Справа № 2а-4182/11/2170
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/50077/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Ланченко Л.В.

Федорова М.О.

за участю:

секретаря
Волошина В.М.

представника позивача
Князь І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби

на постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 25.11.2011

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19.06.2012

у справі №2-а- 4182/11/2170

за позовом Відкритого
акціонерного товариства
Проектно-будівельна фірма «Херсонбуд»

до Державної податкової інспекції
у м. Херсоні

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
Проектно-будівельна фірма «Херсонбуд»
(далі по тексту - позивач, ВАТ ПБФ
«Херсонбуд») звернулося до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Херсоні (далі
по тексту - відповідач, ДПІ у м. Херсоні)
про скасування податкових
повідомлень-рішень від 20.07.2011 №,
№, від 15.07.2011 №.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 25.11.2011, яка
залишена без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 19.06.2012, позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від
20.07.2011 № в частині збільшення
грошового зобов'язання по податку на
прибуток на суму 117119,04 грн. та
застосування штрафних санкцій в сумі
29279,00 грн. Визнано протиправними та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 20.07.2011 №000249230
в частині збільшення грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість на суму 1799776,40 грн. та
застосування штрафних санкцій в сумі
449944,10 грн. Визнано протиправними та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 15.07.2011 №.
В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення про відмову у позові,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій зазначено,
що згідно акту перевірки встановлено
порушення позивачем вимог: п. 1.32 ст. 1,
пп. 4.1.1, пп. 4.1.6, п. 4.1 ст. 4, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп.
5.3.9 п. 5.3 ст. 5, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого був
занижений податок на прибуток на суму
264834,00 грн., в тому числі за 4-й квартал 2008
року на суму 122490,00 грн., за 2009 рік - 49817,00
грн.; за 2010 рік - 92526,00 грн., зменшено
від'ємне значення об'єкта
оподаткування за 1-й квартал 2011 рік у
сумі 30279,00 грн.; пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4,
пп. 7.2.1, пп. 7.2.4 п. 7.2, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.1, п.
7.4, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.3 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податок на додану вартість в періоді,
що перевірявся, на загальну суму 1799451,00
грн., занижено податок на додану
вартість структурними підрозділами як
окремими платниками податку на
загальну суму 97479,41 грн. (БМУ «Промбуд -
2» на суму 17923,00 грн.; БМУ «Промбуд - 3» на
суму 56360,90 грн.; БМУ «Промбуд-6» на суму
1468,17 грн.; ПП «Витязь» - на суму 21727,34
грн.); п. 2.3 ст. 2 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, а саме: перевищення
граничної суми розрахунків одного
підприємства з іншим протягом одного
дня у розмірі 4449,09 грн. та інші
порушення.

Щодо правомірності формування
позивачем податкового кредиту та
валових витрат по господарським
операціям з ПП «Респірес», ПП
«Стальсервіс», то судами зазначено
наступне.

Згідно з п. 1.6, п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
законом, а податкове зобов'язання - це
загальна сума податку, одержана
(нарахована) платником податку у
звітному (податковому) періоді, що
визначена згідно з цим законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 6.1
ст. 6 та ст. 81 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Приписами пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що до складу
податкового кредиту підлягають
включенню суми сплаченого
(нарахованого) податку, що підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями. Не дозволяється
включення до податкового кредиту
будь-яких витрат по сплаті податку, що
не підтверджені податковими
накладними.

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Правові наслідки у вигляді виникнення
права платника податку на формування
витрат та податкового кредиту з ПДВ
наступають лише у разі реального
(фактичного) вчинення господарських
операцій з придбання
товарів/робіт/послуг, що пов'язані з
рухом активів, зміною зобов'язань чи
власного капіталу платника, та
відповідають економічному змісту,
відображеному в укладених платником
податку договорах, а не лише оформлення
відповідних документів або рух
грошових коштів на рахунках платників
податку.

Факт здійснення господарських
операції позивачем з зазначеними
контрагентами податковими накладними,
видатковими накладними, подорожніми
листами про доставку металопродукції,
актами прийомки виконаних робіт,
договорами по взаємовідносинам з ПП
«Стальсервіс», договорами про
здійснення будівельно-монтажних робіт
на виробничому корпусі ТОВ «Данон
Дніпро», копією ліцензії на будівельну
діяльність, видану ПП «Респірес»
строком до 24.10.2010, актами виконаних
робіт, податковими накладними,
накладними на продукцію.

Стосовно віднесення позивачем до
валових витрат на утримання
нерухомості - дитячого садка по вул.
Димитрова, 25 а, дитячого комбінату №5 по
вул. Робоча, 125, усього на суму 287808,52 грн.,
судами зазначено наступне.

Відповідно до пп. 5.4.9 п. 5.4 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (зі змінами та
доповненнями) до валових витрат
відносяться витрати платника податку
на утримання, експлуатацію та
забезпечення основної діяльності
таких об'єктів соціальної
інфраструктури, що перебували на
балансі й утримувалися за рахунок
такого платника податку на момент
набрання чинності цим Законом (крім
капітальних затрат, які підлягають
амортизації), зокрема: закладів
середньої та середньої
професійно-технічної освіти і закладів
підвищення кваліфікації працівників
такого платника податку; спортивних
залів і площадок, що використовуються
безоплатно для фізичного оздоровлення
та психологічного відтворення
працівників, клубів і будинків
культури, в разі якщо вони не
використовуються для надання платних
послуг та іншої комерційної діяльності
(крім будинків відпочинку, туристичних
баз та інших подібних закладів);
приміщень, що використовуються
платником податку для організації
харчування працівників такого
платника податку; багатоквартирного
житлового фонду, включаючи гуртожитки,
одноквартирного житлового фонду в
сільській місцевості та об'єктів
житлово-комунального господарства, які
перебувають на балансі юридичних осіб,
щодо яких платником податку прийнято
документально оформлене рішення про
передачу на баланс місцевих рад.

При цьому, норми зазначеного підпункту
стосуються витрат на утримання,
експлуатацію та забезпечення основної
діяльності об'єктів соціальної
інфраструктури, які перебувають на
балансі платника податку не для
здійснення господарської діяльності з
метою отримання доходу, а для
соціальних цілей, що зумовлює
особливий підхід до обліку таких
витрат, витрати на утримання й
експлуатацію об'єктів соціальної
інфраструктури (зокрема, на оплату
електроенергії, комунальних послуг,
заробітну плату технічного персоналу й
інші витрати, пов'язані з утриманням
об'єкта в належному стані та його
експлуатацією) включаються до складу
валових витрат платника податку в
повному обсязі.

Так, відповідачем не доведено, що
дитячий садок по вул. Димитрова, 25 а та
дитячий комбінат №5 по вул. Робоча, 125
використовувався позивачем з метою
отримання доходу, а не для соціальних
цілей. Таким чином, податкове
повідомлення-рішення в цій частині
цілком обґрунтовано скасовано судами
попередніх інстанцій.

Щодо правомірності формування
позивачем податкового кредиту на суму
1731576,80 грн., внаслідок укладання 31.12.2010
договорів фінансового лізингу з ПАТ
«Марфін банк», то суди зазначили
наступне.

Згідно ст. ст. 806, 807 Цивільного кодексу
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До відносин,
пов'язаних з лізингом, застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж
та положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом. Предметом
договору лізингу може бути неспоживча
річ, визначена індивідуальними
ознаками, віднесена відповідно до
законодавства до основних фондів.
Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» фінансовий лізинг -
це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі). Статтею 16 вказаного Закону
передбачено, що сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Згідно з абз. 2-8 пп. 1.18.2 п. 1.18 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» лізинг (оренда)
вважається фінансовим, якщо лізинговий
(орендний) договір містить одну з таких
умов: об'єкт лізингу передається на
строк, протягом якого амортизується не
менше 75 відсотків його первісної
вартості за нормами амортизації,
визначеними ст. 8 цього Закону, та
орендар зобов'язаний придбати об'єкт
лізингу у власність протягом строку
дії лізингового договору або в момент
його закінчення за ціною, визначеною у
такому лізинговому договорі; сума
лізингових (орендних) платежів з
початку строку оренди дорівнює або
перевищує первісну вартість об'єкта
лізингу; якщо у лізинг передається
об'єкт, що перебував у складі основних
фондів лізингодавця протягом строку
перших 50 відсотків амортизації його
первісної вартості, загальна сума
лізингових платежів має дорівнювати
або бути більшою 90 відсотків від
звичайної ціни на такий об'єкт лізингу,
діючої на початок строку дії
лізингового договору, збільшеної на
суму процентів, розрахованих виходячи
з облікової ставки Національного банку
України, визначеної на дату початку дії
лізингового договору на весь його
строк; майно, яке передається у
фінансовий лізинг, є виготовленим за
замовленням лізингоотримувача
(орендаря) та після закінчення дії
лізингового договору не може бути
використаним іншими особами, крім
лізингоотримувача (орендаря), виходячи
з його технологічних та якісних
характеристик. Для цілей цього
підпункту під терміном строк
фінансового лізингу розуміється строк
від дати передання майна
лізингоотримувачу (орендарю) до дати
набуття права власності на таке майно
або здійснення останнього лізингового
платежу лізингоотримувачем, залежно
від того, яка подія сталася раніше.
Незалежно від того, чи відноситься
лізингова операція до фінансового
лізингу відповідно до норм цього
підпункту чи ні, сторони договору
можуть визначити при укладенні
договору таку операцію як оперативний
лізинг без права подальшої зміни
статусу такої операції до закінчення
дії відповідного договору.

Відповідно до пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону
України «Про податок на додану
вартість» об'єктом оподаткування є
операції платників податку з поставки
товарів та послуг, місце поставки яких
знаходиться на митній території
України, в тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору) для
погашення заборгованості
заставодавця, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу у
користування лізингоотримувача
(орендарю).

Згідно п. 1.4 ст. 1 вказаного Закону
поставка послуг - будь-які операції
цивільно-правового характеру з
виконання робіт, надання послуг,
надання права на користування або
розпорядження товарами, у тому числі
нематеріальними активами, а також з
поставки будь-яких інших, ніж товари,
об'єктів власності за компенсацію, а
також операції з безоплатного
виконання робіт, надання послуг.
Поставка послуг включає, зокрема,
надання права на користування або
розпорядження товарами у межах
договорів оренди (лізингу), поставки,
ліцензування або інші способи передачі
права на патент, авторське право,
торговий знак, інші об'єкти права
інтелектуальної, в тому числі
промислової, власності.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
що відповідачем не доведено, що
одержанні позивачем будівлі за
договорами фінансового лізингу не
належать до об'єктів оподаткування
згідно вимог ст. 3 Закону України «Про
податок на додану вартість»

Стосовно порушення позивачем п. 2.3 ст. 2
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні, а саме:
перевищення граничної суми
розрахунків одного підприємства з
іншим протягом одного дня у розмірі
4449,09 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 Господарського
кодексу України, строки застосування
адміністративно-господарських санкцій
до суб'єктів господарювання
встановлюються цим Кодексом. Такі
санкції можуть бути застосовані
протягом шести місяців з дня виявлення
порушення, але не пізніш як через один
рік з дня порушення цим суб'єктом
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності, крім випадків,
передбачених ст. 250 цього Кодексу.

Відповідачем у акті перевірки
зазначено порушення щодо перевищення
граничної суми розрахунків одного
підприємства з іншим протягом одного
дня за 2008 рік, а відповідно рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій до позивача ДПІ у м. Херсоні
було прийнято 15.07.2011, тобто більше чім
через рік з дня вчинення позивачем
порушення, що виключає застосування до
позивача відповідних штрафних санкцій.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та надано їм
правильну юридичну оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли б призвести до зміни чи
скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Херсоні Херсонської
області Державної податкової служби
залишити без задоволення.

Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 25.11.2011 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19.06.2012
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)Л.В. Ланченко (підпис)М.О.
Федоров