Справа № 813/869/14
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
Справа
№ 876/6586/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В. В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк
Н.М.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Міністерства внутрішніх справ України
та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2014
року в адміністративній справі за
позовом ОСОБА_1 до Міністерства
внутрішніх справ України, Державної
казначейської служби України, про
визнання протиправними дій,
зобов'язання виплатити грошові кошти,

встановив:

У липні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся в суд із адміністративним
позовом до відповідача МВС України в
якому, з урахуванням уточнення позову,
просив : 1) визнати протиправними дії
посадових осіб МВС України щодо
нарахування і виплати позивачу
одноразової вихідної грошової
допомоги та виплати страхових сум за
страховими випадками, які сталися до 1
січня 2007 року; 2) зобов'язати МВС України
виплатити позивачу такі грошові кошти :
262668,11 грн. разом з урахуванням індексу
інфляції одноразової вихідної
грошової допомоги згідно постанови КМУ
від 17.07.1992 р. № 393 «Про порядок
обчислення вислуги років, призначення
та виплати пенсій і грошової допомоги
особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їхніх сімей», а також
страхової суми за страховими
випадками, які сталися до 01.01.2007 р.,
згідно постанови КМУ від 17.06.2009 р. № 593
«Деякі питання завершення виплати
страхових сум за страховими випадками,
які сталися до 01.01.2007 р.» та відповідно
до Порядку, затвердженого постановою
КМУ від 12.05.2007 р. № 707; за упущену вигоду
в сумі 1077013,72 грн.; моральну шкоду в сумі
30000 грн. в перерахунку по 5000 грн. за
кожний рік невиплати зазначених
грошових сум; за послуги адвоката 400
грн..

Відповідач МВС України позову не
визнав, у суді першої інстанції подав
заперечення, просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Галицького районного суду м.
Львова від 02.10.2013 р. адміністративну
справу за вказаним позовом надіслано
до Львівського окружного
адміністративного суду для її розгляду
по суті.

Ухвалою Львівського окружного
адміністративного суду від 18.02.2014 року
залучено до справи співвідповідачем
Державну казначейську службу України.

Ухвалою цього ж суду від 08.04.2014 р.
визнано поважними причини пропуску
строку звернення ОСОБА_1 до суду із
вказаним позовом.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 30.05.2014 року
адміністративний позов задоволено
частково. Зобов'язано МВС України
розглянути заяву ОСОБА_1 щодо виплати
одноразової грошової допомоги у
зв'язку з отриманням захворювання,
заподіяного працівнику міліції під час
виконання ним службових обов'язків, у
розмірі встановленому ст. 23 Закону
України «Про міліцію» та у
відповідності до Порядку та умов
виплати одноразової грошової допомоги
у разі загибелі (смерті) або
інвалідності працівника міліції,
податкової міліції, затвердженого
постановою КМУ від 12.05.2007 р. № 707.
Присуджено із Державного бюджету на
користь ОСОБА_1 витрати на правову
допомогу у розмірі 400 грн.. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Львівського окружного
адміністративного суду від 13.06.2014 року
відмовлено у задоволенні заяви
позивача ОСОБА_1 про роз'яснення
вказаної вище постанови суду від 30.05.2014
року.

Ухвалою цього ж суду від 26.06.2014 року
відмовлено у задоволенні повторної
заяви позивача ОСОБА_1 про роз'яснення
вказаної вище постанови суду від 30.05.2014
року.

З постановою суду першої інстанції від
30.05.2014 року частково не погодився
відповідач МВС України і оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає апелянт,
що постанова суду в частині
задоволення позовних вимог прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, з неповним
дослідженням доказів та встановленням
обставин справи, а тому постанова суду
підлягає скасуванню з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт МВС України зазначає, що
позивач після встановлення йому ІІІ
групи інвалідності жодного разу не
звертався ні до ГУ МВС України у
Львівській області, ні до МВС України
зі заявою, згідно з додатком до Порядку
та умов виплати одноразової грошової
допомоги у разі загибелі (смерті) або
інвалідності працівника міліції, до
якої долучив би перелік документів
визначений п. 5 Порядку, в тому числі
довідки про його грошове забезпечення
відповідно до п. 3 Порядку за
встановленою формою. Тому, вважає
апелянт, що у МВС України не виникло
обов'язку щодо проведення позивачу
виплати одноразової грошової допомоги
згідно п. 7 Порядку. Також зазначає
апелянт, що МВС України не було
порушено право позивача на отримання
ним одноразової грошової допомоги
відповідно до ст. 23 Закону України «Про
міліцію» у зв'язку з втратою
професійної працездатності. Крім
цього, суд першої інстанції залишив
поза увагою те, що заяви позивача були
подані ним протягом 2007 р.- 2013 р. згідно
Закону України «Про звернення
громадян» та Закону України «Про
інформацію», і саме в порядку цих
законодавчих актів просив надати йому
інформацію. Звертає увагу апелянт на
те, що заява позивача від 27.02.2013 р. була
розглянута МВС України з дотриманням
вимог ст. 19 Закону України «Про
звернення громадян». Також зазначає
апелянт, що суд першої інстанції
стягнувши з Державного бюджету 400 грн.
витрат на правову допомогу, порушив
вимоги ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах».

За результатами апеляційного розгляду
апелянт МВС України просить скасувати
постанову суду першої інстанції від
30.05.2014 р. в частині задоволення позовних
вимог і в цій частині ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову, а в іншій частині судове
рішення залишити без змін.

Також з постановою суду першої
інстанції від 30.05.2014 р. не погодився
позивач ОСОБА_1 і оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає апелянт,
що постанова суду першої інстанції
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт ОСОБА_1 зазначає, що 14.04.2007 р. він
звертався до ГУ МВС України у
Львівській області щодо виплати йому
вихідної допомоги та нарахування
страхової суми. Згодом на своє
звернення від 15.08.2007 р. отримав із
відділу забезпечення соціальних
виплат ДФРБО МВС України формальну
відповідь, у якій не було повідомлено
ні суму нарахування позивачу вихідної
допомоги та страхової суми ні причин її
невиплати. На подальші звернення
позивача до МВС України і в Генеральну
прокуратуру, йому надходили лише
формальні відповіді без будь-якої
інформації по суті. Зазначає апелянт,
що незважаючи на те, що завірені
документи для отримання одноразової
вихідної допомоги та страхової суми
були скеровані ще 25.12.2006 р. та
неодноразово скеровувались, в останнє
27.02.2013 р., однак вказані грошові суми
виплачені не були. Крім цього, зазначає
апелянт, що суд першої інстанції
безпідставно вийшов за межі позовних
вимог та зобов'язав МВС України лише
розглянути заяву позивача щодо виплати
одноразової грошової допомоги, а не
нарахувати та виплатити вказану суму
грошей.

За результатами апеляційного розгляду
апелянт ОСОБА_1 просить скасувати
постанову суду першої інстанції від
30.05.2014 р. і ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задоволити.

Відповідач МВС України подав
заперечення на апеляційну скаргу
ОСОБА_1, в якому зазначив, що суд першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ухвалив
законне та обґрунтоване рішення, а тому
апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити
без задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши підстави
і межі апеляційних скарг, вважає, що
такі апеляційні скарги слід залишити
без задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Судом встановлено і підтверджено
матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1
проходив службу в органах внутрішніх
справ та наказом від 28.11.2006 р. № 683 о/с
був звільнений у відставку за віком
згідно п. 65 «а» Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ (а.с. 175 Т.1).

Також встановлено, що позивачу була
встановлена ІІІ група інвалідності, що
виникла у зв'язку з виконанням робіт
пов'язаних із ліквідацією наслідків
аварії на ЧАЕС (а.с. 31-40 Т.1).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
пенсійне забезпечення
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб» особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ, які мають право на пенсію за цим
Законом та звільняються зі служби за
віком виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби.

Згідно п. 10 постанови Кабінету
Міністрів України «Про порядок
обчислення вислуги років, призначення
та виплати пенсій і грошової допомоги
особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їхніх сімей» (в
редакції, чинній на час звільнення
позивача з органів внутрішніх справ),
особам начальницького складу органів
внутрішніх справ при звільненні зі
служби за віком виплачується грошова
допомога в розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за
кожний повний календарний рік служби.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та враховано, що згідно з
розрахунковим листом ОСОБА_1, йому при
звільненні була нарахована грошова
допомога у розмірі 65709,93 грн., яка
скерована платіжним дорученням до
ГУМВС України у Львівській області для
виплати позивачу (а.с. 114 Т.1). Таким
чином, відсутні підстави для
зобов'язання МВС України повторно
виплачувати вже нараховану при
звільненні грошову допомогу
позивачеві.

Також судом першої інстанції вірно
враховано, що правовідносини між
сторонами щодо виплати одноразової
грошової допомоги в разі поранення чи
установлення групи інвалідності
регулюються Законом України «Про
міліцію» та Порядком та умовами
виплати одноразової грошової допомоги
у разі загибелі (смерті) або
інвалідності працівника міліції, затв.
постановою КМУ № 707 від 12.05.2007 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України
«Про міліцію» (в редакції чинній з 1
січня 2007 року) у разі інвалідності
працівника міліції, що настала в період
проходження служби в органах
внутрішніх справ або не пізніше ніж
через три місяці після звільнення зі
служби чи після закінчення цього
строку, але внаслідок захворювання або
нещасного випадку, що мали місце в
період проходження служби в органах
внутрішніх справ, залежно від ступеня
втрати працездатності йому
виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі до п'ятирічного
грошового забезпечення за останньою
посадою в порядку та на умовах,
визначених Кабінетом Міністрів
України. Визначення ступеня втрати
працездатності працівником міліції у
період проходження служби в органах
внутрішніх справ у кожному випадку
ушкодження здоров'я здійснюється в
індивідуальному порядку відповідно до
законодавства.

Відповідно до абз. 1 п.п. 2 п. 1 Порядку та
умов виплати одноразової грошової
допомоги у разі загибелі (смерті) або
інвалідності працівника міліції, у
розмірі чотирирічного грошового
забезпечення для інвалідів II групи
одноразова грошова допомога
виплачується у разі установлення
інвалідності, яка настала в період
проходження служби в органах
внутрішніх справ, органах державної
податкової служби або не пізніше ніж
через три місяці після звільнення із
служби чи після закінчення такого
строку внаслідок захворювання або
нещасного випадку, що сталися, зокрема,
під час виконання службових обов'язків,
пов'язаних з безпосередньою участю в
охороні громадського порядку та
боротьбі із злочинністю.

Відповідно до п. 7 Порядку, орган
внутрішніх справ, у якому проходив
службу працівник міліції, податкової
міліції, подає МВС у семиденний строк з
дня реєстрації документів висновок
щодо можливості проведення грошової
допомоги разом з документами,
зазначеними у пунктах 4 і 5 цього
Порядку, копією висновку службового
розслідування за фактом поранення
(контузії, травми або каліцтва) такого
працівника, установлення групи
інвалідності чи загибелі (смерті). МВС у
десятиденний строк приймає рішення про
призначення виплати і надсилає його
разом із документами, зазначеними у
пунктах 4 і 5, органу внутрішніх справ, у
якому проходив службу працівник
міліції, податкової міліції, для
проведення виплати.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та стверджується
матеріалами справи, що позивач
протягом 2007-2013 років неодноразово
звертався до МВС України та ГУМВС
України у Львівській області щодо
отримання одноразової грошової
допомоги (а.с. 8-20 Т.1).

Також судом встановлено, що 27.02.2013 року
ОСОБА_1 звернувся до МВС України із
заявою та доданими документами
відповідно до Порядку та умов виплати
одноразової грошової допомоги у разі
загибелі (смерті) або інвалідності
працівника міліції, однак докази
розгляду такої заяви в матеріалах
справи відсутні.

З урахуванням наведеного вище, суд
першої інстанції вірно визначив спосіб
захисту порушеного права позивача та
зобов'язав відповідача розглянути
заяву ОСОБА_1 щодо виплати одноразової
грошової допомоги, згідно з вимогами
чинного законодавства України.

Відносно вимог позивача щодо стягнення
завданих збитків за весь час невиплати
одноразової грошової допомоги з
урахуванням індексу інфляції, судом
першої інстанції вірно враховано, що
відповідно до ст. 2 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індексації підлягають
грошові доходи громадян, одержані ними
в гривнях на території України і які не
мають разового характеру: пенсії;
стипендії; оплата праці (грошове
забезпечення); суми виплат, що
здійснюються відповідно до
законодавства про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування; суми
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, а також суми, що
виплачуються особам, які мають право на
відшкодування шкоди в разі втрати
годувальника.

Таким чином, індексації підлягають
доходи громадян, які не мають разового
характеру (постійні доходи). В той же
час, виплата одноразової грошової
допомоги має разовий характер, а тому
не належить до визначеного вказаним
законом об'єкта індексації.

Щодо стягнення упущеної вигоди та
моральної шкоди, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції, що особа, яка має
на меті відшкодувати збитки у вигляді
упущеної (втраченої) вигоди, повинна
довести, що вона гарантовано отримала б
відповідну вигоду у разі, якщо б її
право не було порушено іншою особою,
тобто у разі належного виконання
зобов'язання іншою особою.

Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК
України збитками є доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода).

Важливим елементом доказування
наявності реальних збитків є
встановлення причинного зв'язку між
протиправною поведінкою боржника та
збитками потерпілої сторони.
Відсутність причинного зв'язку як
складової цивільного правопорушення
робить неможливою відповідальність
відповідача.

З врахуванням наведеного вище,
безпідставними є обґрунтування
апелянта щодо неотримання упущеної
вигоди долученим розрахунком з
посиланням на намір покласти на
депозитний рахунок у ВАТ «Кредобанк»
невиплачені кошти.

Суд апеляційної інстанції також
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо безпідставності
позовних вимог про стягнення коштів на
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 30000 грн..

Судом першої інстанції вірно
враховано, що відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути прямо
передбачено нормами відповідного
матеріального закону на підставі якого
суд вирішує справу, однак спеціальним
законодавством, що регулює порядок
проходження та звільнення служби
особовим складом органів внутрішніх
справ України, не передбачено
можливості відшкодування моральної
шкоди.

Крім цього, позивачем не надано
обґрунтованих пояснень та доказів на
підтвердження того, в чому
проявляється завдана моральна шкода,
як і не надано об'єктивних доказів на
обґрунтування заявленого до
відшкодування розміру такої шкоди.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції дійшов до вірного висновку
про наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог, а саме
зобов'язання МВС України розглянути
заяву ОСОБА_1 щодо виплати одноразової
грошової допомоги у зв'язку з
отриманням захворювання, заподіяного
працівнику міліції під час виконання
ним службових обов'язків.

Відносно вимоги позивача стягнути на
його користь витрати на правову
допомогу у розмірі 400 грн., то суд
апеляційної інстанції враховує
наступне.

Відповідно до ст. 87 КАС України витрати
на правову допомогу належать до
судових витрат.

Згідно ст. 94 КАС України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа). Якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Таким чином, судом першої інстанції
вірно присуджено із Державного бюджету
на користь ОСОБА_1 витрати на правову
допомогу у розмірі 400 грн..

З врахуванням наведених вище норм
законодавства та фактичних обставин
справи, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при розгляді
адміністративної справи всебічно і
об'єктивно встановлено обставини
справи, висновки суду відповідають
обставинам справи, постанова суду
винесена з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 41 ч. 1, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Міністерства
внутрішніх справ України та апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2014
року в адміністративній справі за
позовом ОСОБА_1 до Міністерства
внутрішніх справ України, Державної
казначейської служби України, про
визнання протиправними дій,
зобов'язання виплатити грошові кошти -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді:
Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк