законі. Таким чином, до правовідносин,
які становлять предмет розгляду
справи, підлягають застосування норми
Кодексу законів про працю України,
якими передбачено загальні підстави
припинення державної служби.

Загальні підстави припинення
трудового договору передбачені
статтею 36 КЗпП України. Зокрема, згідно
з п. 4 ч. 1 вказаної статті, підставою
припинення трудового договору є його
розірвання з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу (статті 40, 41
КЗпП України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу
законів про працю України (далі - КЗпП
України) крім підстав, передбачених
статтею 40 цього Кодексу, трудовий
договір з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути
розірваний також у випадку
одноразового грубого порушення
трудових обов'язків керівником
підприємства, установи, організації
всіх форм власності (філіалу,
представництва, відділення та іншого
відокремленого підрозділу), його
заступниками, головним бухгалтером
підприємства, установи, організації,
його заступниками, а також службовими
особами митних органів, державних
податкових інспекцій, яким присвоєно
персональні звання, і службовими
особами центральних органів
виконавчої влади, що реалізують
державну політику у сферах державного
фінансового контролю та контролю за
цінами.

КЗпП України визначає звільнення
керівника за одноразове грубе
порушення трудових обов'язків як одну
із додаткових підстав розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
з окремими категоріями працівників за
певних умов.

Для звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП
України необхідне додержання
комплексу вимог.

Фактичною підставою для розірвання
трудового договору з керівником за п. 1
ч. 1 ст. 41 КЗпП України є
здійснення ним певної дії або
бездіяльності, що порушує трудові
обов'язки, передбачені його трудовим
договором, статутом, посадовими
інструкціями, внутрішніми положеннями
підприємства тощо. У такому випадку
потрібно з'ясувати, чи мало місце
порушення працівником своїх трудових
обов'язків. Для цього перевіряють коло
цих обов'язків та визначають, які саме
обов'язки порушено працівником, у чому
конкретно виявилося порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору на підставах,
визначених законом.

Важливим елементом застосування п. 1 ч. 1
ст. 41 КЗпП України є звільнення
керівника за порушення, яке має ознаку
одноразовості. За своїм змістом наказ
про звільнення не повинен містити цілу
систему порушень, за які був звільнений
позивач, а лише одноразове грубе
порушення, бажано, конкретних трудових
обов'язків.

Визначення ступеню тяжкості
правопорушення керівника в кожному
конкретному випадку належить до
компетенції осіб, що наділені правом
призначення та звільнення такої
категорії працівників. Однак, так як
обов'язковою ознакою підстави
звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України
є грубість порушення, необхідно
передбачити, яку шкоду завдало (могло
завдати) таке порушення. Найбільш
ґрунтовним аргументом для суду в
такому випадку буде доведення
причинно-наслідкового зв'язку між
вчиненим одноразовим порушенням
трудових обов'язків і шкідливими
наслідками, які спричинило або могло
спричинити це порушення.

Ще однією важливою рекомендацією при
звільненні за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України
є зазначення в рішенні компетентного
органу, власника, наказі
(розпорядженні) як фактичну, так і
юридичну підстави звільнення, тобто
вчинене порушення (можливо, з описом
важливих обставин) та норму КЗпП
України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 27 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992 року № 9
"Про практику розгляду судами трудових
спорів", вирішуючи питання про те, чи є
порушення трудових обов'язків грубим,
суд має виходити з характеру проступку,
обставин, за яких його вчинено, яку
завдано ним (могло бути завдано) шкоду.
Враховуються характер дій або
бездіяльності працівника, вчинення
порушення умисно або з необережності
та суттєвість наслідків порушення:
негативні наслідки, які настали, або
такі, що ймовірно могли настати із
завданням значної матеріальної або
моральної шкоди, зокрема невиконання
вимог податкового, трудового,
господарського законодавства.

Крім перерахованих особливостей щодо
розірвання трудового договору за п. 1 ч.
1 ст. 41 КЗпП України при звільненні
керівника за одноразове грубе
порушення трудових обов'язків мають
бути додержані інші загальні вимоги
трудового законодавства України.

Так, відповідно до ст. 148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці. Також
встановлено, що дисциплінарне
стягнення не може бути накладене
пізніше шести місяців з дня вчинення
проступку.

Крім того, згідно з вимогами ст. 149 КЗпП
України до прийняття рішення про
звільнення керівника за одноразове
грубе порушення трудових обов'язків у
нього мають бути витребувані письмові
пояснення. Не можна звільнити за
порушення, яке вже потягнуло
застосовування інших видів
дисциплінарних стягнень.

Узагальнюючи викладене, можна зробити
висновок, що запорукою для звільнення
особи, яка виконує керівні функції, є
наявність всіх ознак порушення,
визначеного як підстава звільнення у п.
1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Також при
звільненні керівника за одноразове
грубе порушення трудових обов'язків
мають бути додержані загальні вимоги
трудового законодавства, зокрема
порядку застосування дисциплінарних
стягнень.

Підставою для звільнення ОСОБА_2 в
наказі Голови Держсільгоспінспекції
України № 191-кт від 26.09.2014 зазначено:
довідка про результати перевірки
Держсільгоспінспекції у Вінницькій
області за вісім місяців поточного
року від 12.09.2014; акт про відмову надати
письмові пояснення від 22.09.2014; службова
записка відділу внутрішнього аудиту
від 26.09.2014 № 15-3; погодження
Міністерства аграрної політики та
продовольства України.

Як пояснив представник відповідача,
порушення, яке стало фактичною
підставою для звільнення позивача,
виразилося в неналежному контролі за
надходженням коштів до відповідних
бюджетів за використання земельних
ділянок державної власності та
передачею направлених матеріалів до
органів прокуратури.

Однак, суд зауважує, що наказ про
звільнення має містити чітко
сформульоване одноразове порушення,
яке стало підставою звільнення
керівника. Підставою для звільнення
відповідно до положень цієї статті є
вчинення особою разового грубого
порушення трудових обов'язків, а не
триваюче порушення, зокрема, неналежне
виконання своїх обов'язків тощо.

До того ж, під час судового розгляду
справи надані докази, які спростовують
твердження відповідача про
ненаправлення матеріалів до органів
прокуратури - лист, адресований
прокуророві Липовецького району,
заступнику прокурора області, від
21.07.20014 № 10-02/2468/14 "Щодо вжиття заходів
прокурорського реагування".

Відтак, відповідач не довів, у чому
виявилось одноразове грубе порушення
позивачем трудових обов'язків, за яке
застосоване дисциплінарне стягнення у
вигляді звільнення.

Крім того, суд установив, що на момент
звільнення позивача він був тимчасово
непрацездатний (з 26.06.2014 по 03.10.2014, що
підтверджується листом
непрацездатності серії АГН № 792002 (а. с.
12). Водночас, статтею 40 КЗпП
передбачено, що не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності, а також у період
перебування працівника у відпустці.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992 року № 9
"Про практику розгляду судами трудових
спорів" також зазначається, що
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обґрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

Відповідач у спростування факту
звільнення позивача у період його
тимчасової непрацездатності
посилається на відсутність в день
видання відповідного розпорядження
такої інформації. Крім того,
представник відповідача стверджував,
що відповідно до табелю обліку
використання робочого часу позивач був
присутній на робочому місці, що також
підтверджується доповідною запискою
головного спеціаліста відділу
декларування сільсько-господарської
продукції Здорика С. С.

Позивач в судовому засіданні не
заперечував, що був присутній на
робочому місці 26.09.2014 до 11:30 та пояснив,
що після того звернувся до медичного
закладу у зв'язку з поганим
самопочуттям.

Cуд досліджував табель обліку
використання робочого часу
Держсільгоспінспекції у Вінницькій
області за вересень 2014 року (а. с. 60), в
якому зазначено, що ОСОБА_2 26.09.2014
відпрацював повний 8-ми годинний
робочий день. Однак вказане суперечить
самому виданому наказу № 191-кт "Про
звільнення ОСОБА_2, скільки відповідно
до наказу позивача звільнено 26.09.2014,
відтак позивач не міг пропрацювати
повний робочий день, а останнім днем,
який відпрацював ОСОБА_2 у табелі
обліку використання робочого часу мало
б бути зазначено 25.09.2014.

Суд також враховує, що наказ про
звільнення ОСОБА_2 не був вручений
позивачу особисто під розписку, а
направлений на поштову адресу
позивача, що також підтверджує факт
прийняття оскаржуваного наказу в
період його тимчасової
непрацездатності та суперечить
положенням ст. 47 КЗпП. Вказаною статтею,
зокрема визначено, що в разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові копію наказу про
звільнення з роботи та належно
оформлену трудову книжку.

Крім того, всупереч положенням ст. 47
КЗпП позивачу не була видана належно
оформлена трудова книжка.

Викладені вище обставини є достатніми
для висновку суду про протиправність
наказу Державної інспекції сільського
господарства України від 26.09.2014 № 191-кт
про звільнення позивача з посади
першого заступника начальника
Державної інспекції сільського
господарства у Вінницькій області на
підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Однак,
відповідач, заперечуючи проти позову,
не переконав суд у правомірності
прийняття оскаржуваного наказу та не
спростував тверджень позивача.

Відтак, діючи в межах заявлених
позовних вимог, суд вважає за необхідне
скасувати вказаний наказ відповідача
та поновити ОСОБА_2 на посаді першого
заступника начальника Державної
інспекції сільського господарства у
Вінницькій області.

Приймаючи рішення в цій справі, суд
також керувався постановою Пленуму
Верховного суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" № 9
від 06.11.1992 року, відповідно до якої
діяльність судів по розгляду справ
цієї категорії повинна спрямовуватися
на всемірну охорону конституційного
права кожного на працю, яке включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку особа вільно обирає або на
яку вільно погоджується, а також на
охорону прав і законних інтересів
підприємств, установ, організацій, на
зміцнення трудової та виробничої
дисципліни, на виховання працівників
у дусі свідомого й сумлінного
ставлення до праці.

Суд також вважає, що вимоги позивача
про зобов'язання здійснити виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу підлягають задоволенню з
огляду на таке.

Частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України
визначено, що у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 № 100,
середня заробітна плата за час
вимушеного прогулу обчислюється
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана відповідна
плата.

Враховуючи задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання протиправним
та скасування наказу про його
звільнення та поновлення на посаді, суд
вважає за необхідне зобов'язати
Держсільгоспінспекцію України
здійснити виплату ОСОБА_2 середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з
дня незаконного звільнення 26.09.2014 по
день поновлення на посаді, з
відрахуванням зборів і обов'язкових
платежів і сум, виплачених при
звільненні.

Приймаючи рішення у справі, суд також
керується ст. 256 КАС України, згідно з п.
2 та п. 3 ч. 1 якої негайно виконуються
постанови суду про поновлення на
посаді у відносинах публічної служби
та присудження виплати заробітної
плати, іншого грошового утримання
у відносинах публічної служби та
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби - у межах
суми стягнення за один місяць.

За таких обставин суд вважає за
необхідне постанову суду в частині
поновлення на посаді та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу у межах заробітку
за один місяць допустити до негайного
виконання.

Оскільки судові витрати у справі
відсутні, підстав для їх відшкодування
відповідно до положень ст. 94 КАС
України немає.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Голови Держсільгоспінспекції
України № 191-кт від 26 вересня 2014 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді першого
заступника Держсільгоспінспекції у
Вінницькій області.

Зобов'язати Державну інспекцію
сільського господарства України
здійснити виплату ОСОБА_2 середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова в частині поновлення на
посаді та зобов'язання здійснити
виплати місячного заробітку за час
вимушеного прогулу підлягає негайному
виконанню.

Головуючий суддя Жернаков Михайло
Володимирович Судді: Дончик Віталій
Володимирович Комар Павло
Анатолійович