Справа № 802/3807/14-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 листопада 2014 р.
Справа № 802/3807/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Томчука А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Медяної Н.А.

позивача: Піжук
С.В.

відповідача:
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: Могилів-Подільського
міськрайонного центру зайнятості

до: ОСОБА_2

про: стягнення сум матеріального
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2014 року Могилів-Подільський
міськрайонного центру зайнятості (далі
- Могилів-Подільський МРЦЗ) звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі -
ОСОБА_2.) про стягнення незаконно
отриманої допомоги з безробіття в сумі
15739,69 грн.

Позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги тим, що відповідач з 28.07.2011 року
по 23.04.2012 року перебував на обліку в
Могилів-Подільському МРЦЗ як
безробітний та отримував за вказаний
період допомогу по безробіттю в
загальній сумі 15739,69 грн.. Зазначали, що
подаючи заяву та перебуваючи на обліку
в центрі зайнятості, відповідач мав
статус суб'єкта підприємницької
діяльності, що було встановлено
позивачем під час проведення 11.08.2014
року перевірки, за результатом якої
складено акт №56. Зазначене, в свою
чергу, стало підставою для видачі
центром зайнятості наказу 08.09.2014 року
№196, яким зобов'язано працівників
центру зайнятості прийняте відповідне
управлінське рішення щодо повернення
суми незаконно отриманого
матеріального забезпечення ОСОБА_2 та
вжити заходів щодо стягнення в повному
обсязі незаконно отриманих коштів.
Матеріальна допомога по безробіттю,
виплачена відповідачу у розмірі 15739,69
грн., у добровільному порядку на
розрахунковий рахунок позивача не
перерахована, що стало підставою для
звернення з даним позовом до суду.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити позов.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав, зазначив, що дійсно в 90-х
роках був зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, в той же
час приблизно в 1995 році він звернувся
із відповідною заявою про припинення
такої діяльності. На день звернення до
МРЦЗ він не є суб'єктом підприємницької
діяльності.

Суд, заслухавши пояснення відповідача,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 28.07.2011 року ОСОБА_2
звернувся до Могилів-Подільського МРЦЗ
із заявою про надання статусу
безробітного та призначення виплати
допомоги по безробіттю (а.с.6).

Судом з'ясовано, що 11.08.2014 року
начальником відділу взаємодії з
роботодавцями Могилів-Подільського
МРЦЗ проведено розслідування
страхових випадків та обгрнутованості
виплати матеріального забезпечення
відповідно до ЗУ «Про зайнятість
населення» про що складено акт №56
(а.с.5). Дана перевірка проводилась на
підставі службової записки начальника
відділу організації працевлаштування
населення Могилів-Подільського МРЦЗ за
№1252 від 04.08.2014 року на проведення
перевірки розслідування страхового
випадку.

08.09.2014 року Могилів-Подільським МРЦЗ
прийнято наказ №196 про стягнення зайво
виплаченого матеріального
забезпечення на випадок безробіття з
вини особи - ОСОБА_2 (а.с.7).

Надаючи правову оцінку
обґрунтованості позовних вимог, суд
виходить з наступного.

Спеціальним законом, що визначає
правові, фінансові та організаційні
засади загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
випадок безробіття є Закон України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття".

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття" право на
матеріальне забезпечення на випадок
безробіття (далі - забезпечення) та
соціальні послуги мають застраховані
особи.

Видами забезпечення за цим Законом є:
допомога по безробіттю, у тому числі
одноразова її виплата для організації
безробітним підприємницької
діяльності; допомога на поховання у
разі смерті безробітного або особи, яка
перебувала на його утриманні (ч.1 ст.7
Закону).

Частиною 2 статті 36 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" визначено, що застраховані
особи, зареєстровані в установленому
порядку як безробітні, зобов'язані
своєчасно подавати відомості про
обставини, що впливають на умови
виплати їм забезпечення та надання
соціальних послуг.

При цьому, цією ж статтею передбачено
стягнення з особи відповідно до
законодавства України в разі настання
певних обставин, що впливають на умови
виплати їй матеріального забезпечення
та надання соціальних послуг,
одержаних коштів.

Так, відповідно до Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення безробітним,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України,
Державної податкової адміністрації
України від 13.02.2009 року №60/62, постановою
правління Пенсійного фонду України від
13.02.2009 року №7-1 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 12.03.2009
року за №232/16248, яким визначено порядок
перевірки достовірності даних, які є
підставою для надання особі статусу
безробітної та виплати їй
матеріального забезпечення, що
зазначені в документах, поданих особою
до державної служби зайнятості,
зокрема, його п.3, перевірка проводиться
районними, міськрайонними, міськими та
районними у містах центрами
зайнятості, на які покладено виконання
функцій робочих органів виконавчої
дирекції Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття, за
місцем реєстрації роботодавця як
платника внесків на
загальнообов'язкове соціальне
страхування на випадок безробіття у
разі, коли подані застрахованою особою
документи дають їй право на одержання
допомоги по безробіттю відповідно до
частини першої статті 22 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" та коли під час перебування
особи на обліку як безробітної до
центру зайнятості надійшла інформація
від державних органів, підприємств,
установ, організацій чи громадян про
обставини, що впливають на умови
виплати матеріального забезпечення та
надання соціальних послуг безробітній
особі, яка відрізняється від поданих
нею відомостей, або така інформація
розміщена в засобах масової
інформації.

При цьому, рішення щодо проведення
перевірки приймається керівником
центру зайнятості.

Як зазначено в п.4 Порядку, для
проведення перевірки центри
зайнятості взаємодіють з Державною
податковою адміністрацією України та
Пенсійним фондом України шляхом обміну
інформацією про отримані особами, які
перебувають на обліку в державній
службі зайнятості як безробітні,
доходи від провадження
підприємницької діяльності, виконання
робіт за трудовим договором, у тому
числі за сумісництвом, під час роботи
за кордоном, виконання робіт (надання
послуг) за цивільно-правовими
договорами; обмін інформацією
здійснюється між Державним центром
зайнятості, Державною податковою
адміністрацією України та Пенсійним
фондом України як центральними
органами виконавчої влади; обмін
інформацією між центрами зайнятості та
державними реєстраторами здійснюється
згідно з Порядком взаємодії суб'єктів
інформаційного обміну щодо надання та
використання відомостей з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців,
затвердженим наказом
Держпідприємництва, ДПА, Держкомстату
від 07.12.2005 року №121/560/406, постановою
правління Пенсійного фонду України від
07.12.2005 року №23-3, постановою правління
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
випадок безробіття від 07.12.2005 року №368,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 16.12.2005 року за №1523/11803.

Відповідно до п.5 Порядку за
результатами перевірки оформлюється
акт, який підписується посадовими
особами, що її проводили; у разі
встановлення недостовірності даних, на
підставі яких особі надано статус
безробітної та право на виплату
матеріального забезпечення, особа
ознайомлюється з актом, про що
засвідчує власним підписом; у разі
відмови особи підписати акт про це
робиться відповідна відмітка
спеціалістом центру зайнятості.

У разі встановлення центром зайнятості
відповідно до цього Порядку належності
безробітної особи до категорії
зайнятих така особа знімається з
обліку як безробітна в установленому
законодавством порядку та повертає
суму незаконно отриманого
матеріального забезпечення і вартості
наданих соціальних послуг з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати матеріального
забезпечення та надання соціальних
послуг (пункт 6 Порядку).

За змістом п.7 Порядку рішення про
повернення коштів особою чи
роботодавцем оформлюється наказом;
протягом двох робочих днів після
прийняття рішення центр зайнятості
надсилає особі рекомендованим листом
повідомлення про необхідність
протягом 15 календарних днів з дня
отримання повідомлення повернути
незаконно виплачені кошти.

Відповідно ж до п.8 Порядку у разі
неможливості вручення повідомлення
про необхідність повернення коштів з
підстав, передбачених абзацом першим
пункту 132 Правил надання послуг
поштового зв'язку, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.08.2002 року №1155, відмови особи
повернути кошти, а також у разі
неповернення їх у встановлений строк
стягнення таких коштів здійснюється у
судовому порядку відповідно до
законодавства.

Приписи щодо повернення коштів в
судовому порядку в разі відмови особи
добровільно їх повернути містяться й в
п.6.14 Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20.11.2000 року №307 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 14.12.2000
року за №915/5136.

З огляду на наведене, слід
констатувати, що в разі встановлення
центром зайнятості належності
безробітної особи до категорії
зайнятих зверненню центру до такої
особи з вимогою про повернення
виплачених їй як допомога по
безробіттю коштів й можливому
подальшому його зверненню до суду в
разі відмови безробітного добровільно
повернути отримані кошти має
передувати розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення, яке
здійснюється лише на підставі рішення
керівника центру зайнятості шляхом
проведення перевірки достовірності
даних, які є підставою для надання
особі статусу безробітної та виплати
їй матеріального забезпечення, що
зазначені в документах, поданих особою
до державної служби зайнятості саме
під час її реєстрації та протягом
періоду її перебування на обліку як
безробітної, зі складенням за
результатами розслідування акту й в
разі встановлення в ньому
недостовірності даних, на підставі
яких особі надано статус безробітної
та призначено виплату матеріального
забезпечення, особа ознайомлюється з
цим актом під особистий підпис та
знімається з обліку як безробітна.

Як вбачається, з акту розслідування від
11.08.2014 року перевіряючими зазначено, що
ОСОБА_2 повторно зареєструвався з метою
пошуку роботи 24.07.2014 року (без надання
статусу безробітного). При
співставленні даних з довідки ЄДРС
виявлено, що ОСОБА_2 був зареєстрований
в Єдиному державному реєстрі юридичних
та фізичних осіб-підприємців 30.03.1993
року за номером запису 1006576. В
заяві про надання статусу безробітного
від 24.07.2014 року ОСОБА_2 зазначив, що в
даний час він не зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності.
Припинення підприємницької діяльності
ОСОБА_2 відбулося 25.07.2014 року. У зв'язку з
чим, відповідно до розслідування
страхового випадку стосовно ОСОБА_2
виявлено, що останній приховав від
служби зайнятості дані стосовно своєї
реєстрації в ЄДР юридичних та фізичних
осіб-підприємців, та незаконно отримав
статус безробітного 28.07.2011 року.

Однак, суд не погоджується з таким
твердженням позивача та критично
ставиться до такої позиції позивача.
Оскільки, в судовому засіданні
з'ясовано, що ОСОБА_2 підтвердив той
факт, що реєструвався як суб'єкт
підприємницької діяльності в 1993 році,
але припинив її у 1995 році. Також,
відповідач пояснив суду, що дану
інформацію він особисто доніс
представникам позивача, оскільки саме
за проханням останніх під час
повторної реєстрації в МРЦЗ, він 25.07.2014
року звернувся до державного
реєстратора про підтвердження
припинення підприємницької діяльності
як ФОП (а.с.8, 21). На підтвердження
вказаного останній надав суду довідку
з Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
Серії АА №502333 станом на 24.07.2014 року. В
даній довідці державним реєстратором
внесено наступний запис: «надається
інформація про відсутність відомостей
у Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»
(а.с.20).

Серед іншого, відповідач надав суду
копії довідок Могилів-Подільської ОДПІ
№4576/17 від 02.09.2014 року та №5414/18 від 14.10.2014
року про те, що ОСОБА_2 не
зареєстрований в Могилів-Подільській
ОДПІ, як фізична особа-підприємець та
про що відсутня відповідна інформація
про доходи (а.с.24, 25). Крім того, надав
суду копію трудової книжки в
підтвердження того, що трудову
діяльність розпочав з 2008 року (а.а.26-27).

Натомість, в спростування позиції
позивача, суд вважає за необхідне
вказати на те, що останніми надано в
підтвердження того, що ОСОБА_2 нібито
був зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, витяг з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. З
даного витягу вбачається, що згідно
запису 1 внесено наступні дані, а саме:
дата та номер запису про проведення
державної реєстрації фізичної
особи-підприємця - 30.03.1993 року,
відомості відсутні; дата та номер
запису про державну реєстрацію
припинення підприємницької діяльності
ФОП, підстава для його внесення - 25.07.2014
року, 5006576, припинено, власне
рішення (а.с.22-23).

Разом з тим, дослідивши наданий доказ
суд встановив, що останній датований
10.11.2014 року, окрім того запис про
внесення даних про припинення
підприємницької діяльності здійснений
державним реєстратором 25.07.2014 року, що
за своєю суттю суперечить даним, які
містяться в довідці Реєстраційної
служби Могилів-Подільського МУЮ
Вінницької області від 24.07.2014 року.

В свою чергу, суд вважає за необхідне
зазначити той факт, що до 01.07.2004 року
державна реєстрація юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців проводилась
у відповідних органах виконавчої
влади. Відповідно така реєстрація
здійснювалась згідно положень норм
законодавства діючого на момент
проведення реєстрації підприємницької
діяльності. Так, в силу положень
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Положення про
державну реєстрацію суб'єктів
підприємницької діяльності та про
реєстраційний збір за державну
реєстрацію суб'єктів підприємницької
діяльності» від 29.04.1994 року №276
(втратила чинність на підставі
Постанови Кабінету Міністрів України
№740 від 25.05.1998 року) передбачалось, що
державна реєстрація суб'єктів
підприємницької діяльності
проводилась у виконавчому комітеті
міської, районної в місті Ради або в
районній, районній міст Києва і
Севастополя державній адміністрації
за їх місцезнаходженням (місцем
проживання). За наявності всіх
документів, зазначених у пунктах 4 - 6
цього Положення, орган державної
реєстрації протягом п'яти робочих днів
з дати надходження цих документів
зобов'язувався провести державну
реєстрацію суб'єкта підприємницької
діяльності і видав заявникові
свідоцтво за зразком додатка № 3 (для
юридичної особи) або додатка № 4 (для
фізичної особи) та один примірник
установчих документів з відповідною
відміткою органу державної реєстрації
(для юридичної особи).

Тобто, з урахуванням вище викладеного
вбачається, що належним підтвердженням
проведення державної реєстрації
підприємницької діяльності є
наявність, в даному випадку у фізичної
особи, свідоцтва про проведення такої
реєстрації. Таким чином, постає
питання, яким чином здійснювався запис
про припинення підприємницької
діяльності ОСОБА_2 як ФОП, оскільки
представником позивача суду не надано
свідоцтва про реєстрацію такої
діяльності, жодного доказу наявності
останнього з посилання в акті
перевірки не вбачається, а також
підтвердження належного існування як
такого суду не надано. Як наслідок,
зазначене свідчить про те, що позивачем
не доведено факту того, що на час
звернення до МЦРЗ про надання статусу
безробітного, ОСОБА_2 дійсно був
зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності. Як
наслідок вище вказаного, суд не вважає
здійснену за період з 28.07.2011 року по
23.04.2012 року ОСОБА_2 виплату з допомоги по
безробіттю у розмірі 15739,69 грн., як таку
що отримана неправомірно.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

Відповідно ж до ст.70 КАС України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування;
сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень; докази, одержані з
порушенням закону, судом при вирішенні
справи не беруться до уваги; обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Отже, позивач заявляючи вимоги про
стягнення виплаченої допомоги по
безробіттю, послався на докази, які
отримані ним з порушенням процедури,
визначеної чинним законодавством, а
тому суд вважає, що у задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Томчук Андрій
Валерійович