Справа № 826/6285/14
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/6285/14
інстанції: Погрібніченко І.М.
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

19 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді:
Чаку Є.В.,

суддів:
Мєзєнцева Є.І., Файдюка
В.В.

за участю секретаря
Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 23 червня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Фінекс» до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Фінекс» (далі по тексту - позивач)
звернулося з позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві (далі по
тексту - відповідач) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення від
29 січня 2014 року № .

Окружний адміністративний суд міста
Києва своєю постановою від 23 червня 2014
року адміністративний позов
задовольнив.

Не погоджуючись з судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 червня 2014 року та
постановити нову про відмову в
задоволенні адміністративного позову.
На думку апелянта, зазначену постанову
суду прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та дослідивши докази, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
не підлягає скасуванню, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ТДВ
«СК «Фінекс» взято на податковий облік
в органах державної податкової служби
16 вересня 2003 року за № 2089 та
перебуває на обліку в ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
місті Києві.

Основним видом діяльності ТДВ «СК
«Фінекс» за КВЕД є: 65.12 Інші види
страхування, крім страхування життя.

ДПІ у Солом'янському районі ГУ
Міндоходів у місті Києві проведено
планову виїзну перевірку ТДВ «СК
«Фінекс» () з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012
року, за результатами якої складено акт
від 16 січня 2014 року № 187/26-58-22-02-18/32641358.

29 січня 2014 року на підставі акту
перевірки ДПІ у Солом'янському районі
ГУ Міндоходів у місті Києві винесено
податкове повідомлення-рішення №
, яким згідно з підпунктом 54.3.2
пункту 54.3 статті 54 та відповідно до
підрозділу 10 розділу ХХ, пункту 123.1
статті 123 розділу ІІ Податкового
кодексу України за порушення підпункту
4.1.6 пункту 4.1 статті 4, підпункту 7.2.1
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.1994 року № 334/94-ВР, пункту 137.14
статті 137, підпункту 156.1.1 пункту 156.1
статті 156 Податкового кодексу України
ТДВ «СК «Фінекс» визначено грошове
зобов'язання з податку на прибуток
страхових організацій, включаючи
філіали аналогічних організацій,
розташованих на території України в
загальному розмірі 4 381 330, 00 грн., в
тому числі: за основним платежем - в
розмірі 3 893 900, 00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - в розмірі 487 430,
00 грн.

ТДВ «СК «Фінекс» оскаржено вказане
вище податкове повідомлення-рішення в
адміністративному порядку до
Головного управління Міндоходів у
місті Києві та Міністерства доходів і
зборів України.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 20 березня 2014
року № 2646/10/26-15-10-06-15 та рішенням
Міністерства доходів і зборів України
від 14 квітня 2014 року № 6646/6/99-99-10-01-15
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 29 січня 2014 року №
залишено без змін, скаргу ТДВ «СК
«Фінекс» - без задоволення.

З приводу даних спірних правовідносин,
колегія суддів апеляційної інстанції
звертає увагу на наступне.

Підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94)
передбачено, що дохід від страхової
діяльності юридичних осіб-резидентів
не підлягає оподаткуванню за ставкою,
встановленою у пункті 10.1 статті 10
Закону № 334/94, та оподатковується: за
ставкою 0 відсотків - при отриманні
доходу внаслідок виконання договорів з
довгострокового страхування життя та
пенсійного страхування у межах
недержавного пенсійного забезпечення
у разі виконання вимог до таких
договорів, визначених пунктом 1.37 та
пунктом 1.42 статті 1 Закон № 334/94; за
ставкою 3 відсотки - при отриманні
доходу внаслідок виконання договорів з
інших видів страхування.

За змістом наведеної норми умовою
зменшення оподатковуваного доходу
страховика є сплата ним страхових
платежів за договорами
перестрахування.

В свою чергу, здійснення розрахунків за
договорами перестрахування є
підставою для зменшення
оподатковуваного доходу страховика
відповідно до підпункту 7.2.1 пункту 7.2
статті 7 Закону № 334/94.

Відповідно до пункту 137.14 статті 137
Податкового кодексу України датою
збільшення доходів від страхової
діяльності є дата виникнення
відповідальності платника податку -
страховика перед страхувальником за
укладеним договором, що випливає з умов
договорів страхування/перестрахування
незалежно від порядку сплати
страхового внеску, визначеного у
відповідному договорі (крім
довгострокових договорів страхування
життя та інших договорів страхування,
укладених на строк більше одного року,
договорів страхування, укладених
відповідно до Закону України «Про
недержавне пенсійне забезпечення»).

Особливості оподаткування страховика
визначені статтею 156 Податкового
кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, ТДВ
«СК «Фінекс» укладало договори
страхування, згідно з якими виступало
страховиком. На виконання договорів
ТДВ «СК «Фінекс» отримувало страхові
платежі, які в подальшому повинні
виплачуватися страховиком відповідно
до умов договорів страхування при
настанні страхових випадків.

За результатами вказаної діяльності,
ТДВ «СК «Фінекс» задекларувало валові
внески за договорами страхування та
перестрахування на загальну суму 51 481
780, 00 грн., в тому числі внески від
фізичних осіб та державних підприємств
на суму 34 304 754, 00 грн.

Проведеною перевіркою встановлено, що
ТДВ «СК «Фінекс» укладало договори
страхування з метою проведення
транзитних фінансових операцій з
страховою компанією, яка задіяна у
схемах мінімізації податкових
зобов'язань з метою виведення грошових
коштів через операції з цінними
паперами, що призвело до заниження
податку на прибуток.

Так, в акті перевірки зазначено, що ТДВ
«СК «Фінекс» протягом перевіряємого
періоду придбавало у ТОВ «Фондова
компанія «Нотис» акції, емітентом яких
є ВАТ «Лебединська спеціалізована
колона №11» на суму 2 889 740, 00 грн. та у
ТОВ «ІК «Холдинг груп» акції, емітентом
яких є ВАТ «Лебединська спеціалізована
колона № 11» у 4 кварталі 2011 року на суму
2 106 300, 00 грн., якого постановою
Господарського суду Сумської області
від 03.06.2013 року визнано банкрутом.

Також, ТДВ «СК «Фінекс» придбавало
акції, емітентом яких є ПАТ «КВІФ
«Горизонт» НВЗТ» у: ТОВ «Фондова
компанія «Нотис» на суму 4 200 260, 00
грн.; Фондова Компанія «Моноліт
Капітал» на суму 2 800 000, 00 грн.; ТОВ ІК
«Холдинг груп» на суму 3 077 675, 00 грн.
При цьому, податковим органом
встановлено, що розмір статутного
капіталу ПАТ «КВІФ «Горизонт» НВЗТ»
складає 450 000, 00 грн., остання
податкова звітність подана за 2011 рік
(підприємство не звітує, тобто фактично
господарська діяльність не
здійснюється), інформація щодо
чисельності працюючих та наявність
основних засобів відсутня, у зв'язку з
неподанням відповідної відомості.
Водночас, згідно постанови Жовтневого
районного суду міста Запоріжжя від
16.02.2012 року по справі № 1/0808/113/2012 про
закриття провадження у справі по
обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК
України, останній визнав свою вину у
створенні фіктивних підприємств, які
здійснювали фіктивні
фінансово-господарські операції з
купівлі-продажу цінних паперів, в тому
числі із ПАТ «КВІФ «Горизонт» НВЗТ», у
повному обсязі.

Позивачем також згідно договору
купівлі-продажу від 24.01.2012 року №
Б-240112/01-1, укладеного з Рієтум Файненс
Лімітед (Кіпр) (Покупець) та ТОВ «ІК
«Холдинг груп» (Повірений), було
реалізовано 8 векселів, виданих ТОВ
«Кооптехбудпрод», на суму 2 935 000 грн.
Кошти від нерезидента на рахунок ТДВ
«СК «Фінекс» не надходили. При цьому,
податковим органом встановлено, що
стан платника ТОВ «Кооптехбудпрод» « 7»
- до ЄДР внесено запис про відсутність
підтвердження відомостей. ТОВ
«Кооптехбудпрод» не звітує, фактично
господарська діяльність не
здійснюється, інформація щодо
чисельності працюючих та наявність
основних засобів відсутня у зв'язку з
неподанням відповідної звітності.

Водночас, перевіркою встановлено, що
рахунок оплати за вищенаведені
векселя, Рієтум Файненс Лімітед (Кіпр)
(Продавець) та ТОВ «ІК «Холдинг груп»
(Повірений) згідно з договором
купівлі-продажу цінних паперів від
24.01.2012 року № Б-240112/02-1 було реалізовано
акції, емітентом яких є ПАТ ЗН КІФ
«Стандарт Кепітал» на суму 2 935 000, 00
грн.

В акті перевірки зазначено, що у
періоді, що перевірявся, товариство
придбало у ТОВ «М-Брок» векселі, видані
ВАТ «Львівський хлібокомбінат».
Придбання векселів за готівкові кошти
відбулось на суму 3 165 569, 98 грн., а саме:
1-й квартал 2012 року - 1 870 775, 90 грн.; 2-й
квартал 2012 року - 1 294 794, 08 грн.

Враховуючи вищевикладене, перевіркою
зроблено висновок, що за рахунок
придбаних цінних паперів (акцій,
векселів) у розумінні ст. 31 Закону
України «Про страхування» від 07.03.1996
року № 85/96-ВР не можливо формувати
страхові резерви страховика, оскільки
вони не дають змогу реально
забезпечувати існуючі страхові ризики.

Суд апеляційної інстанції з приводу
таких висновків відповідача, вважає
зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
суд, який постановив рішення про
порушення провадження у справі про
банкрутство юридичної особи, про
проведення санації боржника та
призначення керуючого санацією, про
визнання юридичної особи банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури, у
день набрання рішеннями законної сили
направляє їх державному реєстратору за
місцезнаходженням юридичної особи для
внесення до Єдиного державного реєстру
запису про відповідні судові рішення.

Дата надходження відповідних судових
рішень вноситься державним
реєстратором до журналу обліку
реєстраційних дій.

Частиною шостою ст. 39 вказаного Закону
передбачено, що державний реєстратор
повинен не пізніше наступного робочого
дня з дати надходження судового
рішення про ліквідацію юридичної особи
- банкрута заповнити реєстраційну
картку про державну реєстрацію
припинення юридичної особи, внести до
Єдиного державного реєстру запис про
проведення державної реєстрації
припинення юридичної особи та в той же
день передати органам статистики,
доходів і зборів, Пенсійного фонду
України, Національної комісії з цінних
паперів та фондового ринку
повідомлення про внесення до Єдиного
державного реєстру запису про
проведення державної реєстрації
припинення для зняття юридичної особи
з обліку.

Дата внесення до Єдиного державного
реєстру запису про проведення
державної реєстрації припинення
юридичної особи є датою припинення
юридичної особи.

Суду не було надано належних та
допустимих доказів внесення до Єдиного
державного реєстру запису про
проведення державної реєстрації
припинення ВАТ «Лебединська
спеціалізована колона № 11».

Судом першої інстанції не було взято до
уваги посилання відповідача на
постанову Жовтневого районного суду
міста Запоріжжя від 16.02.2012 року по
справі № 1/0808/113/2012 про закриття
провадження у справі, якою вказано на
неліквідність акцій, емітентом яких є
ПАТ «КВІФ «Горизонт» НВЗТ». Колегія
суддів погоджується з судом першої
інстанції про те, що вказана постанова
не може бути підставою для визнання
акцій ПАТ «КВІФ «Горизонт» НВЗТ» не
ліквідними, а операції з позивачем
такими, що спрямовані на виведення
грошових коштів, оскільки зазначені у
вказаній постанові товариства не мають
жодного відношення до ТДВ «СК «Фінекс».

Водночас, суд звертає увагу, що
відповідачем інших доказів, які б
свідчили про фіктивність створення ПАТ
«КВІФ «Горизонт» НВЗТ» надано не було.

Судом першої інстанції правильно не
взяв до уваги посилання відповідача в
акті перевірки на неліквідність
векселів виданих ТОВ «Кооптехбудпрод»
позивачу, оскільки в обґрунтування
вказаних висновків відповідач
посилається лише на відомості внесення
до Єдиного державного реєстру запису
про відсутність підтвердження
відомостей про юридичну особу. Інших
доказів в обґрунтування таких
висновків, відповідачем надано не було,
та судом першої та апеляційної
інстанції встановлено не було.

Також, відповідачем не обґрунтовано та
не надано належних та допустимих
доказів стосовно визнання векселів
компанії «Львівський хлібокомбінат»
неліквідними, а тому такі висновки
податкового органу є необґрунтованим.

Також, суд звертає увагу на той факт, що
контролюючим органом під час
проведення перевірки та судового
розгляду справи, не надано жодних
доказів, які б підтверджували факт
зупинення обігу акцій, скасування
реєстрації випусків акцій та/або
анулювання свідоцтв про реєстрацію
випусків акцій вищевказаних товариств
Державною комісією з цінних паперів та
фондового ринку або її територіальними
органами.

За вказаних обставин, суд приходить до
висновку, що відповідачем не доведені
підстави для визнання договорів
купівлі-продажу цінних паперів
емітента - ВАТ «Лебединська
спеціалізована колона № 11», ПАТ «КВІФ
«Горизонт» НВЗТ», ВАТ «Львівський
хлібокомбінат», ТОВ «Кооптехбудпрод»
нікчемними та не доведено, що ці
правочини не були спрямовані на
реальне настання правових наслідків.

Судом встановлено, що між ПрАТ «СК
«Прогрес-Фонд» та ТДВ «СК «Фінекс»
укладено договір про співпрацю в
галузі факультативного
перестрахування (ретроцесії), за
умовами якого кожна із сторін, що
підписала даний договір може прийняти
від іншої сторони або передавати їй на
перестрахування ризики, відповідно до
видів страхування, зазначених в
ліцензіях сторін. На підставі даного
Договору, Сторони можуть укладати
договори факультативного
перестрахування окремо по кожному
ризику (чи групі ризиків). Коверноти є
невід'ємною частиною цього договору.
Предметом конкретного договору
перестрахування є зобов'язання однієї
Сторони страховика за обумовлену в
коверноті плату (перестрахувальну
премію) відшкодувати іншій частині
(Перестрахувальнику, Цеденту) частину
витрат, що виникли в результаті
здійснення Перестрахувальником
страхової виплати за оригінальним
договором страхування. Кожен Договір
перестрахування незалежний від умов
будь-якого іншого конкретного договору
перестрахування (ковер-нота, сліпа),
укладеного Сторонами.

На виконання вказаного договору
позивачем надано копії: витягу з копії
ідентифікації ПАТ «СК «Прогрес-Фонд»,
оборотно-сальдової відомості по
рахунку: 63.3.1 з контрагентом ПАТ «СК
«Прогрес-Фонд» за 2011 рік, 2012 рік,
банківських виписок, підтверджуючих
витрату коштів за період з 01.01.2011-31.12.2011
року та за період з 01.01.2012 року - 31.12.2012
року з контрагентом ПАТ «СК
«Прогрес-Фонд».

За результатами вказаної вище
господарської операції, позивачем суми
отримані за результатами вказаної
діяльності до складу валових витрат.

Водночас, як вбачається з акту
перевірки податковим органом зроблено
висновок, що в порушення пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» ТДВ «СК «Фінекс»
завищено суму валових внесків,
сплачених за вказаним вище договором
перестрахування з ПрАТ «Страхова
компанія «Прогрес-фонд» на 4 118 130, 00
грн. за 1 квартал 2011 року.

Підставою для складання такого
висновку став акт Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві від 19 липня 2013 року №
445/2250/3030336 «Про проведення
документальної планової виїзної
перевірки Приватного акціонерного
товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ
«ПРОГРЕС-ФОНД» () з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року», яким
не встановлено реальності укладених
правочинів між ПАТ «СК «Прогрес-Фонд»
та його контрагентами.

Колегія суддів з цього приводу звертає
увагу на наступне.

Представником відповідача не надано
суду копії вказаного акту. Натомість,
представником позивача надано ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 травня 2014
року, якою залишено без змін постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 27 грудня 2014 року по справі №
826/18310/13-а за позовом приватного
акціонерного товариства «СТРАХОВА
КОМПАНІЯ «ПРОГРЕС-ФОНД» до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 18 вересня 2013
року № .

З вказаної ухвали суду вбачається, що
податкове повідомлення-рішення від 18
вересня 2013 року № прийнято на
підставі акту перевірки від 19 липня 2013
року № 445/2250/3030336, за результатами
фінансово-господарської діяльності, а
саме: з укладення договорів про
співпрацю в галузі факультативного
перестрахування (ретроцесії) ПАТ «СК
«Прогрес-Фонд» з ТДВ «СПК «ВПЕВНЕНІСТЬ
БЕЗПЕКА», ТДВ «СК «РАДА», ТДВ «СК
«СЯЙВО».

З даного письмового доказу судом не
вбачається факту дослідження
податковим органом взаємовідносин ПАТ
«СК «Прогрес-Фонд» з позивачем та
встановлення порушень чинного
законодавства за результатами такого
дослідження.

Отже, актом перевірки від 19 липня 2013
року № 445/2250/3030336, який покладений в
основу висновків про нікчемність
укладених між позивачем та ПАТ «СК
«Прогрес-Фонд» правочинів, не
здійснювалася перевірка правомірності
діяльності останнього з позивачем, а
тому він не може відображати відомості
про зміст та обставини
фінансово-господарської діяльності
позивача і його контрагента.

Суд також зазначає, що висновки
вищевказаного акту зроблені без
врахування умов (предмету)
вищевказаного договору, відповідні
первинні документи органами державної
податкової служби під час складання
вказаних вище актів не досліджувалися.

Відповідно до статті 987 Цивільного
кодексу України за договором
перестрахування страховик, який уклав
договір страхування, страхує в іншого
страховика (перестраховика) ризик
виконання частини своїх обов'язків
перед страхувальником. Страховик, який
уклав договір перестрахування,
залишається відповідальним перед
страхувальником у повному обсязі
відповідно до договору страхування.

Відповідно ж до ч. 1 та ч. 2 ст. 215
Цивільного Кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачена нікчемність правочинів, що
порушують публічний порядок. Так,
правочин, який порушує публічний
порядок, є спрямованим на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 228
Цивільного кодексу України,
обов'язковою кваліфікаційною ознакою
правочину як нікчемного є встановлення
спрямованості, тобто умислу сторін на
укладення такого правочину, доказом
чого може бути виключно обвинувальний
вирок у кримінальній справі.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо. Така позиція підтверджена і Вищим
адміністративним судом України, у
постанові від 14.11.2012 року у справі №
К/9991/50772/12.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Статтею 234 Цивільного кодексу України
встановлено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним. Правові
наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

Відповідачем не доведено нікчемності
укладеного правочину позивача з
вищевказаними ПАТ «СК «Прогрес-Фонд»
та не надано жодного відповідного
судового рішення, яким укладений
договір про співпрацю в галузі
факультативного перестрахування
(ретроцесії) визнано недійсним.

Ненадання відповідачем обвинувальних
вироків стосовно посадових осіб
контрагента позивача щодо спірних
операцій виключає можливість
кваліфікації правочину як такого, що
порушує публічний порядок, тобто
нікчемного. У зв'язку з цим посилання
податкового органу на нікчемність
правочину позивача необґрунтованими
припущеннями та не бере їх до уваги.

Відсутні також пояснення посадових
осіб вказаних вище контрагентів
позивача, які б свідчили про створення
зазначеного суб'єкта без мети
здійснення господарської діяльності, а
також доказів які б ставили під сумнів
достовірність наданих позивачем
письмових доказів.

Інших доказів неможливості виконання
фінансово-господарських зобов'язань
позивача з контрагентам відповідачем
суду не надано.

За таких обставин, суд вважає, що
органом державної податкової служби,
як суб'єктом владних повноважень не
доведено, що зазначені вище правочини є
такими, що не відповідають моральним
засадам суспільства, порушують
публічний порядок, спрямовані на не
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Отже, позивачем було вчинено дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань та
фінансових ресурсів.

Таким чином, враховуючи викладене, суд
приходить до висновку, що сукупність
наведених вище
первинних/платіжних/облікових
документів, досліджених під час
розгляду справи підтверджує факт
виконання договорів купівлі-продажу та
перестрахування та не дає підстав для
сумніву щодо реальності їх вчинення.

Водночас, доводи податкового органу в
обґрунтування своєї позиції є
припущеннями, які не доведено
належними доказами.

Аналогічні висновки Європейський Суд з
прав людини виклав у справі «Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії».

Доказів вчинення таких шахрайських дій
з боку позивача суду відповідачем не
надано.

Окрім цього, відповідно до пункту 123.1
статті 123 Податкового кодексу України у
разі якщо контролюючий орган
самостійно визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, - це тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів
визначенні контролюючим органом суми
податкового зобов'язання з цього
податку, зменшення суми бюджетного
відшкодування, тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
у розмірі 50 відсотків суми
нарахованого податкового зобов'язання,
завищеної суми бюджетного
відшкодування.

Виходячи із вказаної норми Закону
застосування штрафу, можливо лише у
разі порушення платником податків норм
чинного законодавства та самостійним
визначенням у зв'язку з цим податкового
зобов'язання контролюючим органом.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновку суду першої
інстанції про те, що визначення ТДВ «СК
«Фінекс» грошового зобов'язання з
податку на прибуток страхових
організацій, включаючи філіали
аналогічних організацій, розташованих
на території України в загальному
розмірі 4 381 330, 00 грн., в тому числі: за
основним платежем - в розмірі 3 893 900, 00
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - в розмірі 487 430, 00 грн. було
здійснено відповідачем протиправно, у
зв'язку із чим податкове
повідомлення-рішення від 29 січня 2014
року № підлягає скасуванню, а
тому апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205,
207, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

.

Головуючий суддя
Чаку Є.В.

Судді:
Файдюк В.В.

Мєзєнцев Є.І.