Справа № 2а-09162193/11
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
Справа № 876/2138/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді
Костіва М.В.,

суддів
Шавеля Р.М., Гулида Р.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Тлумацькому районі
Івано-Франківської області на
постанову Тлумацького районного суду
Івано-Франківської області від 16.08.2011
року в справі №2-а-09162193/11 за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Тлумацькому районі
Івано-Франківської області про
визнання дій протиправними та
зобов'язання провести перерахунок
пенсії,

встановив:

28.07.2011 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом, у якому
просив визнати неправомірною відмову
управління Пенсійного фонду України в
Тлумацькому районі Івано-Франківської
області у перерахунку його пенсії у
відповідності з вимогами ст.ст. 50, 54, 67
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (Закон № 796-XII), ст. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» та
зобов'язати відповідача провести йому
перерахунок та виплачувати основну
(державну) пенсію у розмірі не менше
шести мінімальних пенсій за віком,
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 50% мінімальної
пенсії за віком, та підвищення до
пенсії як інваліду ІІІ групи в розмірі
30% прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, за період з
29.04.2010 року.

Ухвалою судді Тлумацького районного
суду Івано-Франківської області від
29.07.2011 року заявлений позов у частині
вимог за період з 29.04.2010р. до 28.01.2011р.
залишено без розгляду через пропуск
строку звернення до суду.

Постановою Тлумацького районного суду
Івано-Франківської області від 16.08.2011
року вищевказаний позов задоволено
частково, визнано неправомірною
відмову управління Пенсійного фонду
України в Тлумацькому районі
Івано-Франківської області у
проведенні перерахунку пенсії
позивача згідно з вимогами ст.ст. 50, 54, 67
Закону № 796-XII та зобов'язано
відповідача провести позивачу
перерахунок і виплату державної пенсії
у розмірі не менше шести мінімальних
пенсій за віком та додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 %
мінімальної пенсії за віком з
врахуванням ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та проведених
виплат за період з 28.01.2011 року по 18.06.2011
року. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
управління Пенсійного фонду України в
Тлумацькому районі Івано-Франківської
області просить зазначене судове
рішення скасувати і ухвалити нове, яким
повністю відмовити у задоволенні
адміністративного позову, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального права та неповноту
з'ясування істотних обставин справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
встановлений ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» мінімальний
розмір пенсії за віком застосовується
виключно для визначення розміру
пенсій, призначених відповідно до
зазначеного Закону, і не може
враховуватися для перерахунків або
підвищень інших пенсій, в тому числі
пенсій, призначених згідно із Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Вважає, що пенсію позивачу правомірно
було обчислено відповідно до положень
ст. 54 Закону № 796-XII із змінами,
внесеними Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України». Вказує на
те, що при розрахунку розміру пенсії
позивача необхідно керуватися
насамперед постановами КМ України № 530
від 28.05.2008 року та № 654 від 16.07.2008 року.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і доводи
апелянта у їх сукупності, колегія
суддів дійшла переконання, що подана
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних мотивів.

Встановлено, що позивач є особою, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи першої категорії, та
визнаний інвалідом ІІІ групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з наслідків
аварії на ЧАЕС, а тому відповідно до
ст.ст. 50, 54 Закону № 796-XII має право на
одержання пенсії, не нижчої шести
мінімальних пенсій за віком, і
додаткову пенсію у розмірі 50 %
мінімальної пенсії за віком.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року визнано такими, що не
відповідають Конституції України
положення п. 28 Розділу II Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», якими
було змінено редакції ст.ст. 50, 54
вищевказаного Закону та обмежено право
на отримання спірної пенсії, із
вказівкою на те, що дане рішення
Конституційного Суду України має
преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статей законів, що визнані
неконституційними.

Відповідно до ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, за яким людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права. У своєму рішенні у
справі «Кечко проти України» від 08.11.2005
року Європейський Суд з прав людини
звертає увагу на те, що у межах свободи
дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Пленум Верховного Суду України у п. 5
постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» звернув увагу
на те, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Відповідно до положень ст. 17 Закону
України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії» основні державні соціальні
гарантії встановлюються законами з
метою забезпечення конституційного
права громадян на достатній життєвий
рівень. До числа основних державних
соціальних гарантій включаються
мінімальний розмір заробітної плати,
мінімальний розмір пенсії за віком,
неоподатковуваний мінімум доходів
громадян, розміри державної соціальної
допомоги та інших соціальних виплат.

З урахуванням наведених норм
апеляційний суд дійшов переконання, що
законодавством України Кабінету
Міністрів України не надано
повноважень щодо встановлення розміру
мінімальної пенсії за віком або по
встановленню в абсолютних цифрах
розмірів соціальних виплат, які
відповідно до чинного законодавства
визначаються залежно від розміру
мінімальної пенсії за віком або
розміру мінімальної заробітної плати.
Встановлюючи у постановах № 530 від
28.05.2008 року та № 654 від 16.07.2008 року
вищезазначений суб'єкт владних
повноважень вийшов за межі своїх
повноважень, оскільки не уповноважений
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» зменшувати закріплені
останнім конкретні розміри доплат,
пенсій і компенсацій.

У вказаному Законі викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Тому звуження підзаконним актом змісту
та обсягу права, наданого Законом №
796-XII, є неправомірним і безпідставним.

Крім того, зі статей 50 та 54 Закону № 796-XII
випливає, що під час визначення розміру
пенсії та щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, за основу
їх нарахування береться мінімальна
пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене колегія суддів
дійшла переконання, що положення
частини третьої статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», з якої
випливає, що мінімальний розмір пенсії
за віком, встановлений абзацом першим
частини першої цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, не
слід брати до уваги, оскільки наявність
такої норми за відсутності іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання пенсії і щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, як це
встановлено статтями 50 та 54 Закону №
796-XII.

Така правова позиція щодо застосування
наведених норм права у спорах цієї
категорії висловлена Верховним Судом
України, зокрема, у постановах від 24
березня та 16 вересня 2009 року (№№
21-2112во08, 21-1293во09 відповідно), 24 жовтня 2011
року (№21-28а11), 23 квітня 2012 року (№ 21-239а11).

Відповідно до частини третьої статті 67
Закону № 796-XII, яка набрала чинності 31
жовтня 2006 року, у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4
категорій, та розмір щомісячної
компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка носить
імперативний характер, на переконання
колегії суддів, свідчить, що підставою
для перерахунку пенсії є встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму і
цей перерахунок здійснюється з дня
встановлення такого мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальний розмір
пенсій за віком встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.
Оскільки позивачу слід визначати
пенсію, виходячи з мінімальної пенсії
за віком, яка встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, то в разі
збільшення розміру цього прожиткового
мінімуму перерахунок пенсії позивача
повинен проводитись, виходячи з нового
розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому відмова відповідача у проведенні
такого перерахунку у разі встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, є протиправною.

Проте, колегія суддів вважає
помилковим часткове задоволення
позовних вимог до 18.06.2011 року.

Так, Законом України «Про внесення змін
до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2011 рік»» від 14 червня
2011 року №3491-VI, який набрав чинності
19.06.2011 року, прикінцеві положення
доповнено пунктом 4, відповідно до яких
установлено, що у 2011 році норми і
положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Однак постанова Кабінету Міністрів
України від 06 липня 2011 року № 745 «Про
встановлення деяких виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету» набрала чинності
23 липня 2011 року, тому суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
задоволення позовних вимог по 22.07.2011
року включно.

Відповідно до ст. 201 КАС України
підставою для зміни постанови суду
першої інстанції є правильне по суті
вирішення справи, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне
вказати на те, що правильно по суті
вирішивши справу, суд першої інстанції
при вирішенні позовних вимог за
вказані періоди помилково застосував
норми матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла переконання, що
постанова суду першої інстанції
підлягає зміні в частині періоду, за
який позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Керуючись ст. 183-2, 195, 197, 198, 201, 205, 206, 254, 256
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Тлумацькому
районі Івано-Франківської області -
задовольнити частково.

Постанову Тлумацького районного суду
Івано-Франківської області від 16.08.2011
року в справі № 2-а-09162193/11 в частині
періоду, за який позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню,
змінити.

Визнати неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України в Тлумацькому
районі Івано-Франківської області щодо
перерахунку та виплати ОСОБА_1
державної (основної) та додаткової
пенсії у відповідності до ст.ст. 50, 54, 67
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за період з 28.01.2011 року до
22.07.2011 року.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Тлумацькому районі
Івано-Франківської області нарахувати
та виплатити ОСОБА_1 призначену пенсію
як інваліду III групи, відповідно до
ст.ст. 50, 54, 67 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», виходячи з розміру
державної (основної) пенсії в розмірі 6
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, в розмірі 50 процентів
мінімальної пенсії за віком з
врахуванням ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», що встановлена згідно
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність, та
виплачених сум за період з 28.01.2011 року
до 22.07.2011 року включно.

В решті постанову залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, що беруть участь у справі,
і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
Костів М.В.

Судді
Шавель Р.М.

Гулид Р.М.