Справа № 1304/9778/12
Суддя: Стрельбицький В. В.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1304/9778/12
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2014 року Галицький
районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді
Стрельбицького В.В.,

при секретарі
Тарапацькому Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету Львівської
міської ради, треті особи - Товариство з
обмеженою відповідальністю «Ореста»,
Львівська міська рада про скасування
та визнання протиправним частини
рішення,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до
Виконавчого комітету Львівської
міської ради, треті особи - Товариство з
обмеженою відповідальністю «Ореста»,
Львівська міська рада, в якому просить
визнати протиправним рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради №1552 від 05.11.2010 року «Про
затвердження містобудівного
обґрунтування,
історико-містобудівного обґрунтування
та містобудівних умов і обмежень
забудови земельної ділянки на
проектування та реконструкцію ТзОВ
«Ореста» нежитлових приміщень
Львівського обласного державного
комунального художнього
ремонтно-виробничого комбінату на
вулиці Старознесенській, 70, з
розширенням за рахунок прибудови та
надбудови під готельний комплекс», в
частині затвердження п.б абзацу 4
розділу 4 містобудівного
обґрунтування.

В обґрунтування позову
покликається на те, що 30.06.1997 року ним
було придбано будинок АДРЕСА_1, який
належить йому на праві власності. За
даним будинком закріплено в
користування земельну ділянку, площею
1237,5 кв.м., згідно рішення виконкому
Львівської міської ради №1792 від 26.11.1953
року. Влітку 2003 року вказаний будинок, у
відсутність позивача, був знесений
невідомими особами, однак залишився
фундамент, що також є власністю
позивача. Ухвалами Львівської міської
ради від 21.06.2001 року та від 25.03.2004 року
регіональному ландшафтному парку
«Знесіння» передано у постійне
користування 153,6903 га землі, та
гр.ОСОБА_2 передано у власність
земельну ділянку площею 0,0970 га для
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_2. До даних земельних ділянок
ввійшла і площа земельної ділянки, яка
закріплена за придбаним позивачем
будинком. Вказані ухвали були
оскаржені позивачем до суду та ухвалою
Личаківського районного суду м.Львова
від 10.09.2009 року в порядку забезпечення
позову було заборонено Львівській
міській раді та її органам проводити
будь-які будівельні чи ремонтні роботи
на земельній ділянці АДРЕСА_1, площею
1237,5 кв.м., а також передавати її у
власність чи в користування іншим
особам, а ухвалою від 05.12.2011 року -
зупинено виконання будівельних робіт
на вказаній земельній ділянці,
заборонено вчиняти будь-які дії щодо
розпорядження земельною ділянкою,
передавати її у власність чи в
користування. Однак, зазначені ухвали
суду на виконувались, в результаті чого
було знищено особисте майно позивача -
фундамент будинку. Також, всупереч
зазначеним ухвалам суду, рішенням
виконкому Львівської міської ради №1552
від 05.11.2010 року затверджено
містобудівне обґрунтування,
історико-містобудівне обґрунтування
та містобудівні умови і обмеження
забудови земельної ділянки на
проектування та реконструкцію ТзОВ
«Ореста» нежитлових приміщень
Львівського обласного державного
комунального художнього
ремонтно-виробничого комбінату на
вулиці Старознесенській, 70 з
розширенням за рахунок прибудови та
надбудови під готельний комплекс.
Розділом 4 обгрунтування визначено: «на
території готельного комплексу
можливе розміщення не більше 5-6 місць
паркування. Щодо додаткового
розміщення місць для паркування
автомобілів, то воно можливе на ділянці
на вулиці Старознесеньській, навпроти
в'їзду у готельний комплекс». Із плану
експіляції даного готельного
комплексу вбачається, що додаткові
місця для паркування автомобілів
передбачено на спірній земельній
ділянці, яка була виділена для
обслуговуваня належного позивачу
будинку. Таким чином, вважає
оскаржувану ухвалу незаконною та
такою, що порушує його право власності.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав, дав
пояснення аналогічні доводам,
викладеним у позові. Просить позов
задоволити.

Представник відповідача та
третьої особи Львівської міської ради
в судовому засіданні позов заперечила
з підстав, викладених у письмових
запереченнях. Просить відмовити в
задоволенні позову.

Представник третьої особи ТзОВ
«Ореста» в судове засідання не
з'явився, хоч про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, про причини неявки суд не
повідомив. Суд ухвалив, слухати справ у
відсутності представника ТзОВ
«Ореста».

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, оцінивши
докази в їх сукупності, суд приходить
до висновку, що позов слід задоволити з
наступних підстав.

Відповідно до ст.6 КАС України,
кожному гарантується право на захист
його прав, свобод та інтересів належним
і неупередженим судом.

Згідно ст.8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами
України.

Судом встановлено наступне.

30.06.1997 року ОСОБА_1 придбав у
кооперативу «Каштан» будинок АДРЕСА_1 з
відповідними господарськими
будівлями, який належить йому на праві
власності, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 30.06.1997
року /а.с.8/ та реєстраційним
посвідченням від 22.08.1997 року /а.с.9/.

За даним будинком закріплено в
користування земельну ділянку, площею
1237,5 кв.м., згідно рішення виконкому
Львівської міської ради №1792 від 26.11.1953
року /а.с.13/.

Згідно заключення про реєстрацію
документів на право користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1, розмір
земельної ділянки по фактичному
використанню становить 1237,50 кв.м., на
підставі реєстру №1, затвердженого
рішенням виконкому Шевченківської
районної ради депутатів трудящих №655
від 04.12.1953 року в цілому на
будинковолодіння /а.с.12, 15/.

З плану присадибної ділянки №27 (25)
по вул.Старознесенській в м.Львові,
виготовленого 23.10.2006 року, видно, що
будинок на даній земельній ділянці
відсутній, залишився лише фундамент
/а.с.22/.

Факт незаконного знесення
вказаного будинку також встановлений
рішенням Личаківського районного суду
м.Львова від 09.11.2006 року у справі
№2-842/2006р. /а.с.18-20/.

Також, у зв'язку з оскарженням
ОСОБА_1 ухвал Львівської міської ради
від 21.06.2001 року та від 25.03.2004 року про
передачу регіональному ландшафтному
парку «Знесіння» у постійне
користування 153,6903 га землі, та
гр.ОСОБА_2 у власність земельну ділянку
площею 0,0970 га для обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_2, до який
ввійшла і площа земельної ділянки, яка
закріплена за придбаним позивачем
будинком, згідно висновку експерта №4157
від 28.08.2009р. /а.с.23/, ухвалою
Личаківського районного суду м.Львова
від 10.09.2009 року в порядку забезпечення
позову було заборонено Львівській
міській раді та її органам проводити
будь-які будівельні чи ремонтні роботи
на земельній ділянці АДРЕСА_1, площею
1237,5 кв.м., а також передавати її у
власність чи в користування іншим
особам, а ухвалою від 05.12.2011 року -
зупинено виконання будівельних робіт
на вказаній земельній ділянці,
заборонено Львівській міській ради та
її органам, Личаківській районній
адміністрації, Регіональному
ландшафтному парку «Знесіння», ОСОБА_2
вчиняти будь-які дії щодо
розпорядження земельною ділянкою,
передавати її у власність чи в
користування /а.с. 26-27, 45/.

Всупереч вказаним ухвалам про
забезпечення позову, рішенням
виконавчого комітету Львівської
міської ради №1552 від 05.11.2010 року
затверджено містобудівне
обґрунтування, історико-містобудівне
обґрунтування та містобудівні умови і
обмеження забудови земельної ділянки
на проектування та реконструкцію ТзОВ
«Ореста» нежитлових приміщень
Львівського обласного державного
комунального художнього
ремонтно-виробничого комбінату на
вулиці Старознесенській, 70 з
розширенням за рахунок прибудови та
надбудови під готельний комплекс
/а.с.120/.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Пунктом «б» розділу 4 Містобудівного
обґрунтування визначено: «на території
готельного комплексу можливе
розміщення не більше 5-6 місць
паркування. Щодо додаткового
розміщення місць для паркування
автомобілів, то воно можливе на ділянці
на вулиці Старознесеньській, навпроти
в'їзду у готельний комплекс» /а.с.144-152/.

Із плану експіляції даного
готельного комплексу вбачається, що
додаткові місця для паркування
автомобілів передбачено на земельній
ділянці, яка була виділена
обслуговуваня належного позивачу
будинку /а.с.161/.

Статтею 41 Конституції України
закріплено право кожного володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої
діяльності.Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом.Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.
Примусове відчуження об'єктів права
приватної власності може бути
застосоване лише як виняток з мотивів
суспільної необхідності, на підставі і
в порядку, встановлених законом, та за
умови попереднього і повного
відшкодування їх вартості. Примусове
відчуження таких об'єктів з наступним
повним відшкодуванням їх вартості
допускається лише в умовах воєнного чи
надзвичайного стану.

Відповідно до ст.30 Земельного
кодексу України (далі ЗК) 1990 року, при
переході права власності на будівлю і
споруду разом з цими об'єктами
переходить у розмірах, передбачених
статтею 67 цього Кодексу, і право
власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди.

Частинами 1, 2 ст.120 ЗК України 2001 року,
визначено, що у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. Якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Відповідно до ст.377 ЦК України, до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

У відповідності до пп. «ґ» п.18
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», при переході права
власності на будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК до набувача від відчужувача
переходить належне йому право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
2001 року на підставі цивільноправових
угод, а право користування - на
підставі договору оренди, укладених
відповідно відчужувачем або
набувачем. До особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду
після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею
377 ЦК, а з часу внесення змін до
статті 120 ЗК Законом України від 27
квітня 2007 р. №997-V - і згідно зі статтею 120
ЗК, переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування. З 1 січня 2010р. до особи,
яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача) відповідно до
статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції
Закону України від 5 листопада 2009 р.
№1702-VI.

Статтею 141 ЗК України визначено
вичерпний перелік підстав для
припинення права користування
земельною ділянкою, де серед іншого
такою підставою є набуття іншою особою
права власності на жилий будинок,
будівлю або споруду, які розташовані на
земельній ділянці.

Пунтктом 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» роз'яснено, що вирішуючи спори
про припинення права власності на
земельну ділянку чи права
користування нею, суди повинні
враховувати, що орган виконавчої влади
або орган місцевого самоврядування
має право прийняти рішення про це лише
в порядку, з підстав і за умов,
передбачених статтями 140-149 ЗК. У
випадках, визначених цими нормами,
припинення права власності на землю чи
права землекористування провадиться
за позовом відповідного органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування в судовому порядку,
недодержання якого є підставою для
визнання рішення цього органу та
виданих державних актів недійсними.

Рішення органів виконавчої влади
або органів місцевого
самоврядування перерозподілити землю
інакше після встановлення меж
земельних ділянок у натурі (на
місцевості), одержання власником або
землекористувачем документів, що
посвідчують право на них, та державної
реєстрації, не може бути підставою для
припинення права власності на
земельну ділянку або права
користування земельною ділянкою як
повністю, так і частково, оскільки
визначений статтями 140, 141 ЗК перелік
підстав для цього є вичерпним.

Як встановлено в судовому
засіданні, ОСОБА_1 залишається
власником будинку АДРЕСА_1 і таке право
не припинено та не скасовано
реєстраційне посвідчення на вказаний
будинок, що зокрема підтверджується
рішенням Личаківського районного суду
м.Львова від 17.10.2014 року у справі
№463/4415/14-ц /а.с.201-201/.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Аналізуючи вищенаведене, суд
приходить до переконання про
протиправність оскаржуваного рішення
виконкому Львівської міської ради,
оскільки таке винесено без урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення, а саме не враховано
тієї обставини, що спірна земельна
ділянка була закріплена за
будинковолодінням АДРЕСА_1, який на
праві власності належить позивачу та
його право власності не скасовано,
тобто фактичне виконання
оскаржуваного рішення може спричинити
негативні наслідки для позивача при
реалізації ним свого права власності
на будинок та земельну ділянку,
необхідну для його обслуговування.
Окрім того, оскаржуване рішення було
прийнято без повідомлення позивача.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
суд приходить до переконання про
обґрунтованість позовних вимог,
відповідач не надав жодних належних
доказів на спростування позовних вимог
, а тому позов слід задоволити.

Керуючись ст.ст.2, 7-12, 14, 86, 159-163 КАС
України, суд-

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Виконавчого комітету
Львівської міської ради №1552 від 05
листопада 2010 року «Про затвердження
містобудівного обґрунтування,
історико-містобудівного обґрунтування
та містобудівних умов і обмежень
забудови земельної ділянки на
проектування та реконструкцію ТзОВ
«Ореста» нежитлових приміщень
Львівського обласного державного
комунального художнього
ремонтно-виробничого комбінату на
вулиці Старознесенській, 70 з
розширенням за рахунок прибудови та
надбудови під готельний комплекс» в
частині затвердження п. «б» абзацу 4
розділу 4 містобудівного
обґрунтування.

На постанову суду може бути
подана апеляційна скарга протягом 10-ти
днів з дня її проголошення.

Суддя:
Стрельбицький В.В.