Справа № 490/2348/13-а
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

12 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
490/2348/13-а

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції:
Брагар В. С.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Джабурія О.В.

суддів - Крусяна
А.В.

- Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Миколаївській області на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Миколаївській області про визнання
протиправною та скасування постанови
від 15.02.2013 року № 14,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами про визнання протиправною та
скасування постанови відповідача від
15.02.2013 року №14.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що постанова винесена
відповідачем безпідставно оскільки
позивач не здійснював порушень
містобудівної діяльності з підстав,
зазначених в позовній заяві та
додаткових поясненнях.

Відповідач заперечив проти позову і
зазначив, що під час перевірки позивача
встановлено факт реконструкції об'єкту
без відповідних документів, що дають
право на такі роботи, що є порушенням
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності» від 17.02.2011
року №3038-VI (далі Закон №3038). За таких
обставин відповідач просить суд
відмовити позивачу в задоволені
позову.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2014
року позов задоволено в повному обсязі.
Визнано протиправною та скасовано
постанову Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Миколаївській області від 15.02.2013 року
№14 про накладення штрафу за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності. Присуджено на користь
ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 34,41грн.
з Державного бюджету України.

Не погодившись з таким рішенням
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Миколаївській області звернулась з
апеляційною скаргою на зазначену
постанову. Апелянт просить скасувати
постанову суду та прийняти нову
постанову, якою відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України
суд апеляційної інстанції розглянув
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки у судове
засідання не прибули сторони, які
беруть участь у справі, проте про
розгляд справи були належним чином
повідомлені.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2
зареєстрований, як фізична
особа-підприємець та здійснює
підприємницьку діяльність (СТО з
автомийкою) за адресою: АДРЕСА_1.

01.02.2013 року відповідачем проведено
перевірку позивача, щодо дотримання
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, державних
будівельних норм, стандартів і правил.
01.02.2013 року за наслідками перевірки
відповідачем складено акт перевірки, в
якому зафіксовано порушення позивачем
ч.8 ст.39 Закону №3038, а саме експлуатація
об'єкту СТО з автомийкою з самовільно
перепланованих гаражів за адресою:
АДРЕСА_1. 01.02.2013 року за вказане
порушення відповідачем винесено
приписи №9 та №10 про усунення
порушення вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, державних
будівельних норм, стандартів і правил,
яким від позивача вимагалось зупинити
експлуатації вказаного об'єкта та
оформити відповідні документи, які
дають право на експлуатацію об'єкта.

15.02.2013 року відповідачем, на підставі
вказаних акту перевірки та припису,
прийнята постанова №14 про накладення
штрафу за правопорушення у сфері
містобудівної діяльності, якою на
позивача накладено штраф у сумі 51 615грн.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши докази на їх підтвердження,
суд першої інстанції дійшов до
висновку про необхідність
задовольнити адміністративний позов в
повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій,
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед Законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2
КАС України, до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних
законів, Кодексом та контекстом
Конституції України можна зробити
висновок, що однією з найважливіших
тенденцій розвитку сучасного
законодавства України є розширення
сфери судового захисту, в тому числі
судового контролю за правомірністю і
обґрунтованістю рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до вимог ст. 41 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності», державний
архітектурно-будівельний контроль -
сукупність заходів, спрямованих на
дотримання вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил.

Державний архітектурно-будівельний
контроль здійснюється органами
державного архітектурно-будівельного
контролю в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Орган державного
архітектурно-будівельного контролю
розглядає відповідно до закону справи
про правопорушення у сфері
містобудівної діяльності.

Посадові особи органів державного
архітектурно-будівельного контролю
під час перевірки мають право: складати
протоколи про вчинення правопорушень,
акти перевірок та накладати штрафи
відповідно до закону; видавати
обов'язкові для виконання приписи щодо
усунення порушення вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил.

Пунктом 1 Порядку № 553 встановлено, що
Державний архітектурно-будівельний
контроль здійснюється
Держархбудінспекцією та її
територіальними органами.

Відповідно до вимог ч.8 ст.39 Закону №3038 -
експлуатація закінчених будівництвом
об'єктів, не прийнятих (якщо таке
прийняття передбачено законодавством)
в експлуатацію, забороняється.

Згідно абз.4 п.6 ч.2 ст.2 Закону України
«Про відповідальність за
правопорушення у сфері містобудівної
діяльності» від 14.10.1994 року №208/94-ВР
(далі Закон №208/94) - експлуатація або
використання об'єктів будівництва, не
прийнятих в експлуатацію, а також
наведення недостовірних даних у
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації чи акті готовності
об'єкта до експлуатації: об'єктів II
категорії складності - у розмірі сорока
п'яти мінімальних заробітних плат.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач уклав з ОСОБА_3 договір оренди
нежилого приміщення від 01.01.2009 року,
відповідно до умов якого позивач
прийняв в оренду нежитлове приміщення,
розташоване за адресою АДРЕСА_1, для
використання під СТО та автомийку.

Вказане нежитлове приміщення належить
ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Відповідач в запереченнях зазначає, що
саме позивач самовільно, без
необхідних документів та без дозволу
здійснив реконструкцію нежитлових
приміщень.

Позивач в судовому засіданні суду
першої інстанції пояснив, що він не є
власником цього приміщення та не
здійснював його перебудову чи
реконструкцію. При цьому позивач не
заперечував той факт, що приміщення
перебудовувалось.

Колегія суддів зазначає, що
відповідачем не надано суду жодного
доказу того, що саме позивач здійснював
реконструкцію приміщення.

Отже, суд першої інстанції вірно
вважав, що, оскільки позивач не є
власником приміщення, то неможна
однозначно стверджувати, що тільки він
міг здійснити його реконструкцію.

Крім того, як вбачається з свідоцтва
про право власності на нерухоме мано,
ОСОБА_3 є власником вказаного
приміщення з 11.02.2008 року, а в оренду він
передав приміщення позивачу - 01.01.2009
року.

Таким чином, на підставі наведеного,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно дійшов висновку про те,
що відповідачем не доведено факту
порушення позивачем законодавства у
сфері містобудівної діяльності, а тому
постанова відповідача від 15.02.2013 року
№14 підлягає скасуванню.

За таких обставин, на думку суду першої
інстанції, з чим погоджується суд
апеляційної інстанції, позовні вимоги
є обґрунтованими та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів вважає наведені
висновки суду першої інстанції
правильними і такими, що відповідають
вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України
та не приймає доводи, наведені в
апеляційній скарзі про те, що постанова
підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення та надання відповідних доказів
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову. Отже, в адміністративному
процесі, як виняток із загального
правила, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень встановлена
презумпція його винуватості.
Презумпція винуватості покладає на
суб'єкта владних повноважень обов'язок
аргументовано, посилаючись на докази,
довести правомірність свого рішення,
дії чи бездіяльності та спростувати
твердження позивача про порушення його
прав, свобод чи інтересів. Такий
обов'язок відсутній, якщо відповідач
визнає позов. Відповідач, який є
суб'єктом владних повноважень, свою
позицію суду не доказав та не
обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень норм матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Миколаївській області
залишити без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2014
року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
надіслання її копії особам, що беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом 20 днів.

Головуючий:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян

Суддя:
О.І. Шляхтицький