Справа № 2а-19/2011
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 р.

Справа № 37265/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова
О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького
В.В.,

з участю секретаря судового засідання
Федак С.Р.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційні
скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
Великобичківської селищної ради
Рахівського району Закарпатської
області на постанову Рахівського
районного суду Закарпатської області
від 27 січня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до
Великобичківської селищної ради
Рахівського району Закарпатської
області, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_2, ОСОБА_3, про скасування рішення,
-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду в інтересах
ОСОБА_5 з позовом до Великобичківської
селищної ради Рахівського району
Закарпатської області, яким просив
скасувати рішення відповідача від
16.04.2010 року № 1369 «Про затвердження
технічної документації по посвідченню
права власності на земельні ділянки
згідно Постанови КМУ № 844 від 05.08.2009 р.»
в частині затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право спільної сумісної власності на
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд та
передачу у приватну власність ОСОБА_2
та ОСОБА_3 земельної ділянки з
уточненою площею 0,15 га по АДРЕСА_1

Постановою Рахівського районного суду
Закарпатської області від 27 січня 2011
року позов задоволено повністю.

Постанова мотивована тим, що при
вирішенні питання щодо затвердження
технічної документації із землеустрою
та передачі у приватну власність
земельної ділянки ОСОБА_2 і ОСОБА_3,
відповідач порушив процедуру та
порядок прийняття рішення, внаслідок
чого порушив приватне право позивача у
вільному, безперешкодному та за
цільовим призначенням користуванні
земельною ділянкою, яка належить їй на
праві приватної власності. Зокрема,
відповідач не врахував, що ОСОБА_5 як
суміжний землекористувач не погодила
межі земельної ділянки, яка
передавалася у власність ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, у зв'язку із наявністю межового
спору між ними. Також відповідач
порушив процедуру вирішення земельних
спорів, передбачену положеннями ч. 3 ст.
158 Земельного кодексу України,
відповідно до якої органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах.

Постанову в апеляційному порядку
оскаржили відповідач та треті особи у
справі.

Відповідач вважає постанову
незаконною, оскільки вона прийнята з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, а
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Просить постанову
скасувати, а провадження у справі
закрити.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що комісією селищної
ради було визначено спірну межу між
земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_2
і ОСОБА_3 та погоджено її у
встановленому законодавством порядку.
Крім того, позивач не надала
документальних доказів
невідповідності розміру та
розташування земельної ділянки,
наданої у власність ОСОБА_2 і ОСОБА_3,
землевпорядній документації.

Треті особи вважають постанову
незаконною та необґрунтованою,
оскільки суд порушив норми
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи. Просять постанову скасувати, а
провадження у справі закрити.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначають, що в чинному
законодавстві, що регулює земельні
відносини, відсутній обов'язок
землекористувача з надання згоди на
встановлення меж суміжних земельних
ділянок і, зокрема, обов'язок надання
такої згоди в примусовому порядку.
Відповідно до норм Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
органи місцевого самоврядування мають
повноваження вирішувати земельні
спори, в тому числі погоджувати межі
земельних ділянок. Також позивач не
надала належних доказів
невідповідності розміру та
розташування земельної ділянки,
наданої їм у власність, землевпорядній
документації, тому відсутній факт
порушення її прав. Крім того, у спірних
правовідносинах Великобичківська
селищна рада Рахівського району
Закарпатської області не здійснює
владних управлінських функцій щодо
інших осіб, які беруть участь у справі,
а виступає як власник землі, отже, не є в
даному випадку суб'єктом владних
повноважень в розумінні норм Кодексу
адміністративного судочинства
України, тому справу не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, обговоривши
доводи апеляційних скарг та
заперечення на них, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Як встановив суд, рішенням
Великобичківської селищної ради
Рахівського району Закарпатської
області від 30.10.2009 року № 1166 «Про
надання дозволу на розробку технічної
документації по посвідченню права
власності на земельні ділянки» ОСОБА_2
і ОСОБА_3 було надано дозвіл на розробку
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право спільної сумісної
власності на земельну ділянку для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд та ведення особистого
селянського господарства площею 0,15 га
по АДРЕСА_1

Рішенням Великобичківської селищної
ради Рахівського району Закарпатської
області від 16.04.2010 року № 1369 «Про
затвердження технічної документації
по посвідченню права власності на
земельні ділянки згідно Постанови КМУ
№ 844 від 05.08.2009 р.» було затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право спільної сумісної
власності на земельну ділянку для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд та передано у приватну
власність ОСОБА_2 і ОСОБА_3 земельну
ділянку з уточненою площею 0,15 га по
АДРЕСА_1

ОСОБА_5 вважає, що рішення відповідача
від 16.04.2010 року № 1369 є незаконним,
оскільки вона як суміжний
землекористувач не погодила меж
земельної ділянки, переданої у
власність ОСОБА_2 і ОСОБА_3, що є
обов'язковим при виготовленні
технічної документації на землю, у
зв'язку із наявністю межового спору між
ними.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
підставність і обґрунтованість
позовних вимог та про протиправність
оскаржуваного рішення відповідача з
таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 123 Земельного
кодексу України (тут і далі в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування здійснюється
на підставі рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування. Рішення зазначених
органів приймається на підставі
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у разі: зміни
цільового призначення земельних
ділянок відповідно до закону; надання в
користування земельних ділянок, межі
яких не встановлені в натурі (на
місцевості). Надання у користування
земельної ділянки, межі якої
встановлені в натурі (на місцевості),
без зміни її цільового призначення,
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
складання документа, що посвідчує
право користування земельною ділянкою.

Особа, зацікавлена в одержанні у
користування земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності за проектом землеустрою щодо
її відведення, звертається з
клопотанням про надання дозволу на
його розробку до відповідної
сільської, селищної, міської, районної,
обласної ради, Кабінету Міністрів
України, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевої державної
адміністрації.

У клопотанні зазначаються орієнтовний
розмір земельної ділянки та її цільове
призначення. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування та розмір
земельної ділянки, письмова згода
землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки).

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування в межах
їх повноважень у місячний строк
розглядає клопотання і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
утворень, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку. Забороняється відмова
у наданні дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок, місце розташування об'єктів на
яких погоджено відповідним органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування згідно із статтею 151
цього Кодексу.

Умови і строки розроблення проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок визначаються договором,
укладеним замовником з виконавцем цих
робіт відповідно до типового договору.
Типовий договір на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки затверджується Кабінетом
Міністрів України. Розроблений проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки подається Комісії з розгляду
питань, пов'язаних з погодженням
документації із землеустрою.

Комісія протягом трьох тижнів з дня
одержання проекту надає відповідному
органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування свій
висновок щодо погодження проекту або
відмови у його погодженні. У разі
відмови у погодженні проекту він
повертається заявнику у зазначений у
цій частині строк. Підставою відмови у
погодженні проекту може бути лише
невідповідність його положень вимогам
законів та прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів. У разі якщо
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки підлягає
обов'язковій державній експертизі
землевпорядної документації,
погоджений проект подається Комісією
до відповідного органу земельних
ресурсів для здійснення такої
експертизи відповідно до закону.

Порядок розроблення проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок був затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 26.05.2004
року № 677 (який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 3 цього Порядку було
передбачено, що проект відведення
земельної ділянки розробляється на
підставі рішення сільської, селищної,
міської ради, районної, Київської або
Севастопольської міської
держадміністрації, до повноважень яких
належить надання у користування або
передача у власність земельних
ділянок.

Згідно з п. 4 цього Порядку розробником
проекту відведення земельної ділянки є
фізична або юридична особа, яка має
ліцензію на проведення робіт із
землеустрою відповідно до закону.

Згідно з п. 7 Порядку виконавець у
встановлений договором строк
розробляє проект землеустрою, який
включає текстові та графічні
матеріали, обов'язкові положення,
встановлені завданням на розроблення
проекту, інші дані, необхідні для
вирішення питання щодо відведення
земельної ділянки.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 56 Закону
України «Про землеустрій» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) технічна документація
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку, крім поділу та
об'єднання земельних ділянок, включає
матеріали польових геодезичних робіт і
план земельної ділянки, складений за
результатами кадастрової зйомки.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Земельного
кодексу України державний земельний
кадастр - це єдина державна система
земельно-кадастрових робіт, яка
встановлює процедуру визнання факту
виникнення або припинення права
власності і права користування
земельними ділянками та містить
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
цих ділянок, їх оцінку, класифікацію
земель, кількісну та якісну
характеристику, розподіл серед
власників землі та землекористувачів.

Згідно з п. «б» ст. 196 цього Кодексу
державний земельний кадастр включає,
зокрема, кадастрові зйомки.

А згідно з ст. 198 цього Кодексу
кадастрові зйомки - це комплекс робіт,
виконуваних для визначення та
відновлення меж земельних ділянок, яка
включає, зокрема, погодження меж
земельної ділянки з суміжними
власниками та землекористувачами.

Із змісту наведених норм слідує, що
погодження меж земельної ділянки із
суміжними землевласниками
(землекористувачами) є обов'язковою
умовою для виготовлення кадастрового
плану земельної ділянки, який є
невід'ємною частиною проекту
землеустрою, і відповідно, обов'язковою
умовою для погодження технічної
документації із землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки
по АДРЕСА_2 в смт Великий Бичків
Рахівського району Закарпатської
області, що підтверджується Державним
актом на право приватної власності на
землю від 22.06.2003 року серії ІІІ-ЗК № 032694.

Як встановив суд та підтверджується
матеріалами справи, зокрема, планом
земельної ділянки, що передається у
власність ОСОБА_2 і ОСОБА_3, схемою
земельних ділянок по АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1
Закарпатської області, а також не
заперечуються особами, які беруть
участь у справі, земельна ділянка
площею 0,15 га по АДРЕСА_1 межує із
земельною ділянкою по АДРЕСА_2, яка
належить позивачу, отже, при розробці
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 технічної документації
на землю обов'язковим було погодження
ними меж земельної ділянки з ОСОБА_5

Однак такого погодження ОСОБА_5 не
здійснила, мотивуючи це наявністю між
ними спору щодо межі їх земельних
ділянок.

Разом з тим, рішенням від 25.12.2009 року №
1263 «Про розгляд звернення громадян
щодо встановлення та погодження межі»
з метою вирішення даного земельного
спору Великобичківська селищна рада
Рахівського району Закарпатської
області встановила межі земельних
ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за фактичним
користуванням, згідно схеми, що
додається, а також погодила
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право
власності на земельні ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд та для ведення
особистого селянського господарства
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 без погодження межі із
суміжним землекористувачем ОСОБА_4 та
погодити виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку
для ведення особистого селянського
господарства ОСОБА_4 без погодження
межі із суміжним землекористувачем
ОСОБА_3

Однак, як встановив суд і не
заперечують особи, які беруть участь у
справі, ОСОБА_4 не являється суміжним
землекористувачем із ОСОБА_2, у зв'язку
з чим, як правильно зазначив суд першої
інстанції, зазначене рішення
відповідача від 25.12.2009 року № 1263 «Про
розгляд звернення громадян щодо
встановлення та погодження межі», не
можна вважати таким, що врегульовує
межовий спір між суміжним
землекористувачем ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і є
належним доказом погодження меж
суміжних землекористувачів, що надає
право ОСОБА_2 на виготовлення технічної
документації із землеустрою без
погодження межі із суміжним
землекористувачем ОСОБА_5

Крім того, як встановив суд, на підставі
усного звернення ОСОБА_2 і ОСОБА_3
узгоджувальна комісія
Великобичківської селищної ради
Рахівського району Закарпатської
області провела обстеження спірної
межі, за результатами якої складено акт
від 15.04.2010 року, в якому зазначено, що
під час дослідження встановлено, що
розміри земельної ділянки, які
зазначені у виготовленій технічній
документації, відповідають фактичному
користуванню громадян і не порушують
меж суміжної земельної ділянки.
Комісія пропонує погодити
виготовлення технічної документації
із землеустрою без погодження межі
суміжним землекористувачем ОСОБА_5

Однак, як правильно зазначив суд першої
інстанції, узгоджувальна земельна
комісія відповідача склала даний акт і
зробила свій висновок раніше, ніж стало
відомо про те, що ОСОБА_5 не погоджує
межі земельної ділянки ОСОБА_2,
оскільки акт погодження зовнішніх меж
земельної ділянки, в якому зафіксовано,
що суміжний землекористувач ОСОБА_5 не
погодила межі земельної ділянки, про що
свідчить відсутність її підпису у
даному акті, був складений начальником
Управління Держкомзему у Рахівському
районі Закарпатської області лише
16.04.2010 року.

За таких обставин колегія суддів
вважає правильним та обґрунтованим
висновок суду першої інстанції про те,
що наведене свідчить про упередженість
відповідача у вирішенні земельного
спору між позивачем і третіми особами у
справі, тому зазначені вище документи
не можуть бути доказом належного
погодження спірної межі між земельними
ділянками, внаслідок чого при
прийнятті оскаржуваного рішення
відповідач порушив процедуру та
порядок затвердження проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 0,15 га по вул. АДРЕСА_1
Закарпатської області для її передачі
у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів дійшла висновку, що оскаржуване
рішення Великобичківської селищної
ради Рахівського району Закарпатської
області від 16.04.2010 року № 1369 прийняте з
порушенням чинного на той час
законодавства, яке регулювало земельні
відносини, та порушенням принципів,
передбачених ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, необґрунтовано, тобто без
урахування всіх обставин, що мали
значення для прийняття рішення,
неупереджено, недобросовісно, в зв'язку
з чим дане рішення підлягає скасуванню.

Щодо доводів апелянтів про те, що
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства, колегія суддів зазначає
наступне.

Рішенням Конституційного Суду України
від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі
№ 1-6/2010 за конституційним поданням
Вищого адміністративного суду України
щодо офіційного тлумачення положень
частини першої статті 143 Конституції
України, пунктів «а», «б», «в», «г»
статті 12 Земельного кодексу України,
пункту 1 частини першої статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України було надано офіційне
тлумачення зазначених норм.

В п. 1 резолютивної частини рішення
Конституційний Суд України зазначив:
положення частини першої статті 143
Конституції України, згідно з якими
територіальні громади села, селища,
міста безпосередньо або через утворені
ними органи місцевого самоврядування
«вирішують інші питання місцевого
значення, віднесені законом до їхньої
компетенції», слід розуміти так, що при
вирішенні цих питань органи місцевого
самоврядування діють як суб'єкти
владних повноважень; положення пунктів
«а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного
кодексу України у частині повноважень
сільських, селищних, міських рад
відповідно до цього кодексу вирішувати
питання розпорядження землями
територіальних громад, передачі
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб, надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності, вилучення
земельних ділянок із земель
комунальної власності треба розуміти
так, що при вирішенні таких питань ці
ради діють як суб'єкти владних
повноважень; положення пункту 1 частини
першої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
стосовно поширення компетенції
адміністративних судів на «спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності» слід розуміти
так, що до публічно-правових спорів, на
які поширюється юрисдикція
адміністративних судів, належать і
земельні спори фізичних чи юридичних
осіб з органом місцевого
самоврядування як суб'єктом владних
повноважень, пов'язані з оскарженням
його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про
Конституційний Суд України» рішення і
висновки Конституційного Суду України
рівною мірою є обов'язковими до
виконання.

Про це ж вказано і в п. 2 резолютивної
частини зазначеного рішення.

Тому доводи апелянтів про те, що спір
стосується права власності на земельні
ділянки, тобто цивільного права, в
зв'язку з чим даний спір не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства, є
безпідставними.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та прийняв постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
Великобичківської селищної ради
Рахівського району Закарпатської
області залишити без задоволення.

Постанову Рахівського районного суду
Закарпатської області від 27 січня 2011
року у справі № 2а-19/11/0709 за позовом
ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до
Великобичківської селищної ради
Рахівського району Закарпатської
області, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_2, ОСОБА_3, про скасування рішення -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 10.11.2014
року