Справа № 524/2691/14-а
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 р.Справа №
524/2691/14-аКолегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
30.09.2014р. по справі № 524/2691/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

31.03.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із
позовом, у якому просила:

- визнати незаконною бездіяльність
Виконавчого комітету Автозаводської
районної Ради м. Кременчука в частині
не повідомлення при працевлаштуванні
до нього в 2010 році, про наявне у
позивача за колективним договором 2010 -
2013 рр. право на отримання матеріальної
допомоги в розмірі середньомісячної
заробітної плати для вирішення
соціально-побутових проблем;

- зобов'язати Виконавчий комітет
Автозаводської районної Ради м.
Кременчука нарахувати та виплатити за
2011 рік матеріальну допомогу для
вирішення соціально-побутових питань в
розмірі середньомісячної заробітної
плати.

Автозаводський районний суд м.
Кременчука Полтавської області
постановою від 30.09.2014 року відмовив у
задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій просила скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нову,
якою задовольнити позовні вимоги. В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на
порушення судом першої інстанції при
прийнятті постанови норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи. Зокрема, на думку апелянта, суд
першої інстанції не звернув уваги, що
положення п.5.3 розділу V колективного
договору не містять будь-якої вказівки,
що виплата матеріальної допомоги
здійснюється лише у випадку подання
працівником заяви з проханням про це.

У відповідності до положень ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначена адміністративна
справа розглянута в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом,
позивач ОСОБА_1 працювала у виконавчому
комітеті Автозаводської районної Ради
м. Кременчука на посаді спеціаліста І
категорії відділу комунального майна
та земельних відносин з 26 січня 2010 року
до 07 липня 2011 року.

20 квітня 2010 року на загальних зборах
профспілкового комітету виконавчого
комітету Автозаводської районної Ради
м. Кременчука та Автозаводської
районної Ради м. Кременчука було
прийнято колективний договір на 2010 - 2013
роки.

Згідно п. 5.3. розділу 5 колективного
договору адміністрація
зобов'язувалася при наявності коштів
надавати матеріальну допомогу
працюючим в розмірі середньомісячної
заробітної плати на вирішення
соціально-побутових питань.

У 2011 році позивач не подавала
відповідачу заяву про нарахування та
виплату їй матеріальної допомоги на
вирішення соціально-побутових питань.

Позивач не подавала відповідну заяву
про нарахування та виплату такого виду
матеріальної допомоги і після її
звільнення до дня розгляду справи в
суді.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не
подала до суду належних і допустимих
доказів на підтвердження свого позову.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 33 Закону України « Про
державну службу » заробітна плата
державних службовців складається з
посадових окладів, премій, доплати за
ранги, надбавки за вислугу років на
державній службі та інших надбавок.

Положення ч.5 ст.37 Закону України "Про
державну службу" передбачають, що
визначення заробітної плати для
обчислення пенсій державним
службовцям здійснюється в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» в структуру заробітної
плати входить основна та додаткова
заробітна плата, а також заохочувальні
та компенсаційні виплати.

Статею 5 Закону України «Про колективні
договори і угоди» передбачено, що умови
колективних договорів і угод,
укладених відповідно до чинного
законодавства, є обов'язковими для
підприємств, на які вони поширюються,
та сторін, які їх уклали. Умови
колективних договорів або угод, що
погіршують порівняно з чинним
законодавством становище працівників,
є недійсними, і забороняється включати
їх до договорів і угод. Забороняється
включати до трудових договорів умови,
що погіршують становище працівників
порівняно з чинним законодавством,
колективними договорами та угодами.

В пп. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів
України «Про упорядкування структури
та умов оплати праці працівників
апарату органів виконавчої влади,
органів прокуратури, судів та інших
органів» від 09 березня 2006 року
№268,зазначено, що надано право
керівникам органів, зазначених у
пункті 1 цієї постанови, у межах
затвердженого фонду оплати праці
надавати працівникам матеріальну
допомогу для вирішення
соціально-побутових питань та допомогу
для оздоровлення при наданні щорічної
відпустки у розмірі, що не перевищує
середньомісячної заробітної плати
працівника (місячного грошового
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького складу).

Згідно з роз'ясненням Міністерства
праці та соціальної політики України
від 16 жовтня 2009 року №620/13/84-09, рішення
про надання такої матеріальної
допомоги приймається керівником
відповідного органу, виходячи з
обставин, викладених у заяві
працівника.

Аналізуючи вищезазначені положення,
колегія суддів вважає, що надання
працівникам матеріальної допомоги для
вирішення соціально-побутових питань
можливе лише на підставі заяви
працівника.

Однак з матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_1 не подавала відповідну заяву
про нарахування та виплату такого виду
матеріальної допомоги.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що дії Виконавчого
комітету Автозаводської районної Ради
м. Кременчука є правомірними, оскільки
відсутні підстави для нарахування та
виплати позивачу матеріальної
допомоги для вирішення
соціально-побутових питань.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що їй не були відомі умови
колективного договору, яким
передбачена матеріальна допомога,
колегією суддів до уваги не
приймаються, оскільки відсутність
бажання реалізації своїх трудових прав
працівником не є провиною роботодавця.

Отже, переглянувши постанову суду
першої інстанції, в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що при її прийнятті суд першої
інстанції у повному обсязі з'ясував
обставини справи і правильно
застосував до спірних правовідносин
норми матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 30.09.2014р. по справі № 524/2691/14-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Ральченко І.М.Судді
Бершов Г.Є. Катунов В.В.