Справа № 1570/11455/09
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року 16 год.37
хв. м. Одеса

Одеський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Корой С.М.

судді
Потоцької Н.В.

судді
Токмілової Л.М.

секретаря судового
засідання Філіппова Ю.В.

за участю сторін:

представника позивача
- Віноградова С.А. (за довіреністю);

представника
відповідача - Бачерікова Д.О. (за
довіреністю);

представника
відповідача - не з'явився;

представника
прокуратури - Лавренюк І.В.. (за
посвідченням);

представника третьої
особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Іста-Трансавто» до
Південної митниці Міндоходів,
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області, за участю
прокуратури Малиновського району м.
Одеси та третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - товариства з
обмеженою відповідальністю «ВКФ
«Юніол», про визнання протиправною
бездіяльності, стягнення надмірно
сплаченого мита та податку на додану
вартість, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов товариства з
обмеженою відповідальністю
«Іста-Трансавто» (далі - ТОВ
«Іста-Трансавто») до Південної митниці
Міндоходів (далі - Південна митниця),
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області (далі - ГУДКС України в
Одеській області), за участю прокурора
Малиновського району м. Одеси (далі -
прокуратура) та третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - товариства
з обмеженою відповідальністю «ВКФ
«Юніол» (далі - ТОВ «ВКФ «Юніол»), в
якому позивач з урахуванням уточнення
позовних вимог від 05.08.2013 року просить
суд:

визнати протиправною бездіяльність
Південної митниці щодо повернення
надмірно сплачених до бюджету
товариством з обмеженою
відповідальністю «Іста-Трансавто»
мита у сумі 770045,46 грн. та податку на
додану вартість у сумі 770045,87 грн., які
було зараховано до бюджету, у загальній
сумі 1540031,33 грн.;

стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Іста-Трансавто»
надмірно сплачені до бюджету
товариством з обмеженою
відповідальністю «Іста-Трансавто»
мита у сумі 770045,46 грн. та податку на
додану вартість у сумі 770045,87 грн., які
було зараховано до бюджету, у загальній
сумі 1540091,33 грн.

У своєму позові позивач зазначив, що
ним як комісіонером ТОВ «ВКФ «Юніол»
від імені та за рахунок останнього
укладено зовнішньоекономічні
контракти із нерезидентами на
придбання товару відповідно до
специфікації поставки або інвойсів. На
виконання зазначених контрактів
позивачеві поставлені автомобілі
легкові, щодо яких декларантом
позивача ТОВ «Толиман» підготовлені та
подані до митного органу відповідні
вантажні митні декларації. Проте, як
стверджує позивач, митним органом
надані картки відмови в прийнятті
митних декларацій, митному оформленні
чи пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України, в
яких визначено, що товари не підлягають
митному оформленню через митний кордон
України з причин неподання додаткових
документів, необхідних для визначення
митної вартості, а також наведена
пропозиція декларування товару за
ціною та методом, визначеним відділом
КМВ митниці у відповідному рішенні. У
період з 4 по 24 березня 2008 року митним
органом самостійно проведено митну
оцінку товару на підставі 6-го
(резервного) методу визначення митної
вартості та винесено рішення про
визначення митної вартості товарів,
яким встановлено суму вартості за
одиницю товару. По автомобілям,
задекларованим за митними
деклараціями від 03.03.2008 року №
511000106/8/003407 та від 26.04.2008 року №
511000106/8/007720, як зазначає позивач, митним
органом усно відмовлено в прийнятті
митних декларацій, митному оформленні
чи пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України, у
зв'язку з чим декларантом позивача
подані та заповнені вантажні митні
декларації на легкові автомобілі з
урахуванням коригування митної
вартості за 6 (резервним) методом. З
цього приводу позивач звертає увагу
суду на те, що був вимушений оформити
декларації за цінами, запропонованими
митницею, у зв'язку з чим ним допущено
переплату мита та ПДВ. Всього за
поданими позивачем вантажними митними
деклараціями з метою митного
оформлення вказаного товару ним
сплачено мита на загальну суму 2554668,75
грн. та ПДВ у сумі 2581022,95 грн., з яких
надмірно сплаченими, на його думку є,
мито у сумі 770045,46 грн. та ПДВ у сумі 770045,87
грн. На підтвердження наведених
обставин позивач посилається на норми
чинного на той час Митного кодексу
України, акцентуючи увагу, що метод
визначення митної вартості за ціною
договору є основним методом, тоді як
відповідачем не надано переконливих
доказів виникнення обґрунтованого
сумніву щодо достовірності поданих
декларантом відомостей про вартість
товару.

Відповідач ГУДКС України в Одеській
області надав до суду заперечення (т. 2
а.с. 22-23), в яких зазначив, що відповідно
до ст. 11 Митного кодексу України на
митні органи покладено завдання з
митного оформлення та оподаткування
товарів та інших предметів, що
переміщуються через митний кордон
України, а згідно з додатком 8 до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2009 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», Державна
митна служба є органом, за яким
закріплений контроль за справлянням
(стягненням) платежів до Державного
бюджету України, в тому числі контроль
за справлянням (стягненням) коштів
митної вартості товарів. В свою чергу,
виходячи з вимог ст. 50 Бюджетного
кодексу України, Державне
казначейство України веде
бухгалтерський облік всіх надходжень,
що належать Державному бюджету
України, та за поданням органів
стягнення здійснює повернення коштів,
що були помилково або надмірно
зараховані до Державного бюджету
України. Відповідач також наголосив ,
що відповідно до Порядку повернення
платникам податків коштів, що
обліковуються на відповідних рахунках
митного органу як передоплата, і митних
та інших платежів, помилково та/або
надмірно сплачених до бюджету,
контроль за справлянням яких
здійснюється митними органами,
затвердженого наказом Державної
митної служби України від 20.07.2007 року №
618, повернення здійснюється
відповідним органом Державного
казначейства України на підставі
висновків митних органів, шляхом
перерахування коштів з рахунку з
обліку доходів державного бюджету на
рахунок, зазначений у висновку про
повернення та протягом п'яти днів від
дати отримання висновку про повернення
здійснює повернення коштів з бюджету.
Однак, відповідач такого висновку не
отримувало, у зв'язку з чим, на його
думку, відсутні підстави для
задоволення позовних вимог.

Відповідач Південна митниця надав до
суду заперечення (т. 2 а.с. 75-81, т. 3 а.с.
101-107, 203-213), в яких зазначив, що
відповідно до чинного на момент подачі
декларантом позивача вантажних митних
декларацій законодавства митна
декларація приймається митним органом,
якщо встановлено, що в ній містяться
всі необхідні відомості і до неї додано
всі необхідні документи. З моменту
прийняття митної декларації вона є
документом, що засвідчує факти, які
мають юридичне значення. При цьому
митний орган не має права відмовити в
прийнятті митної декларації, якщо
декларантом виконано всі умови,
встановлені Митним кодексом України. В
свою чергу, виходячи з положень п. 5
Положення про вантажну митну
декларацію, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 09.06.1997
року № 574, декларант несе юридичну
відповідальність за відомості,
зазначені у ВМД. Так, відповідно до ст.
260 Митного кодексу України митна
вартість товарів, які переміщуються
через митний кордон України,
визначається декларантом відповідно
до положень цього Кодексу. Крім того, як
зазначає відповідач, відповідно до п.
5.3. Інструкції про порядок заповнення
вантажної митної декларації графи ВМД,
що містять дані про ціну товару, метод
визначення митної вартості, про митну
вартість товару (графи 12, 42, 43, 45)
заповнюються декларантом, а не
посадовими особами митного органу.
Отже, на думку відповідача, позивач
добровільно сплатив до державного
бюджету мито та податок на додану
вартість з розрахунку задекларованої
ним митної вартості, що
підтверджується матеріалами справи.
Також відповідач наголосив, що
відповідно до ст. 86 Митного кодексу
України, п. 2 Порядку оформлення й
використання Картки відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні чи пропуску товарів і
транспортних засобів через митний
кордон України, затвердженого наказом
Державної митної служби України від
12.12.2005 року № 1227, у всіх випадках
відмови невідкладно оформлюється
картка відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні чи
пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України,
однак, під час судового розгляду справи
позивач не надав до суду таких карток
як докази підтвердження відмови
Південної митниці у їх прийнятті. За
таких обставин відповідач вважає
необґрунтованим та безпідставним
посилання позивача на відмову митного
органу у митному оформленні зазначених
товарів та визначення його митної
вартості за резервним методом,
оскільки до суду не надано жодного
доказу подання до митного органу
будь-яких інших декларацій, ніж ті, за
якими здійснено митне оформлення, а
також отримання декларантом позивача
карток відмови. Також відповідач
наголосив, що згідно з ч. 3 ст. 265 Митного
кодексу України якщо митний орган
дійшов висновку, що визначена
декларантом митна вартість нижча, ніж
прямі витрати на виробництво цього
товару, в тому числі сировини,
матеріалів та/або комплектуючих, які
входять до складу товару, митний орган
має право зобов'язати декларанта
визначити митну вартість іншим
способом, ніж він використав для її
визначення. Однак, митним органом не
встановлювалось заниження митної
вартості товару. Окрім цього
відповідач також послався на норми п.
5.1. ст. 5 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», зазначивши, що
податкове зобов'язання, самостійно
визначене платником податків у
податковій декларації, до якої
законодавством України віднесено і
вантажну митну декларацію, вважається
у згодженим з дня подання такої
податкової декларації, а зазначене
податкове зобов'язання не може бути
оскаржено платником податків в
адміністративному або судовому
порядку. За таких умов відповідач
вважає, що повернення позивачеві
сплачених податків у випадку, коли ним
самостійно визначені податкові
зобов'язання, що є узгодженими,
суперечить вимогам законодавства
України. Також відповідач послався на
постанову Верховного Суду України від
07.12.2012 року у справі № 21-2462вс09, в якій
наведений висновок про те, що єдиним
доказом відмови митного органу у
прийнятті ВМД є вмотивоване письмове
повідомлення - картка відмови та
рішення про визначення митної вартості
товару, у зв'язку з чим пояснення про
усну відмову митниці у прийнятті
митної декларації не можуть бути
належними і допустимими доказами
протиправності дій митного органу, а
також на практику розгляду аналогічних
справ Вищим адміністративним судом
України.

Крім того, відповідач - Південна
митниця, надав до суду додаткові
заперечення (т. 4 а.с.8-10), в яких звернув
увагу на те, що він не є
правонаступником Приморської митниці,
якою у 2008 році здійснювався митний
контроль щодо вищезазначених товарів,
звернувши увагу суду, що Південна
митниця була створена згідно з наказом
Державної митної служби України від
29.01.2008 року № 64, при цьому вказаним
наказом не передбачалось
правонаступництва Південної митниці
за зобов'язаннями Приморської митниці.
Також відповідач, посилаючись на норми
чинного законодавства України
наголосив, що ТОВ «Іста-Трансавто» не є
законодавчо визначеною особою, за
бажанням якої суми надміру стягнених
митних платежів можуть бути їй
повернені або зараховані в рахунок
майбутніх платежів протягом
установленого законодавством строку
позовної давності з моменту митного
оформлення, оскільки таким правом
наділена особа, що здійснює
декларування, тоді як позивач такою
особою у цій справі не виступає.
Відповідач вважає безпідставним
посилання позивача на укладання
договору доручення із брокером від
його імені, а також на зазначення у
графі 9 митних декларацій особою,
відповідальною за фінансове
врегулювання, ТОВ «Іста-Трансавто»,
оскільки відповідно до Інструкції про
порядок заповнення вантажної митної
декларації, затвердженої наказом
Державної митної служби України від
09.07.1997 року № 307, при декларуванні
товарів, що переміщуються за
зовнішньоекономічним договором
(контрактом) та пов'язаним з цим
договором комісії, укладеним між
резидентами, у графі зазначаються
відомості про комісіонера, що уклав
зовнішньоекономічний контракт, і
вчиняється запис «Див. доп.», а в
доповненні наводяться відомості про
комітента.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав вимоги та
обґрунтування адміністративного
позову у повному обсязі.

Представник відповідача Південної
митниці проти позовних вимог
заперечував, посилаючись при цьому на
доводи та обґрунтування, викладені в
наданих до суду запереченнях.

Представники відповідача Головного
управління державної казначейської
служби України в Одеській області та
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - ТОВ «ВКФ «Юніол» у
судове засідання не з'явились, про дату,
час та місце судового засідання
повідомлялись належним чином.

Суд, заслухавши осіб, що з'явились в
судове засідання, дослідивши доводи
адміністративного позову, заперечень
проти нього, пояснення сторін, наявні
матеріали справи та обставини, якими
обґрунтовуються вимоги, докази, якими
вони підтверджуються, встановив
наступне.

21.01.2008 року між позивачем (комісіонер)
та ТОВ «ВКФ «Юніол» (комітент) укладено
договір комісії № ІТ-21/01, відповідно до
якого комітент доручає, а комісіонер
зобов'язується від свого імені та за
рахунок комітента за винагороду купити
товар у строки, на умовах та за ціною,
передбаченими цим договором (т. 1 а.с.
42-44). За вказаним договором до
обов'язків комісіонера віднесено
проведення переговорів з
постачальником, підписання від свого
імені контрактів, пов'язаних з
виконанням умов цього договору,
відстоювання інтересів комісіонера у
переговорах з постачальником,
укладання від власного імені та за
рахунок комітента договору на
постачання товару комітенту іноземним
постачальником із дотриманням умов,
передбачених цим договором;
забезпечення виконання валютних
операцій; звітування перед комітентом
про відправлені платежі постачальнику
за товар; укладання договору з
брокерськими фірмами для проведення
митного оформлення товару та надання
звіту комітенту після виконання
договору.

Крім того, 08.02.2008 року сторонами за
вищезгаданим договором комісії
укладено додаткову угоду до нього, якою
доповнено зобов'язання комісіонера
обов'язком від свого імені вживати
заходи щодо охорони прав та інтересів
комітента у випадку нестачі або
пошкодження його майна, а також у разі
виникнення спорів; обов'язком
вирішення їх в інтересах комітента, але
від свого імені, у передбаченому
законодавством порядку, в тому числі, у
разі необхідності, у судовому порядку,
в частині придбання, оплати, ввозу,
декларування товарів. При цьому,
виходячи з п. 3. Договору, викладеного
відповідно до згаданої додаткової
угоди у новій редакції, комісіонер
зобов'язаний на свій ризик та від свого
імені, але в інтересах комітента
здійснювати всі дії з установлення
митної вартості, оплати необхідних
платежів, поверненню та отриманню
надмірно сплачених грошових коштів. У
разі якщо комісіонер сплатив всі
необхідні платежі ( втому числі митні
та податкові), отримав від комітента
дані витрати, але оспорює їх суму та/або
підстави для нарахування, то після
стягнення даних надміру сплачених
грошових коштів, вони підлягають
перерахування комітенту. Крім того,
зазначеною додатковою угодою розділ 4
договору доповнений пунктом 4.4.,
відповідно до якого у випадку надміру
сплачених грошових коштів із бюджету
комісіонер зобов'язаний здійснити всі
дії, передбачені законодавством для
цього, та протягом 5 днів після
отримання на свій поточний рахунок
даних коштів перерахувати їх на
поточний рахунок комітента (т. 2 а.с. 4-5).

З метою виконання умов зазначеного
договору позивачем укладено
зовнішньоекономічні контракти на
поставку товарів відповідно до
специфікацій поставки або інвойсів,
визначивши власника та
вантажоотримувачем за ними ТОВ «ВКФ
«Юніол». Зокрема, з цією метою укладено
контракт від 21.01.2008 року № RTU-01/2008 із
компанією REDRICK COMPANY LTD, UK (т. 1 а.с. 33-37), та
контракт від 28.01.2008 року № CHU-01/2008 із
компанією CHARTWAY EXPRESS LLP, GB (т. 1 а.с. 38-41).

З метою митного оформлення товарів, які
постачались на підставі вищезгаданих
контрактів, та на виконання умов
договору комісії, укладеного із ТОВ
«ВКФ «Юніол», між позивачем та ТОВ
«ТОЛИМАН» (брокер) укладено договір
доручення на декларування товарів,
транспортних засобів та інших
предметів, що перевозяться через
митний кордон України, від 01.02.2008 року №
01/02 (т. 1 а.с. 45-46).

Протягом березня 2008 року на адресу ТОВ
«ВКФ «Юніол» на підставі вищевказаних
зовнішньоекономічних контрактів та
інвойсів (т. 1 а.с. 156-253, 261-270)
здійснювалось постачання легкових
автомобілів, які були заявлені ТОВ
«ТОЛИМАН» як брокером до митного
оформлення, шляхом подачі до митного
органу відповідних вантажних митних
декларацій (т. 1 а.с. 61-155, 254-260).

Дослідивши вищевказані вантажні митні
декларації, суд встановив, що у графі 43
декларацій «Код МВВ» декларантом
самостійно зазначався шостий
(резервний) метод визначення митної
вартості товарів, із застосуванням
якого відповідно здійснювався
розрахунок митної вартості товарів та
заявлявся до митного оформлення.
Виходячи з заявленої митної вартості
товарів, ТОВ «Іста-Трансавто», яке у
графі 9 відповідних вантажних митних
декларацій визначено особою,
відповідальною за фінансове
врегулювання, справляло мито та
сплачувало податок на додану вартість.

Згідно з реєстром сплачених податків
ТОВ «Іста-Трансавто», наданим до суду
Південною митницею, позивачем за
вказаними вантажними митними
деклараціями сплачено мито у загальній
сумі 2554668,75 грн. та податку на додану
вартість у загальній сумі 2581022,95 грн. (т.
2 а.с. 187-202).

Зазначені вантажні митні декларації
прийняті митним органом без зауважень,
відповідне митне оформлення товарів
було проведено, що засвідчено
відповідними відмітками митного
органу на них.

Водночас, позивач, вважаючи, що у
зв'язку із наявністю рішень про
коригування митної вартості та усних
вказівок працівників митного органу
щодо митної вартості товарів, які
подавались до митного оформлення, під
час митного оформлення зазначених
товарів декларант був вимушений
визначити у вантажних митних
деклараціях митну вартість товарів,
розраховану за шостим методом митної
вартості, тоді як, на його думку, митна
вартість товару мала визначатись за
основним методом визначення митної
вартості - за ціною договору щодо
товарів, які імпортуються, звернувся з
цим позовом до суду.

В ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 02.04.2013 року у справі

№ К/9991/76428/12, прийнятої в рамках
розгляду цієї справи в порядку
касаційного провадження, підставою для
повернення справи на новий розгляд
відповідний суд визначив той факт, що
судами попередніх інстанцій не
встановлено, чи має право ТОВ
«Іста-Трансавто», будучи в даних
відносинах комітентом, на звернення до
суду із позовом щодо стягнення
сплачених мита та ПДВ при митному
оформленні товару, оплаченого за
рахунок ТОВ «ВКФ «Юніол» згідно з
умовами договору комісії від 21.01.2008
року, які права та інтереси ТОВ
«Іста-Трансавто» порушені під час
проведення митного оформлення товарів
та чи є ТОВ «Іста-Трансавто» належним
позивачем у даному спорі.

Досліджуючи зазначене питання, суд
встановив, що за умовами вищевказаного
договору комісії, який є чинним та не
визнавався в установленому
законодавством порядку недійсним, ТОВ
«Іста-Трансавто» наділено комітентом
правом здійснювати всі необхідні дії, в
тому числі із застосуванням судового
захисту, з повернення коштів, надміру
сплачених під час митного оформлення
придбаних для комітента товарів, саме
від свого імені, але в інтересах ТОВ
«ВКФ «Юніол», що відповідає змісту
інституту комісії та передбачає
подальше перерахування отриманих
внаслідок таких дій коштів на рахунок
останнього. При цьому, як вбачається з
матеріалів справи, під час митного
оформлення товарів, власником якого
виступало ТОВ «ВКФ «Юніол», відповідне
мито та податок на додану вартість
сплачувались безпосередньо ТОВ
«Іста-Трансавто». За таких умов суд
вважає, що випадок надмірно сплачених
ТОВ «Іста-Трансавто» в межах виконання
договору комісії митних платежів має
безпосередній вплив на права цього
підприємства в частині забезпечення
ним належного виконання зобов'язань за
укладеним договором комісії, умови
якого прямо передбачають обов'язок ТОВ
«Іста-Трансавто» забезпечувати
повернення надмірно сплачених митних
платежів.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України
позивач - особа, на захист, прав, свобод
та інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду.

З урахуванням наведеного суд дійшов
висновку, що ТОВ «Іста-Трансавто» діє
від свого імені в інтересах ТОВ «ВКФ
«Юніол», отже може виступати належним
позивачем за цим адміністративним
позовом.

В свою чергу, Південна митниця як
митний орган, зона діяльності якого
охоплює місто Іллічівськ, на території
якого відбувалось митне оформлення
відповідного товару, є належним
відповідачем у справі, незважаючи на
відсутність прямого визначення її
правонаступництва за зобов'язаннями
Приморської митниці, виходячи з наказу
Державної митної служби України від
29.01.2008 року № 65 «Про створення нових
митниць і зміну зон діяльності деяких
митниць», з огляду на те, що на Південну
митницю законодавством покладені ті ж
самі функції держави, що і покладались
до ліквідації на Приморську митницю,
тоді як ліквідація державної установи
без правонаступництва не може
звільнити державу від необхідності
виконання рішення щодо ліквідованого
органу.

Так, суд встановив, що ТОВ
«Іста-Трансавто» направлено до
Південної митниці заяву від 20.08.2009 року
№ 263 про повернення надмірно
сплаченого мита та податку на додану
вартість у загальній сумі 1553788,95 грн. (т.
1 а.с. 273).

У відповідь на вказаний лист листом від
19.10.2009 року № 15/28-02/100200 митний орган із
посиланням на норми чинного на той час
законодавства надав позивачеві
роз'яснення щодо порядку визначення
митної вартості товару, звернувши
увагу на те, що процедури усної відмови
у прийнятті митних декларацій
законодавством не передбачено,
внаслідок чого ним наведено висновок
про те, що митне оформлення товарів, які
були імпортовані на територію України
ТОВ «Іста-Трансавто», здійснено у
відповідності до вимог чинного
законодавства з оплатою всіх
необхідних митних платежів (т. 2 а.с. 234).
На підтвердження направлення
зазначеної відповіді на адресу ТОВ
«Іста-Трансавто» відповідачем надано
витяг з реєстру обліку кореспонденції,
відправленої простою поштою (т. 2 а.с.
231-233).

Досліджуючи питання обґрунтованості
вимог ТОВ «Іста-Трансавто» щодо
стягнення з Державного бюджету України
надміру сплаченого ним мита та податку
на додану вартість, суд встановив
наступне.

Порядок митного оформлення товарів у
період, протягом якого декларантом ТОВ
«Іста-Трансавто» подавались до митного
оформлення вантажні митні декларації
щодо товарів, які імпортувались на
підставі вищезгаданих
зовнішньоекономічних контрактів,
регламентувався Митним кодексом
України у редакції Закону України від
11.07.2002 року

№ 92-IV із змінами.

Відповідно до ст. 40 Митного кодексу
України митному контролю підлягають
усі товари і транспортні засоби, що
переміщуються через митний кордон
України. Митний контроль передбачає
проведення митними органами мінімуму
митних процедур, необхідних для
забезпечення додержання законодавства
України з питань митної справи. Обсяг
таких процедур та порядок їх
застосування визначаються відповідно
до цього Кодексу, інших
нормативно-правових актів, а також
міжнародних договорів України,
укладених в установленому законом
порядку.

Статтею 42 вказаного
нормативно-правового акта закріплений
принцип вибірковості митного контролю,
відповідно до якого під час проведення
митного контролю митні органи
самостійно визначають форму та обсяг
контролю, достатні для забезпечення
додержання законодавства України з
питань митної справи та міжнародних
договорів України, укладених в
установленому законом порядку,
контроль за дотриманням яких покладено
на митні органи.

Виходячи з приписів ст. 70 Митного
кодексу України, метою митного
оформлення є засвідчення відомостей,
одержаних під час митного контролю
товарів і транспортних засобів, що
переміщуються через митний кордон
України, та оформлення результатів
такого контролю, а також статистичного
обліку ввезення на митну територію
України, вивезення за її межі і
транзиту через її територію товарів і
транспортних засобів. Митне оформлення
здійснюється посадовими особами
митного органу. Операції митного
оформлення, порядок їх здійснення, а
також форми митних декларацій та інших
документів, що застосовуються під час
митного оформлення товарів і
транспортних засобів, визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 81 Митного кодексу
України декларування здійснюється
шляхом заявлення за встановленою
формою (письмовою, усною, шляхом
вчинення дій) точних відомостей про
товари і транспортні засоби, мету їх
переміщення через митний кордон
України, а також відомостей, необхідних
для здійснення їх митного контролю та
митного оформлення.

Умови та порядок застосування форм
декларування, перелік відомостей,
необхідних для здійснення митного
контролю та митного оформлення,
визначаються Кабінетом Міністрів
України, а порядок заповнення митних
декларацій та інших документів, що
застосовуються під час митного
оформлення товарів і транспортних
засобів, встановлюється спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади в галузі митної
справи.

При цьому до прав декларанта статтею 91
Митного кодексу України віднесено
можливість зміни чи доповнення з
дозволу митного органу відомостей,
зазначених у митній декларації. При
цьому зміна, доповнення чи відкликання
можуть бути здійснені лише до моменту
прийняття митним органом митної
декларації до митного оформлення.

Так, одним із показників вантажних
митних декларацій, що підлягає
контролю митним органом, є митна
вартість товару.

Згідно з положеннями ст.259 Митного
кодексу України митною вартістю
товарів, які переміщуються через
митний кордон України, є їх ціна, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари, обчислена
відповідно до положень цього Кодексу.

Частиною 1 ст.260 вказаного Кодексу
передбачено, що митна вартість товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, визначається декларантом
відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст.262
зазначеного нормативно-правового акта
митна вартість товарів і метод її
визначення заявляються (декларуються)
митному органу декларантом під час
переміщення товарів через митний
кордон України шляхом подання
декларації митної вартості.

Порядок та умови декларування митної
вартості товарів, які переміщуються
через митний кордон України,
встановлюються Кабінетом Міністрів
України, а порядок заповнення
декларацій митної вартості -
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади в галузі
митної справи.

Частиною 3 ст.264 Митного кодексу України
закріплено право декларанта у разі
виникнення потреби в уточненні
заявленої митної вартості товарів або
в разі незгоди декларанта з митною
вартістю, визначеною митним органом,
звернутися до митного органу з
проханням випустити товари, що
декларуються, у вільний обіг під
гарантію уповноваженого банку або
сплатити податки і збори (обов'язкові
платежі) згідно з митною вартістю цих
товарів, визначеною митним органом.

Згідно з положеннями ст.265 Митного
кодексу України митний орган здійснює
контроль правильності визначення
митної вартості товарів згідно з
положеннями цього Кодексу. Такий
контроль може здійснюватися в
установленому порядку із
застосуванням різних форм, у тому числі
відповідно до статей 60 і 69 цього
Кодексу, після закінчення операцій
митного контролю, оформлення та
пропуску через митний кордон України
товарів і транспортних засобів.
Порядок контролю правильності
визначення митної вартості товарів
після закінчення операції митного
контролю, оформлення та пропуску через
митний кордон України товарів і
транспортних засобів та донарахування
обов'язкових платежів визначається
Кабінетом Міністрів України.

Митний орган має право упевнитися в
достовірності або точності будь-якої
заяви, документа чи декларації, поданої
для цілей визначення митної вартості.

Якщо митний орган дійшов висновку, що
визначена декларантом митна вартість
нижча, ніж прямі витрати на виробництво
цього товару, в тому числі сировини,
матеріалів та/або комплектуючих, які
входять до складу товару, митний орган
має право зобов'язати декларанта
визначити митну вартість іншим
способом, ніж він використав для її
визначення.

Порядок здійснення контролю за
правильністю визначення митної
вартості товарів затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 09.04.2008 року № 339. Здійснення такого
контролю, зокрема, передбачає
перевірку документів, поданих для
підтвердження заявленої митної
вартості товарів, і відомостей, що
необхідні для здійснення митного
контролю, згідно з Порядком
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 20 грудня 2006 р. № 1766, співставлення
рівня заявленої митної вартості
товарів з рівнем митної вартості
ідентичних або подібних (аналогічних)
товарів, митне оформлення яких вже
здійснено; наявною у митного органу
інформацією про рівень цін на такі
товари або вартість прямих витрат на їх
виробництво, у тому числі сировини,
матеріалів та/або комплектувальних
виробів, які входять до складу товарів.

Методи визначення митної вартості
встановлені у гл. 47 Митного кодексу
України. Зокрема, у ст. 266 зазначеного
Кодексу встановлено, що визначення
митної вартості товарів, які
імпортуються в Україну, здійснюється
за такими методами: 1) за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції); 2) за ціною договору
щодо ідентичних товарів; 3) за ціною
договору щодо подібних (аналогічних)
товарів; 4) на основі віднімання
вартості; 5) на основі додавання
вартості (обчислена вартість); 6)
резервного.

Основним є метод визначення митної
вартості товарів за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути
визначена за методом 1 згідно з
положеннями статті 267 цього Кодексу,
проводиться процедура консультацій
між митним органом та декларантом з
метою обґрунтованого вибору підстав
для визначення митної вартості
відповідно до вимог статей 268 і 269 цього
Кодексу. У ході таких консультацій
митний орган та декларант можуть
здійснити обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, відповідно до вимог статей 268 і
269 цього Кодексу за основу може братися
або ціна, за якою оцінювані ідентичні
або подібні (аналогічні) товари були
продані в Україні не пов'язаному з
продавцем покупцю відповідно до вимог
статті 271, або обчислена відповідно до
вимог статті 272 цього Кодексу вартість
товарів.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та
додавання вартості (обчислена
вартість) можуть застосовуватися у
будь-якій послідовності на розсуд
декларанта.

У разі якщо неможливо застосувати
жоден із зазначених методів, митна
вартість визначається за резервним
методом відповідно до вимог,
установлених статтею 273 цього Кодексу.

Відповідно до ст.86 Митного кодексу
України митна декларація приймається
та реєструється митним органом у
порядку, що визначається Кабінетом
Міністрів України або уповноваженим
ним органом.

Подання митної декларації повинно
супроводжуватися наданням митному
органу комерційних супровідних та
інших необхідних документів, перелік
яких визначається Кабінетом Міністрів
України або уповноваженим ним органом.

Митна декларація приймається митним
органом, якщо встановлено, що в ній
містяться всі необхідні відомості і до
неї додано всі необхідні документи.
Дата і час прийняття митної декларації
фіксуються посадовою особою митного
органу, що її прийняла, проставленням
відміток на бланку митної декларації
та відповідним записом у документах
митного органу.

З моменту прийняття митної декларації
вона є документом, що засвідчує факти,
які мають юридичне значення.

Митний орган не має права відмовити в
прийнятті митної декларації, якщо
декларантом виконано всі умови,
встановлені цим Кодексом.

Відмова митного органу в прийнятті
митної декларації повинна бути
вмотивованою, а про причини відмови має
бути письмово повідомлено декларанту.

Відповідно до положень п. 5.3 розділу 1
Інструкції про порядок заповнення
вантажної митної декларації,
затвердженої наказом Державної митної
служби України від 09.07.1997 року № 307, (яка
діяла на час здійснення митного
оформлення товару позивачем) графи
митної декларації, що містять дані про
ціну товару, метод визначення митної
вартості, митну вартість товару (графи
12, 42, 43, 45) заповнюються декларантом.

Згідно з приписами пунктів 4, 5
Положення про вантажну митну
декларацію, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 09.06.1997
року № 574, митний орган не приймає ВМД
для оформлення, якщо вона подається без
повного комплекту документів,
необхідних для здійснення митного
оформлення товарів; якщо вона
заповнена декларантом з порушенням
цього Положення, Інструкції про
порядок заповнення ВМД; в інших
випадках, передбачених законодавством
України.

У разі відмови у прийнятті ВМД для
оформлення обов'язково заповнюється
картка відмови у митному оформленні
згідно з порядком, установленим
Держмитслужбою.

Достовірність зазначених декларантом
відомостей у ВМД, яка заповнена згідно
з діючими правилами та засвідчена ним у
встановленому порядку, закріплюється
одним з видів митного забезпечення
(штамп «Під митним контролем») на всіх
аркушах ВМД та реєстраційним номером, а
також реєстрацією ВМД у журналі обліку
вантажних митних декларацій. Після
завершення цієї процедури декларант
несе юридичну відповідальність за
відомості, зазначені у ВМД. Ця
декларація не може бути відкликана
декларантом.

Механізм надання митним органом
письмового повідомлення
заінтересованим особам про відмову в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні чи пропуску товарів і
транспортних засобів через митний
кордон України на час подання митних
декларацій декларантом позивача
встановлювався Порядком оформлення й
використання Картки відмовив
прийнятті митної декларації, митному
оформленні чи пропуску товарів і
транспортних засобів через митний
кордон України, затвердженим наказом
Державної митної служби України від
12.12.2005 року № 1227.

Пунктом 2 вказаного Порядку
встановлювалось, що у всіх випадках
відмови невідкладно оформлюється
Картка відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні чи
пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України
(далі - Картка).

Виходячи з п. 3 вказаного Порядку,
Картка формується в електронному
вигляді з використанням
програмно-інформаційного комплексу
«Відмова в прийнятті митної
декларації, митному оформленні чи
пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України»
Єдиної автоматизованої інформаційної
системи Держмитслужби України
посадовою особою митного органу, яка з
огляду на обставини (заборону на
переміщення товарів і транспортних
засобів через митний кордон України;
відсутність документів, потрібних для
здійснення митного оформлення чи
пропуску товарів і транспортних
засобів тощо) прийняла рішення про
відмову.

У Картці повинні бути в стислому
вигляді зазначені причини відмови з
посиланням на норми законодавства
України, а також вичерпні роз'яснення
вимог, виконання яких забезпечує
можливість прийняття митної
декларації, митного оформлення чи
пропуску цих товарів і транспортних
засобів через митний кордон України.

Згідно з п. 7, п. 8 Порядку Картка
роздруковується у двох примірниках на
аркушах формату А4 за допомогою засобів
комп'ютерної техніки й підписується
посадовою особою митного органу, яка
прийняла рішення про відмову. Один із
примірників оформленої Картки
передається декларантові
(перевізникові) під його особистий
підпис у другому примірнику. Картка з
підписом декларанта (перевізника), а
також копії документів, що були
підставою для оформлення Картки,
залишаються на зберіганні в митному
органі.

Сукупний аналіз вищезазначених норм
законодавства свідчить, що митне
оформлення товарів здійснюється
митним органом на підставі митної
декларації, до якої, декларантом
вноситься інформація, зокрема, про
митну вартість товару та метод її
визначення. Заявлення митної вартості
товару здійснюється декларантом
самостійно, а також за результатами
консультацій з митним органом,
корегуванням митної вартості з
понесенням додаткових витрат,
пов'язаних з цим коригуванням митної
вартості. Однак, корегування митної
вартості товару митним органом
здійснюється виключно у письмовому
вигляді із зазначенням таких підстав,
про що оформлюється відповідне
рішення. Відмова митного органу в
прийнятті митної декларації також
оформлюється виключно у письмовому
вигляді (Картка). Процедури попередніх
консультацій з митним органом щодо
визначення митної вартості товарів
чинним на той час законодавством не
передбачалось.

Позивач не заперечує факту
самостійного визначення його
декларантом в деклараціях числового
значення митної вартості товару,
методу визначення митної вартості та
коригування митної вартості, проте
зазначає, що такі дії були обумовлені
усною вимогою митного органу здійснити
відповідне коригування митної
вартості, а в окремих випадках - у
зв'язку із наявністю відповідних
рішень митного органу про визначення
митної вартості заявлених до митного
оформлення товарів.

Втім, такі посилання позивача не
підтверджуються належними доказами у
справі, тоді як відповідачем зазначені
обставини заперечуються.

Так, суд встановив, що у вантажних
митних деклараціях від 04.03.2008 року

№ 511000106/8/003615 (т. 1 а.с. 49-50), від 03.03.2008 року
№ 511000106/8/003464 (т. 1 а.с. 52-53), від 05.03.2008 року
№ 511000106/8/003688 (т. 1 а.с. 55-56), від 05.03.2008 року

№ 511000106/8/003689 (т. 1 а.с. 58-59), від 05.03.2008 року
№ 511000106/8/003687 (т. 1 а.с. 61-62), від 05.03.2008 року
№ 511000106/8/003690 (т. 1 а.с. 64-65), від 05.03.2008 року

№ 511000106/8/003691 (т. 1 а.с. 67-68), від 06.03.2008 року
№ 511000106/8/003755 (т. 1 а.с. 70, 72), від 06.03.2008 року
№ 511000106/8/003759 (т. 1 а.с. 73-74), від 11.03.2008 року

№ 511000106/8/004016 (т. 1 а.с. 76-77), від 11.03.2008 року
№ 511000106/8/004019 (т. 1 а.с. 79-80), від 11.03.2008 року
№ 511000106/8/004017 (т. 1 а.с. 82-83), від 11.03.2008 року

№ 511000106/8/004015 (т. 1 а.с. 85-86), від 11.03.2008 року
№ 511000106/8/004014 (т. 1 а.с. 88-89), від 24.03.2008 року
№ 511000106/8/004943 (т. 1 а.с. 91-92), від 24.03.2008 року

№ 511000106/8/004942 (т. 1 а.с. 94-95), від 24.03.2008 року
№ 511000106/8/004944 (т. 1 а.с. 97-98), від 24.03.2008 року
№ 511000106/8/004946 (т. 1 а.с. 100-101), від 24.03.2008
року

№ 511000106/8/004945 (т. 1 а.с. 103-104), від 24.03.2008
року № 511000106/8/004947 (т. 1 а.с. 106) у графі 44
«Додаткова інформація/подані
документи/сертифікати і дозволи»
декларантом позивача за кодом 1501
вказувалось на наявність прийнятих за
вказаними деклараціями рішень про
визначення митної вартості.

Відповідно до Класифікатору
документів, затвердженого наказом
Державної митної служби України від
12.12.2007 року № 1048, за кодом 1501 у митних
деклараціях зазначаються рішення про
визначення митної вартості.

Проте, позивачем не надано до суду
вищезгаданих рішень митного органу про
визначення митної вартості, у той час
як відповідач наполягає на тому, що
митним органом не приймалось рішень
про визначення митної вартості
стосовно задекларованого у вказаних
деклараціях товару.

Так, відповідно до п. 7 Порядку
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20.12.2006 року № 1766, який був чинний на
момент подачі декларантом ТОВ
«Іста-Трансавто» окреслених вантажних
митних декларацій, для підтвердження
заявлених відомостей про митну
вартість товарів декларант
зобов'язаний серед інших документів
подати рішення митного органу про
визначення митної вартості раніше
ввезених ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів, якщо воно
прийнято за одним договором
(контрактом).

За таких умов зазначення у графі 44
декларації документів за кодом 1501 може
свідчити про подання декларантом
позивача рішення митного органу про
визначення митної вартості раніше
ввезених ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів за вказаним
контрактом. В свою чергу само по собі
посилання у митних деклараціях на
рішення митного органу про визначення
митної вартості без надання
відповідних документів як доказів по
справі позбавляє його доказовості та
не дозволяє суду встановити факт
наявного зв'язку між тими рішеннями,
про які зазначено у деклараціях, та
числовим значенням митної вартості
товарів, визначених самостійно
декларантом у цих митних деклараціях, у
зв'язку з чим таке посилання не
приймається судом як доказ митного
оформлення товару за резервним методом
визначення митної вартості внаслідок
відповідного безпідставного
корегування такої вартості митним
органом.

Крім того, всупереч вимог ч. 1 ст. 71 КАС
України, відповідно до якої кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу,
позивачем також не надано до суду і
первісних митних декларацій з митною
вартістю за ціною договору та першим
методом визначення митної вартості, з
приводу яких митним органом могли
прийматись відповідні рішення про
визначення митної вартості, які, як
стверджує позивач, спричинили подачу
декларантом позивача митних
декларацій із визначенням
необґрунтовано завищеної митної
вартості товарів. Також до суду не
надані й докази відмови митного органу
у прийнятті зазначених митних
декларацій.

З огляду на зазначене суд вважає
недоведеним факт визначення митним
органом митної вартості товарів, з
приводу декларування яких подавались
вищевказані митні декларації із
застосуванням резервного методу.

Більш того, навіть за умови допущення
до моменту подачі вантажних митних
декларацій усного, суб'єктивного за
своєю суттю (адже чинним
законодавством такої процедури не
передбачено), інформування працівником
митного органу про необхідність
проведення корегування митної
вартості товарів, декларант не
позбавлений права заявляти митну
вартість в розмірах, які, на його думку,
відповідають положенням чинного
законодавства України із
застосуванням у подальшому необхідних
способів захисту у разі порушення його
прав.

Суд також звертає увагу й на
відсутність доказів про визнання
протиправними або скасування як таких,
що суперечать вимогам чинного
законодавства України, рішень митного
органу про визначення митної вартості
товарів за резервним методом, на які
позивач посилається як на обставини, що
вимусили його декларанта подати
декларації, визначивши у них
скориговану на підставі рішень митного
органу митну вартість товарів за
резервним методом. Відповідних вимог
позивачем також не заявлено і в цьому
позові.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 264 Митного
кодексу України у разі виникнення
потреби в уточненні заявленої митної
вартості товарів або в разі незгоди
декларанта з митною вартістю,
визначеною митним органом, декларант
має право звернутися до митного органу
з проханням випустити товари, що
декларуються, у вільний обіг під
гарантію уповноваженого банку або
сплатити податки і збори (обов'язкові
платежі) згідно з митною вартістю цих
товарів, визначеною митним органом.

Частиною 6 вказаної статті встановлено,
що після надання банком гарантій,
зазначених у частині третій цієї
статті, митний орган зобов'язаний
випустити товари у вільний обіг.
Відповідно до ч. 8 ст. 264 Митного кодексу
України декларант має право оскаржити
рішення митного органу щодо визначення
митної вартості оцінюваних товарів до
митного органу вищого рівня та/або до
суду. У повідомленні митного органу
вищого рівня про результати розгляду
скарги обґрунтовується прийняте за
скаргою рішення та міститься
інформація про право декларанта
оскаржити це рішення в судовому
порядку.

Оскільки чинним законодавством
передбачена можливість випуску у
вільний обіг товару до закінчення
процедури митного оформлення, а
позивач не скористався таким правом,
яке мав змогу реалізувати шляхом
звернення до митного органу з
відповідною заявою, суд вважає
безпідставними твердження позивача
щодо його вимушеності подати до
митного органу декларації з
зазначенням митної вартості товару
відповідно до вказівок митного органу.

За таких умов суд вважає таким, що не
ґрунтується на нормах чинного
законодавства України та не
підтверджується належними доказами у
справі, посилання позивача на
відсутність у нього волі визначати
митну вартість товарів за другорядними
методами її визначення.

Положеннями Митного кодексу України
передбачені методи визначення митної
вартості товарів та порядок і
послідовність їх застосування, проте
враховуючи самостійне визначення
позивачем митної вартості і методу за
яким вона визначена, суд не приймає
доводи позивача про необхідність
оформлення митним органом товарів за
спірними вантажними митними
деклараціями за першим методом.

Поряд з цим, суд також вважає
безпідставним та таким, що не
підтверджений належними доказами у
справі, довід позивача про те, що митна
вартість ввезеного на підставі
вищезгаданих вантажних митних
декларацій товару підлягала
декларуванню саме за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються.

Так, відповідно до п. 7 Порядку
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через митний кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20.12.2006 року № 1766, який був чинний на
момент подачі декларантом ТОВ
«Іста-Трансавто» окреслених вантажних
митних декларацій, для підтвердження
заявлених відомостей про митну
вартість товарів декларант
зобов'язаний подати:
зовнішньоекономічний договір
(контракт) і додатки до нього;
рахунок-фактуру (інвойс) або
рахунок-проформу; банківські платіжні
документи (якщо рахунок сплачено), а
також інші платіжні та/або
бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;
рішення митного органу про визначення
митної вартості раніше ввезених
ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів, якщо воно
прийнято за одним договором
(контрактом); пакувальні листи; копію
ліцензії на ввезення (вивезення)
товарів, імпорт (експорт) яких підлягає
ліцензуванню. Також згідно з п. 11 цього
Порядку для підтвердження митної
вартості товарів на вимогу митного
органу декларант зобов'язаний подати
додаткові документи.

Перевірка правильності визначення
митної вартості задекларованих
товарів здійснюється митним органом,
зокрема, на підставі відомостей,
наведених у відповідних документах.
Проте, позивачем на підтвердження
зазначеного посилання до суду надані
лише зовнішньоекономічні контракти із
додатками та відповідні інвойси, що є
недостатнім для встановлення судом
наявності правових підстав для
визначення митної вартості заявлених
до митного оформлення товарів за
основним методом. В свою чергу,
відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З цих же підстав суд критично оцінює
наявний у матеріалах справи висновок
судово-економічної експертизи від
25.06.2013 року (т. 3 а.с. 157-162), яким
встановлено, що митна вартість товарів,
задекларованих ТОВ «Іста-Трансавто» у
наведених вантажних митних
деклараціях, документально
необґрунтована. Дослідивши зазначений
висновок судового експерта, суд
встановив, що під час дослідження ним
використовувались лише митні
декларації та інвойси, а відповідний
висновок зроблений в результаті
співставлення задекларованої митної
вартості товару по графі 45 декларацій з
фактурною вартістю товару, що
визначається на підставі даних
інвойсів. Будь-які інші документи,
надання яких є обов'язковим для
підтвердження заявлених відомостей
про митну вартість, про що зазначалось
вище, експертом не витребувались та не
досліджувались. В свою чергу, фактурна
вартість (ціна товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, зазначена в рахунку-фактурі)
та митна вартість, яка є умовною
розрахунковою величною, що
розраховується відповідно до положень
Митного кодексу України і
застосовується при переміщенні
товарів через митний кордон України, не
є тотожними і не можуть бути
порівняними. Відповідно розходження
між митною вартістю товарів та ціною
товару, зазначеною у відповідному
інвойсі, не може виступати безперечним
свідченням неправильного розрахунку
митної вартості такого товару, на
формування якої мають вплив додаткові
показники, зокрема, витрати на
транспортування, навантаження,
розвантаження, перевантаження та
страхування до пункту перетину митного
кордону України, сплата брокерських,
агентських, комісійних та інших
винагород, пов'язаних з імпортом таких
товарів тощо. Наведений висновок
експерта фактично свідчить про обрання
ним для розрахунку митної вартості
товару першого методу визначення
митної вартості товарів, тоді як ним
взагалі не досліджувалось питання
наявності умов, які створюють підстави
для застосування другорядних методів
визначення митної вартості товару.

Згідно з пп. 2.1.1.п. 2.1. ст. 2 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами», який
був чинним на момент виникнення
спірних відносин, митні органи є
контролюючими органами стосовно
акцизного збору та податку на додану
вартість (з урахуванням випадків, коли
законом обов'язок з їх стягнення або
контролю покладається на податкові
органи), ввізного та вивізного мита,
інших податків і зборів (обов'язкових
платежів), які відповідно до законів
справляються при ввезенні
(пересиланні) товарів і предметів на
митну територію України або вивезенні
(пересиланні) товарів і предметів з
митної території України.

Згідно з п. 1.11. ст. 1 зазначеного Закону
податкова декларація, розрахунок (далі
- податкова декларація) - документ, що
подається платником податків до
контролюючого органу у строки,
встановлені законодавством, на
підставі якого здійснюється
нарахування та/або сплата податку,
збору (обов'язкового платежу).

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 1 Митного кодексу
України митна декларація - письмова
заява встановленої форми, яка
подається митному органу і містить
відомості щодо товарів і транспортних
засобів, які переміщуються через
митний кордон України, необхідні для їх
митного оформлення або переоформлення.

Заява за своєю суттю становить форму
офіційного звернення до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування або їх посадових осіб з
метою ознайомлення їх з певним правом
заявника а також з іншою інформацією
або обставинами, які мають юридичне
значення.

Відповідно до п. 2 Положення про
вантажну митну декларацію,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 09.06.1997 року № 574,
вантажна митна декларація - письмова
заява встановленої форми, що подається
митному органу і містить відомості про
товари та транспортні засоби, які
переміщуються через митний кордон
України, митний режим, у який вони
заявляються, а також іншу інформацію,
необхідну для здійснення митного
контролю, митного оформлення, митної
статистики, нарахування податків,
зборів та інших платежів.

З урахуванням наведеного вантажна
митна декларація одночасно із функцією
документа, необхідного для проведення
митного оформлення, виконує функцію й
податкової декларації, яка
використовується як документ, що
підтверджує податкові зобов'язання із
відповідних загальнообов'язкових
податків та платежів.

В свою чергу, виходячи з вимог п. 5.1. ст. 5
вищезгаданого Закону, податкове
зобов'язання, самостійно визначене
платником податків у податковій
декларації, вважається узгодженим з
дня подання такої податкової
декларації.

Зазначене податкове зобов'язання не
може бути оскаржене платником податків
в адміністративному або судовому
порядку. Якщо у майбутніх податкових
періодах (з урахуванням строків
давності, визначених статтею 15 цього
Закону) платник податків самостійно
виявляє помилки у показниках раніше
поданої податкової декларації, такий
платник податків має право надати
уточнюючий розрахунок.

Декларант позивача, звернувшись з
вантажними митними деклараціями,
самостійно визначив митну вартість
товару за резервним шостим методом
визначення митної вартості товарів,
взявши тим самим відповідальність за
відомості, зазначені у деклараціях, в
тому числі й за відомості щодо митної
вартості задекларованих товарів.
Подача такої вантажної митної
декларації та сплата митних платежів
під час митного оформлення товарів за
вказаними вантажними митними
деклараціями здійснювалась позивачем
добровільно, а не у примусовому
порядку.

Враховуючи самостійне визначення
позивачем бази оподаткування податком
на додану вартість та ввізним митом
шляхом декларування відповідних
показників у вантажних митних
деклараціях, суд вважає, що відповідні
податкові зобов'язання ТОВ
«Іста-Трансавто» є узгодженими, що
унеможливлює їх оскарження у судовому
порядку. В свою чергу, суд не вбачає
ознак протиправної бездіяльності з
боку митного органу під час митного
оформлення товарів, задекларованих у
таких митних деклараціях.

Також суд звертає увагу, що здійснюючи
судочинство, суд не може підміняти
контролюючі органи у здійсненні ними
закріплених законом повноважень.
Однак, задоволення заявленого ТОВ
«Іста-Трансавто» адміністративного
позову фактично призведе до прийняття
судом рішення про визначення митної
вартості за іншим методом, що
відноситься до виключної компетенції
митного органу та має оформлюватись у
визначений наведеними вище нормами
законодавства спосіб, що також
унеможливлює постановлення судом
рішення про задоволення заявлених
вимог.

Така позиція суду зокрема узгоджується
із висновками, викладеними в рішенні
Верховного Суду України від 17.12.2013 року
по справі №21-439а13, виходячи з яких до
виключної компетенції митних органів
відносяться питання контролю
правильності обчислення декларантом
митної вартості та обрання методу її
обчислення, у зв'язку з чим суди,
встановивши протиправність рішень
митного органу про визначення митної
вартості товарів за тим чи іншим
методом, не вправі підміняти митний
орган, стягуючи з державного бюджету
надмірно сплачену з такої вартості
суму податку на додану вартість,
фактично визначаючи при цьому інший
метод обчислення митної вартості.

В свою чергу, відповідно до ст. 244-2 КАС
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України.

Згідно з ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу
України повернення коштів, помилково
або надміру зарахованих до бюджету, за
поданням органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету
здійснює центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері казначейського обслуговування
бюджетних коштів, веде бухгалтерський
облік усіх надходжень Державного
бюджету України.

Порядок повернення платникам податків
коштів, що обліковуються на
відповідних рахунках митного органу як
передоплата, і митних та інших
платежів, помилково та/або надмірно
сплачених до бюджету, контроль за
справлянням яких здійснюється митними
органами, встановлений наказом
Державної митної служби України від
20.07.2007 року № 618, який зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 25.09.2007
року за № 1097/14364.

Пунктом 1 розділу ІІІ зазначеного
Порядку передбачено, що для повернення
з Державного бюджету України митних та
інших платежів, помилково та/або
надмірно сплачених до бюджету,
контроль за справлянням яких
здійснюється митними органами,
платником податків до загального
відділу митного органу, яким
здійснювалось оформлення митної
декларації, подається заява довільної
форми, яка підписується керівником і
головним бухгалтером суб'єкта
господарської діяльності або фізичною
особою.

Заява може бути подана не пізніше 1095-го
дня, наступного за днем зарахування
коштів до Державного бюджету України.

Виходячи з приписів вищевказаного
Порядку, процедура розгляду питання
про повернення за заявою платника
податку з Державного бюджету України
митних та інших платежів, помилково
та/або надмірно сплачених до бюджету,
контроль за справлянням яких
здійснюється митними органами,
передбачає кілька етапів, а саме: 1)
реєстрацію заяви в загальному відділі,
2) розгляд керівником (заступником
керівника) митного органу, 3) передачу
до відділу митних платежів митного
органу (далі - відділ) для перевірки
обґрунтованості повернення заявлених
сум; 4) перевірку відділом факту
перерахування митних та інших платежів
з відповідного рахунку до Державного
бюджету України та наявність
переплати, .5) проведення за потреби
перевірки в митному органі щодо
правильності митного оформлення із
залученням відповідних підрозділів
митного органу; 6) підготовку висновку
про повернення з Державного бюджету
України помилково та/або надмірно
зарахованих до бюджету митних та інших
платежів, контроль за справлянням яких
покладається на митні органи; 7) подачу
керівнику митного органу документів, в
тому числі висновку, акта перевірки,
заяви, супровідного листа,
адресованого Держказначейству, для
прийняття остаточного рішення; 8)
надсилання документів до
Держказначейству у разі позитивного
рішення, або за відсутності підстав для
повернення коштів у встановленому
порядку - письмової обґрунтованої
відповіді заявнику.

Відповідно до розділу ІІІ вказаного
Порядку повернення здійснюється
відповідним органом Державного
казначейства України лише на підставі
висновків митних органів шляхом
перерахування коштів з рахунку обліку
доходів державного бюджету на рахунок,
зазначений у висновку про повернення
та протягом п'яти днів від дати
отримання висновку про повернення
здійснює повернення коштів з бюджету.

Водночас, з матеріалів справи
вбачається, що Південною митницею не
складалось та не направлялось для
виконання ГУДКС України в Одеській
області висновку про повернення ТОВ
«Іста-Трансавто» надміру сплачених до
Державного бюджету України мита та
податку на додану вартість у загальній
сумі 9991900,98 грн., у зв'язку з чим суд не
вбачає правових підстав для здійснення
ГУДКС України в Одеській області як
органом державної влади, який
відповідно до приписів ч. 2 ст. 19
Конституції України зобов'язаний діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
відповідних платежів на користь
позивача.

Крім того, прийняття судом рішення про
стягнення надміру сплачених мита та
податку на додану вартість за
відсутністю відповідного висновку
митного органу, до виключних
повноважень якого віднесено розгляд
відповідного питання, також призведе
до підміни судом функцій контролюючого
органу.

Згідно із ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

З огляду на вищевикладене та оцінюючи
надані докази в сукупності, беручи до
уваги те, що декларантом позивача
самостійно визначені митна вартість
товару, метод її визначення та
самостійно здійснено коригування цієї
вартості без втручання митних органів,
встановлення митним органом під час
митного оформлення зазначених товарів
відповідності заявленої митної
вартості рівню вартості заявлених до
митного оформлення товарів,
відсутність рішень митного органу про
відмову у прийнятті митної декларації
для митного оформлення, відсутність
належних доказів на підтвердження
правових підстав для визначення митної
вартості за ціною договору щодо
товарів, які імпортуються, неприйняття
митним органом у встановленому порядку
висновку про повернення платнику
податків надміру сплачених мита та
податку на додану вартість, враховуючи
неприпустимість підміни судом функцій
митного органу, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги ТОВ «Іста-Трансавто» є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 94, 158-163,
167,186, 254 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову товариства з обмеженою
відповідальністю

«Іста-Трансавто» до Південної митниці
Міндоходів, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області, за участю
прокуратури Малиновського району м.
Одеси та третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - товариства з
обмеженою відповідальністю «ВКФ
«Юніол», про визнання протиправною
бездіяльності Південної митниці
Міндоходів щодо повернення надмірно
сплачених до бюджету товариством з
обмеженою відповідальністю
«Іста-Трансавто» мита у сумі 770045,46 грн.
та податку на додану вартість у сумі
770045,87 грн., які було зараховано до
бюджету, у загальній сумі 1540031,33 грн., та
стягнення з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Іста-Трансавто»
надмірно сплачених до бюджету
товариством з обмеженою
відповідальністю «Іста-Трансавто»
мита у сумі 770045,46 грн. та податку на
додану вартість у сумі 770045,87 грн., які
було зараховано до бюджету, у загальній
сумі 1540091,33 грн. - відмовити.

Судові витрати розподілити відповідно
до приписів ст. 94 КАС України.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через Одеський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги. Апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 18.11.2014 року.

Головуючий суддя
С.М.Корой

Суддя
Н.В. Потоцька

Суддя
Л.М. Токмілова

У задоволенні адміністративного
позову товариства з обмеженою
відповідальністю

«Іста-Трансавто» до Південної митниці
Міндоходів, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області, за участю
прокуратури Малиновського району м.
Одеси та третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - товариства з
обмеженою відповідальністю «ВКФ
«Юніол», про визнання протиправною
бездіяльності Південної митниці
Міндоходів щодо повернення надмірно
сплачених до бюджету товариством з
обмеженою відповідальністю
«Іста-Трансавто» мита у сумі 770045,46 грн.
та податку на додану вартість у сумі
770045,87 грн., які було зараховано до
бюджету, у загальній сумі 1540031,33 грн., та
стягнення з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Іста-Трансавто»
надмірно сплачених до бюджету
товариством з обмеженою
відповідальністю «Іста-Трансавто»
мита у сумі 770045,46 грн. та податку на
додану вартість у сумі 770045,87 грн., які
було зараховано до бюджету, у загальній
сумі 1540091,33 грн. - відмовити.

Судові витрати розподілити відповідно
до приписів ст. 94 КАС України.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через Одеський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги. Апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови
виготовлений та підписаний суддею
18.11.2014 року.

Головуючий суддя
С.М.Корой

Суддя
Н.В. Потоцька

Суддя
Л.М. Токмілова

18 листопада 2014 року.