Справа № 809/1457/14
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року
Справа № 876/6523/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Затолочного В.С.

суддів:
Каралюса В.М., Матковської
З.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у місті Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Рожнятівському районі
Івано-Франківської області на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
03.06.2014 року у справі за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
Рожнятівському районі
Івано-Франківської області (далі -
Позивач, Управління ПФУ, ПФУ
відповідно) до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Рожнятівському
районі Івано-Франківської області
(далі - Відповідач, Відділення Фонду,
Фонд відповідно) про стягнення витрат
на виплату пенсій, -

ВСТАНОВИВ:

Управління ПФУ звернулося до суду з
позовом до Відділення Фонду про
стягнення понесених витрат на виплату
пенсії по інвалідності особам, які
отримали каліцтво внаслідок нещасних
випадків на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання на території республік
колишнього СРСР за березень 2014 року на
суму 1454,09 грн.

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд постановою від
03.06.2014 року в задоволенні позову
відмовив.

Позивач, не погодившись з даним судовим
рішенням, оскаржив його в апеляційному
порядку і зазначив в апеляційній
скарзі, що спірні суми, від
відшкодування яких відмовляється
Відповідач, входять до переліку тих,
які Фонд має відшкодовувати ПФУ. Тому
просить скасувати постанову від 03.06.2014
року та ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити повністю.

Сторони правом на участь у судовому
засіданні не скористалися, у зв'язку з
чим справа розглядалася в порядку
письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши та обговоривши матеріали
справи, суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
Управління ПФУ подало Відділенню Фонду
список осіб, яким виплачено пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Відділенням Фонду за березень 2014 року
не прийнято до відшкодування суми
понесених витрат на виплату пенсій по
інвалідності особам, які отримали
каліцтво внаслідок нещасних випадків
на виробництві або професійного
захворювання на території республік
колишнього СРСР, а саме по 12 особах:
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12 в розмірі 1454,09 грн. Таке
неприйняття мотивоване тим, що
потерпілі не є застрахованими за
законодавством України.

Неприйняття сум до відшкодування
підтверджується таблицею
розбіжностей, складеною між
Управлінням ПФУ та Відділенням Фонду.

Враховуючи, що сторонами не
оспорювалися обставини справи,
апеляційним судом вирішувалося
виключно питання щодо правильності
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права.

Статтею 1 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР (далі - Основи)
встановлено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування - це
система прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом, громадянами, а також
бюджетних та інших джерел,
передбачених законом.

Залежно від страхового випадку є такі
види загальнообов'язкового державного
соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням;
медичне страхування; страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності;
страхування на випадок безробіття.
Відносини, що виникають за зазначеними
у частині першій цієї статті видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до цих Основ (стаття 4 Основ
у редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин).

Відповідно до пункту 4 статті 25 Основ за
страхуванням від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання надаються такі види
соціальних послуг і матеріального
забезпечення: профілактичні заходи по
запобіганню нещасним випадкам на
виробництві та професійним
захворюванням; відновлення здоров'я та
працездатності потерпілого; допомога
по тимчасовій непрацездатності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; відшкодування збитків,
заподіяних працівникові каліцтвом чи
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням ним своїх трудових
обов'язків; пенсія по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; пенсія у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; допомога на поховання
осіб, які померли внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Ураховуючи те, що пенсія по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання є наслідком
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, належним страховиком,
тим, хто має надавати застрахованій
особі матеріальну допомогу чи
соціальні послуги, відповідно до
статті 25 Основ є Фонд, що також
передбачено статтею 21 Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (у редакції, чинній на
час виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 1105-XIV), яка визначає перелік
соціальних послуг та виплат, які
здійснюються та відшкодовуються
Фондом.

Згідно з частиною четвертою статті 26
Основ якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між страховиками виник спір щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернулася
застрахована особа. При цьому
неналежний страховик має право
звернутися до належного страховика
щодо відшкодування понесених ним
витрат.

Аналогічне правило закріплене
частиною другою статті 24 Закону № 1105-XIV,
відповідно до пункту 5 якої якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом і
страховиками з інших видів соціального
страхування виникають спори щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернувся
застрахований. При цьому страховик, до
якого звернувся застрахований, має
право звернутися до відповідного
страховика з інших видів соціального
страхування щодо відшкодування
понесених ним витрат.

Таким чином, витрати, понесені органами
ПФУ у зв'язку із виплатою та доставкою
пенсій по інвалідності від трудового
каліцтва (у тому числі й пенсій особам,
які стали інвалідами від нещасного
випадку на виробництві на території
колишніх республік СРСР). підлягають
відшкодуванню за рахунок Фонду як
належного страховика від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання. Такий висновок щодо
застосування норм матеріального права
міститься, зокрема, у постановах
Верховного Суду України від 20 березня
2007 року № 21-1087во06 та від 12 червня 2012
року № 21-165а12, від 21 травня 2013 року №
21-129а13.

Пункт 7 Порядку, якому, на думку суду
першої інстанції, суперечать вимоги
управління ПФУ про відшкодування
витрат, не врегульовує спірні
відносини, які виникли у цій справі,
оскільки встановлене ним правило та
механізм взаєморозрахунків на
централізованому рівні між Фондом та
ПФУ розраховані на відсутність спору
та реалізуються за наслідками
попередньо здійснених згідно з
пунктами 5, 6 Порядку звірок витрат за
особовими справами потерпілих,
складання актів таких звірок,
узгодження й подання відповідних
довідок.

Статтею 16 Закону № 1105-XIV визначено, що
безпосереднє управління Фондом
здійснюють його правління та виконавча
дирекція. За змістом статті 18
зазначеного Закону виконавча дирекція
Фонду є постійно діючим виконавчим
органом правління Фонду, проводить
свою діяльність від імені Фонду у межах
та в порядку, що визначаються його
статутом і Положенням про виконавчу
дирекцію Фонду соціального
страхування від нещасних випадків,
організовує та забезпечує виконання
рішень правління Фонду, робочими
органами виконавчої дирекції Фонду є,
зокрема, її відділення в районах і
містах обласного значення. Робочі
органи виконавчої дирекції Фонду є
юридичними особами, мають самостійні
кошториси, печатку із зображенням
Державного Герба України та своїм
найменуванням.

Згідно з пунктом 15 Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Указом Президента України від 1 березня
2001 року № 121/2001 (чинного на час
виникнення спірних відносин) ПФУ
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку головні
управління ПФУ в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві,
Севастополі, та управління ПФУ в
районах, містах і районах у містах.

З огляду на викладене, вимоги
управління ПФУ про відшкодування
відділенням Фонду витрат, пов'язаних із
виплатою та доставкою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві, відповідають
змісту його прав як робочого органу ПФУ
щодо відшкодування понесених ним
витрат та узгоджуються із компетенцією
виконавчої дирекції Фонду, основними
завданнями якої згідно з Положенням
про виконавчу дирекцію Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, затвердженим
постановою правління Фонду від 20
квітня 2001 року № 15, крім іншого,
визначено виконання завдань та
основних принципів страхування від
нещасного випадку, фінансування
страхових виплат, а до повноважень у
сфері здійснення процедури
страхування та координації страхової
діяльності віднесено, зокрема,
співпрацю з фондами з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування витрат, понесених ними у
зв'язку з матеріальним забезпеченням
потерпілих внаслідок нещасного
випадку на виробництві та
представництво інтересів страховика в
органах державної виконавчої влади,
органах місцевого самоврядування і
судах.

Згідно статті 21 Закону № 1105-XIV, яка
визначає соціальні послуги та виплати,
які здійснюються та відшкодовуються
Фондом, у разі настання страхового
випадку Фонд у встановленому законом
порядку має, зокрема, своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачувати відповідні
кошти йому або особам, які перебували
на його утриманні; організовувати
поховання померлого, відшкодовувати
вартість пов'язаних з цим ритуальних
послуг відповідно до місцевих умов.

Відповідно до частини першої статті 3
Закону № 1105-XIV у разі смерті
потерпілого право на одержання
щомісячних страхових виплат (пенсій
згідно з підпунктом «д» пункту 1
частини першої статті 21 цього Закону)
мають непрацездатні особи, які
перебували на утриманні померлого або
мали на день його смерті право на
одержання від нього утримання, а також
дитина померлого, яка народилася
протягом не більш як десятимісячного
строку після його смерті.

Зі змісту частини четвертої статті 26
Основ, частини другої статті 24 Закону №
1105-XIV убачається: якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика та відшкодувати понесені
ним витрати.

Ураховуючи наведене, оскільки висновок
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні позовних вимог управління
ПФУ про відшкодування витрат,
пов'язаних із виплатою та доставкою
пенсій по інвалідності особам, які
отримали каліцтво внаслідок нещасних
випадків на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання на території республік
колишнього СРСР, не ґрунтується на
нормах матеріального права, які
відповідають встановленим обставинам
справи, позов підлягає задоволенню.

Тому, відповідно до ст. 202 КАС України,
оскаржувана постанова підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198 п. 1, 202, 205, 207 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Рожнятівському районі
Івано-Франківської області
задовольнити частково, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 03.06.2014 року
у справі № 809/1457/14 скасувати.

Винести нову постанову, якою позов
Управління Пенсійного фонду України в
Рожнятівському районі
Івано-Франківської області до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Рожнятівському
районі Івано-Франківської області про
стягнення витрат на виплату пенсій
задовольнити повністю.

Стягнути з відповідача, Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Рожнятівському
районі Івано-Франківської області на
користь позивача, Управління
Пенсійного фонду України в
Рожнятівському районі
Івано-Франківської області витрати, на
виплату пенсії по інвалідності особам,
які отримали каліцтво внаслідок
нещасних випадків на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання на території республік
колишнього СРСР за березень 2014 року на
суму 1454,09 грн.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20-ти днів після набрання нею
законної сили, а уразі складення такої
в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України,
протягом того ж строку з часу складення
в повному обсязі.

Головуючий суддя
В.С.Затолочний

Судді
В.М. Каралюс

З.М. Матковська