Справа № 21-299а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючогоКривенка
В.В.,суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б.,
Коротких О.А., Маринченка В.Л.,
Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л.,
Терлецького О.О., -

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом ОСОБА_1
до Державної податкової служби у
Чернігівській області (далі - ДПС) про
визнання неправомірним і скасування
наказу про звільнення, поновлення на
посаді та стягнення грошового
забезпечення за час вимушеного
прогулу,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ДПС про визнання
неправомірним і скасування наказу про
звільнення, поновлення на посаді та
стягнення грошового і речового
забезпечення за час вимушеного
прогулу.

Обґрунтовуючи свій позов, послався на
те, що у нього не було наміру
звільнятись, а рапорт про звільнення
він написав під тиском та погрозами
керівництва.

Чернігівський окружний
адміністративний суд постановою від 10
квітня 2013 року у задоволенні позову
відмовив.

Київський апеляційний
адміністративний суд ухвалою від 16
жовтня 2013 року постанову суду
першої інстанції залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України
постановою від 8 квітня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив
частково: постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від 10
квітня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 жовтня 2013 року скасував; ухвалив
нову постанову, якою визнав
протиправним та скасував наказ
Державної податкової адміністрації у
Чернігівській області
(правонаступником якої є ДПС; далі - ДПА)
від 31 грудня 2008 року № 253-0 в частині
звільнення ОСОБА_1 (з постановкою на
військовий облік) за підпунктом «ж»
пункту 64 Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29 липня 1991
року № 114 (далі - Положення) (за власним
бажанням); поновив його на займаній до
звільнення посаді оперуповноваженого
відділення боротьби з суб'єктами
господарювання, що мають ознаки
фіктивності відділу податкової
міліції Чернігівської міжрайонної
державної податкової інспекції з 31
грудня 2008 року; постановив стягнути з
ДПС заробіток за час вимушеного
прогулу з 31 грудня 2008 року по 31 грудня
2009 року за відрахуванням зборів і
обов'язкових платежів та сум,
виплачених при його звільненні; в решті
позовних вимог відмовив.

Суд касаційної інстанції визнав, що
відповідач порушив вимоги пункту 68
Положення щодо дотримання
тримісячного строку при звільненні
осіб, на яких воно поширюється. Також
суд зазначив, що перед прийняттям
оскаржуваного наказу про звільнення
відповідач не дослідив підстави
написання позивачем рапорту про
звільнення та поважність причин, що
перешкоджають виконанню ним своїх
посадових обов'язків, як того вимагає
пункт 8 Положення, а у рапорті не було
зазначено причину звільнення зі служби
за власним бажанням і саме звільнення
було проведене в день подачі рапорту
про звільнення.

Не погоджуючись з постановою суду
касаційної інстанції, Головне
управління Міністерства доходів і
зборів України у Чернігівській
області, яке є правонаступником ДПС,
звернулося із заявою про її перегляд
Верховним Судом України з підстави
неоднакового застосування Вищим
адміністративним судом України
підпункту «ж» пункту 64, пункту 68
Положення, що потягло ухвалення різних
за змістом судових рішень.

На обґрунтування заяви додано копії
ухвал Вищого адміністративного суду
України від 26 червня 2007 року, 23 жовтня, 8
листопада 2013 року, які, на думку
заявника, підтверджують неоднакове
застосування касаційним судом одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах.

В ухвалі від 26 червня 2007 року суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що вимоги пункту 68 Положення
встановлюють лише граничний термін
видання наказу про звільнення, а не
обов'язковий строк перебування особи,
яка виявила бажання звільнитися, в
органах внутрішніх справ перед
звільненням.

У рішеннях від 23 жовтня, 8 листопада 2013
року суд касаційної інстанції
зазначив, що згідно з пунктом 68
Положення особи рядового і
начальницького складу, які виявили
бажання звільнитися зі служби за
власним бажанням, попереджають прямого
начальника органу внутрішніх справ про
прийняте ними рішення не пізніше як за
три місяці до дня звільнення, про що
подають рапорт за командою. За змістом
вищезазначеного пункту дотримання
тримісячного строку при звільненні
осіб, на яких поширюється дія
Положення, за вказаних обставин є
обов'язковим як для позивача, так і для
відповідача. До закінчення
тримісячного строку попередження
особи мають право відкликати поданий
рапорт, якщо сторони не домовились про
звільнення у більш короткий строк.

Перевіривши наведені у заяві доводи,
колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України дійшла висновку, що заява
Г?о?л?о?в?н?ого у?п?р?а?в?л?і?н?н?я?
Міністерства д?о?х?о?д?і?в? і? з?б?о?р?і?в?
У?к?р?а?ї?н?и? у? Ч?е?р?н?і?г?і?в?с?ь?к?і?й?
о?б?л?а?с?т?і? про перегляд оскаржуваного
рішення Вищого адміністративного суду
України підлягає задоволенню з таких
підстав.

Порядок проходження служби особами
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ, їх права і
обов'язки визначені Положенням.

Відповідно до пункту 10 Положення особи
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ користуються
всіма соціально-економічними,
політичними та особистими правами і
свободами, виконують усі обов'язки
громадян, передбачені Конституцією та
іншими законодавчими актами, а їх
права, обов'язки і відповідальність, що
випливають з умов служби, визначаються
законодавством, Присягою, статутами
органів внутрішніх справ і цим
Положенням.

Підпунктом «ж» пункту 64 Положення
передбачено, що особи середнього,
старшого і вищого начальницького
складу звільняються зі служби в запас
(з постановкою на військовий
облік) за власним бажанням - при
наявності поважних причин, що
перешкоджають виконанню службових
обов'язків.

У пункті 68 Положення зазначено: «особи
рядового і начальницького складу, які
виявили бажання звільнитися зі служби
за особистим проханням, попереджають
прямого начальника органу внутрішніх
справ про прийняте ними рішення не
пізніш як за три місяці до дня
звільнення, про що подають рапорт за
командою».

Суди встановили, що 31 грудня 2008 року
ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення
його з органів податкової міліції за
власним бажанням з 31 грудня 2008 року.
Наказом голови ДПА від 31 грудня 2008 року
№ 253-0 був звільнений в запас (з
постановкою на військовий облік) за
підпунктом «ж» пункту 64 Положення.

Тобто у рапорті про звільнення ОСОБА_1
зазначив дату звільнення - 31 грудня 2008
року. Ця дата погоджена з керівництвом
ДПА, тим самим сторони домовилися про
звільнення у більш короткий строк.

Таким чином, висновок касаційного суду
про порушення відповідачем вимог
підпункту «ж» пункту 64 та пункту 68
Положення при звільненні осіб до
спливу тримісячного строку від дня
попередження ними про своє бажання
звільнитися із зазначенням у рапорті
дати звільнення, що свідчить про
домовленість сторін про звільнення у
більш короткий строк, є помилковим.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку, що за змістом пункту 68
Положення звільнення особи середнього,
старшого і вищого начальницького
складу на підставі підпункту «ж»
пункту 64 цього ж Положення зі служби до
спливу тримісячного строку у разі
зазначення особою у рапорті дати
звільнення, що свідчить про
домовленість сторін про звільнення у
більш короткий строк, є обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 234
Кодексу адміністративного судочинства
України суд задовольняє заяву у разі
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Оскільки при вирішенні цієї справи суд
касаційної інстанції допустив
неоднакове та неправильне
застосування норм матеріального права,
то постанова Вищого адміністративного
суду України від 8 квітня 2014 року
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий касаційний розгляд.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у Чернігівській області задовольнити.

Постанову Вищого адміністративного
суду України від 8 квітня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В.
КривенкоСудді: М.І.
ГрицівМ.Б. ГусакО.А. КороткихВ.Л.
МаринченкоО.Б. Прокопенко
І.Л. Самсін
О.О. Терлецький