Справа № 816/2786/14
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 р.Справа № 816/2786/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Тацій Л.В. , Старостіна В.В.

за участю секретаря судового засідання
Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м.Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавської
області на постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
09.09.2014р. по справі № 816/2786/14

за позовом ТОВ "Українське зерно"

до Державної податкової інспекції у
м.Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавської області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Українське зерно"
звернулося до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення
№ від 30.04.2014, яким платнику
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 17 495,00 грн.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 09.09.2014 року
адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
№ від 30.04.2014р. Стягнуто з
Державного бюджету України в особі
Державної податкової інспекції у
м.Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
(ідентифікаційний код 38719450) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українське зерно"
(ідентифікаційний код 30044094) судові
витрати пов'язані зі сплатою судового
збору у розмірі 182 (сто вісімдесят дві)
грн. 70 коп.

ДПІ у м. Полтаві, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подала апеляційну скаргу, вважає, що
суд при винесенні цього судового
рішення порушив норми матеріального і
процесуального права та просить суд
апеляційної інстанції постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 09.09.2014р.
скасувати, прийняти нове судове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Українське зерно"
заперечує проти задоволення вимог
апеляційної скарги та просить суд
апеляційної інстанції відмовити у її
задоволенні , постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга розглядається в
порядку письмового провадження
відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи у їх
сукупності, постанову суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню , виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ТОВ "Українське зерно"
(ідентифікаційний код 30044094;
місцезнаходження: м. Полтава, вул.
Маршала Бірюзова, 32-А) зареєстроване як
юридична особа виконавчим комітетом
Полтавської міської ради 14.07.1998р.

До зареєстрованих видів діяльності
підприємства за КВЕД-2010 включені:
оптова торгівля зерном, необробленим
тютюном, насінням і кормами для тварин;
виробництво готових кормів для тварин,
що утримуються на фермах; оптова
торгівля молочними продуктами, яйцями
харчовими оліями та жирами;
неспеціалізована оптова торгівля;
вантажний автомобільний транспорт;
надання в оренду автомобілів і
легкових автотранспортних засобів.

Позивач перебуває на обліку у ДПІ у м.
Полтаві з 15.07.1998 р.

Співробітниками ДПІ у м. Полтаві у
термін з 31.03.2014 по 04.04.2014р. проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка ТОВ "Українське зерно" з
питання правомірності формування
податкового кредиту по
взаємовідносинах з контрагентом ПП
"Стандарт Агро" за період з 01.06.2011 по
30.06.2011, за результатами якої 09.04.2014р.
складений акт №2300/16-01-15-01/30044094 .

Перевіркою зафіксовано порушення
платником податків п. 44.1 ст. 44, п.п. 198.1,
198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого встановлено
завищення податкового кредиту за
червень 2011 року по взаємовідносинах з
ПП "Стандарт Агро" на суму ПДВ 17 495,00 грн.
та завищення значення рядка 24 "залишок
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного звітного періоду"
декларації за червень 2011 року на суму
ПДВ 17495,00 грн.

Не погодившись із виявленими
порушеннями, позивач надав заперечення
на вказаний акт перевірки, за
наслідками розгляду якого ДПІ у м.
Полтаві надано відповідь про
обґрунтованість висновків перевірки .

На підставі акту перевірки від 09.04.2014
№2300/16-01-15-01/30044094 ДПІ у м. Полтаві 30.04.2014
було винесено податкове
повідомлення-рішення №, яким ТОВ
"Українське зерно" зменшено розмір
від'ємного значення суми ПДВ у розмірі
17495,00 грн.

Позивач оскаржив вказане податкове
повідомлення-рішення до Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області та Міністерства доходів і
зборів України. За наслідками розгляду
зазначених скарг податкове
повідомлення-рішення від 30.04.2014 №
залишено без змін.

Фактичною підставою для винесення
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення взято висновок
перевірки про завищення позивачем суми
податкового кредиту за операціями з
придбання шроту соняшникового у ПП
"Стандарт Агро" в червні 2011 року.
Однією з підстав для застосування до
позивача заходів фіскального впливу
було взято висновок перевірки про
неналежне оформлення деяких первинних
документів. Зокрема, в акті перевірки
зазначено, що у накладних на відпуск
товару не вказано підстави для
здійснення господарської операції, а
саме - договір №100611 від 10.06.2011,
внаслідок чого неможливо визнати ці
накладні доказом постачання за
названим договором (стор. 10 акту).
Надані до перевірки платіжні доручення
на перерахування коштів постачальнику
не завірені банком, банківські виписки
відсутні (стор. 11 акту) , неналежне
оформлення товарно-транспортних
накладних в частині невідповідності
даних щодо часу, відсутності
відомостей про особу, яка дозволила
відпуск товару та яка його одержала,
відсутності адреси пунктів
навантаження та розвантаження,
неспівпадіння кількості перевезеного
товару, відсутність сертифікатів
якості підприємства виробника на
придбаний товар. Також, за даними
перевірок ПП "Стандарт Агро" виявлено
відсутність необхідної матеріальної
бази для виконання підприємницької
діяльності, факт придбання та продажу
товарно-матеріальних цінностей
документально не підтверджено,
підприємству перераховувались кошти
без мети реального настання правових
наслідків, що в сукупності, на думку
перевіряючих, вказує на нікчемність
правочинів ПП "Стандарт Агро" з його
контрагентами у червні 2011 року.

Задовольняючи позовні вимоги та
скасовуючи податкові
повідомлення-рішення ДПІ у у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області , суд першої
інстанції виходив з дотримання
позивачем вимог чинного законодавства
при формуванні податкового кредиту на
підставі отриманих від контрагенту
податкових накладних та про
необґрунтованість висновків акту
перевірки.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Розділ V Податкового кодексу України
визначає платників податку на додану
вартість, об'єкт оподаткування, дату
виникнення податкових зобов'язань,
порядок визначення бази оподаткування,
розміри ставок податку, порядок
визначення суми податку та строки
проведення розрахунків тощо.

Відповідно до вимог стаття 185.1
Податкового Кодексу України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з:

а) постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу;

в) ввезення товарів (супутніх послуг) на
митну територію України в митному
режимі імпорту або реімпорту (далі -
імпорт);

г) вивезення товарів (супутніх послуг) у
митному режимі експорту або реекспорту
(далі - експорт);

ґ) з метою оподаткування цим податком
до експорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг),
які перебувають у вільному обігу на
території України, до митного режиму
магазину безмитної торгівлі, митного
складу або спеціальної митної зони,
створених згідно з положеннями глав 35 -
37 Митного кодексу України;

д) з метою оподаткування цим податком
до імпорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг)
з-під митного режиму магазину
безмитної торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України, для їх подальшого
вільного обігу на території України;

е) постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Згідно статті 187.1. Податкового Кодексу
України датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктами 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Стаття 200 Податкового кодексу України
регламентує порядок визначення суми
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або відшкодуванню з Державного
бюджету України (бюджетному
відшкодуванню), та строки проведення
розрахунків.

Відповідно до п. 200.1 цієї статті сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з п. 200.2 цієї статті при
позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду (п. 200.3).

Згідно п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу
України, якщо в наступному податковому
періоді сума, розрахована згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне
значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем товарів/послуг;

б) залишок від'ємного значення
попередніх податкових періодів після
бюджетного відшкодування включається
до складу сум, що відносяться до
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Отже, від'ємне значення як категорія
Кодексу - це також математична
(об'єктивна) категорія; різниця між
зменшуваним (податкове зобов'язання) та
від'ємником (податковим кредитом).
Від'ємне (позитивне) значення є
результатом математичної дії
-"віднімання", и в силу дії об'єктивних
законів не може бути змінено будь-чиєю
волею.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Пунктом 184.1 статті 184 Податкового
кодексу України визначено, що
реєстрація діє до дати анулювання
реєстрації платника податку, яка
проводиться шляхом виключення з
реєстру платників податку.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні " № 996 від 16.07.1999
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених правових
норм свідчить про те, що податкова
накладна як звітний податковий
документ, що є підставою для включення
покупцем до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених
(нарахованих) у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг), має таке
юридичне значення при обов'язковій
умові нарахування податку та
виписування податкової накладної
особою, яка зареєстрована як платник
податку на додану вартість в порядку,
встановленому статтею 9 Закону України
"Про податок на додану вартість".

З матеріалів справи вбачається, що
10.06.2014р. між ТОВ "Українське зерно"
(покупець) та ПП "Стандарт Агро"
(продавець) укладено договір поставки
№100611, у відповідності до умов якого
постачальник зобов'язується передати у
власність покупцю товар, а покупець -
прийняти та оплатити його на умовах,
передбачених договором.

На виконання зазначеного договору
позивач у червні 2011 року придбав у ПП
"Стандарт Агро" шрот соняшниковий на
загальну суму 104 972,00 грн., у тому числі
ПДВ - 17 495,33 грн.

В ході реалізації продукції продавцем
виписані податкові накладні, копії
яких приєднані до матеріалів справи, а
саме: №12 від 20.06.2011 (а.с. 59) на суму 52 716,00
грн., у тому числі 8 786,00 грн. ПДВ та №17
від 29.06.2011 (а.с. 54) на суму 52 256,00 грн., у
тому числі 8 709,33 грн. ПДВ.

В підтвердження факту здійснення
господарської операції позивач також
надав: рахунки та накладну.

Оплату за придбаний товар ТОВ
"Українське зерно" підтверджує
платіжними дорученнями №4513 від 25.06.2011
р., №4730 від 06.07.2011 р. та журналом -
ордером і відомістю по рахунку.

В ході реалізації продукції продавцем
виписані податкові накладні, копії
яких приєднані до матеріалів справи, а
саме: №12 від 20.06.2011 р. на суму 52 716,00 грн.,
у тому числі 8 786,00 грн. ПДВ та №17 від
29.06.2011 р. на суму 52 256,00 грн., у тому числі 8
709,33 грн. ПДВ.

В підтвердження факту здійснення
господарської операції позивач надав
документи бухгалтерського обліку.

При цьому, сама по собі обставина
відсутності запису у видаткових
накладних щодо реквізитів
цивільно-правового договору не може
слугувати достатнім підтвердженням
для висновку про відсутність
фактичного придбання товару в цілому,
оскільки такі документи суд оцінює з
урахуванням всіх інших письмових
доказів, досліджених у судовому
засіданні, з яких видно, що фактичний
рух активів платника податку,
пов'язаний з його господарською
діяльністю, мав місце.

Стверджуючи про відсутність належних
доказів грошових розрахунків між
учасниками угоди, податковий орган так
і не зробив висновку відносно руху
коштів за даною угодою, при тому, що
представник позивача надав відповідні
докази (а.с. 112). У зв'язку з цим наведені
доводи перевірки відкидаються судом,
як нічим необґрунтовані припущення.

З матеріалів справи вбачається , що
умови перевезення товару визначені
пунктом 3.1 договору поставки №100611 від
10.06.2011, відповідно до змісту якого
поставка товару здійснюється партіями
протягом терміну дії даного договору в
узгоджені сторонами строки на вказаних
умовах: СРТ Україна, склад ОАО
"Диканський міжгосподарський
комбікормовий завод", Полтавська
область, смт. Диканька, вул. Полтавська,
4; СРТ Україна, склад покупця, ЗАТ
"Божковський комбікормовий завод",
Полтавська область, с. Божко, вул.
Заводська, 7, згідно правил Інкотермс в
редакції 2010 року.

Офіційними правилами тлумачення
торговельних термінів Міжнародної
торгової палати (редакція 2010 року)
ІНКОТЕРМС визначено, що CPT Carriage Paid to
"Перевезення оплачено до" означає, що
продавець оплачує фрахт за перевезення
товару до вказаного місця призначення.
Ризик загибелі або пошкодження товару,
а також будь-якого збільшення витрат,
що виникає після передачі товару
перевізнику, переходить з продавця на
покупця, коли товар передано в
розпорядження перевізника. Перевізник
визначає особу, яка відповідно до
договору перевезення зобов'язується
здійснити перевезення або
організувати перевезення морським або
повітряним шляхом, залізничним або
автомобільним транспортом, по
внутрішніх водних лініях або змішане
перевезення. При здійсненні
перевезення декількома перевізниками
в погодженому напрямку, ризик загибелі
або пошкодження переходить, коли товар
передано в розпорядження першого
перевізника.

Відповідно до терміна СРТ в обов'язки
продавця входить здійснення
необхідного для вивозу митного
очищення товару.

Таким чином, обов'язок щодо
правильності оформлення
товарно-транспортних накладних, згідно
з умовами договору, покладено на
продавця, тому ТОВ "Українське зерно" не
може нести відповідальність за
неналежне оформлення вказаних
документів, у зв'язку з чим твердження
перевірки з цього приводу відкидаються
судом як такі, що не стосуються прав та
обов'язків позивача.

Також, до матеріалів справи надано
посвідчення про якість шроту
соняшникового №73 від 17.06.2011 та №101 від
25.06.2011 р., які належним чином
підтверджують якість придбаного у ПП
"Стандарт Агро" товару.

Більш того, в підтвердження факту
придбання шроту соняшникового позивач
надав докази подальшого використання у
власній господарській діяльності
придбаного за договором поставки №100611
від 10.06.2014 товару, а саме: договір
підряду на виконання робіт по
виготовленню продукції та акт
приймання-передачі сировини на
переробку.

Також, в підтвердження реального
характеру укладеного з ПП «Стандарт
агро» договору поставки, отримання,
оприбуткування, відображення у
бухгалтерському обліку та
використання придбаної продукції у
господарській діяльності надані
наступні додаткові докази: копію
заперечень ТОВ «Українське зерно» на
акт позапланової невиїзної перевірки
№ 624/16-01-15-01/30044094 від 07.02.14р.; журнал-ордер
і Відомість по рахунку 20.1 Сировина й
матеріали за 20.06.11-31.08.11 щодо
відображення у бухгалтерському обліку
придбаного у ПП «Стандарт агро» шроту
соняшникового ; копію акту
прийняття-передачі готової продукції з
переробки ТДВ «Диканський
комбікормовий завод» за серпень 2011
року згідно договору № П-1 від 01.01.10 на
виконання робіт по виготовленню
продукції; копії актів виконаних робіт
(послуг) та податкових накладних за
серпень 2011 року згідно договору № П-1
від 01.01.10 на виконання робіт по
виготовленню продукції.

ПП "Стандарт Агро" на момент здійснення
господарських операцій зареєстровано
в Єдиному державному реєстрі, має
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість.

Колегія суддів зазначає, що податкові
накладні оформлені належним чином,
крім того з акту перевірки вбачається,
що порушень при їх оформленні
перевіряючими у ході проведення
перевірки не встановлено.

Здійснення платником податків
навмисних збиткових
фінансово-господарських операцій
матеріалами справи не підтверджується.
Фактичних даних, які б засвідчували
наявність у платника податків наміру
набути у спірних правовідносинах
безпідставну податкову вигоду, суд в
ході розгляду справи не виявив, адже
добутими доказами підтверджується
факт вибуття з власності суб'єкта
права-платника податків коштів і
векселів в оплату вартості придбаних
товарів (робіт, послуг), факт юридичної
непов'язаності сторін правочину, факт
відсутності у сторін правочину
спільних економічних інтересів, що в
сукупності підтверджує звичайність
умов ведення господарської діяльності.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку , що
господарські операції позивача з ПП
"Стандарт Агро" мали реальний характер,
пов'язані з господарською діяльністю
позивача, а відтак позивачем
правомірно віднесено суми податку,
сплаченого у зв'язку з придбанням
товару до податкового кредиту.

Тобто, факт реальності
господарської операції за участю
позивача з ПП "Стандарт Агро" повністю
підтверджено залученими до матеріалів
справи первинними документами.

Жоден чинний на момент виникнення та
реалізації спірних правовідносин
нормативно-правовий акт не ставив
виникнення у платника податків права
на формування податкового кредиту в
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Загальним
принципом юридичної відповідальності
є вина особи в порушенні законодавчо
встановленого імперативного правила
поведінки. Закон не передбачає
відповідальності за винні дії іншої
особи при тому, що реальність
господарської операції за участю
позивача з ПП "Стандарт Агро" повністю
підтверджена залученими до матеріалів
справи первинними документами.

Добросовісний платник податків, який в
силу покладеного на нього законами
обов'язку щодо сплати податків, зборів
(обов'язкових платежів) вступає у
зв'язку з цим у відповідні
правовідносини з державою, не може
нести відповідальність за невиконання
чи неналежне виконання такого
обов'язку іншими платниками податків,
якщо інше прямо не встановлено законом.
У разі якщо контрагент не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи.

Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
віднесення отриманих ним у ціні товару
відповідних сум ПДВ до податкового
кредиту, якщо останній виконав усі
передбачені законом умови щодо цього
та має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового
зобов'язання.

Також, колегією суддів критично
оцінено твердження відповідача, що
укладений між позивачем та ПП
"Стандарт Агро" правочин є недійсними
(нікчемними) відповідно до приписів
статті 228 ЦК України, як такі, що
порушують публічний порядок, виходячи
з наступного.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті
215 ЦК України недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
України має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

В процесі розгляду даної справи,
зазначені факти апеляційним судом
встановлено не було та відповідачем не
було надано доказів на підтвердження
недотримання сторонами в момент
укладення договорів вимог,
встановлених частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України, що є підставою для визнання
правочинів недійсними.

Правовідносини між позивачем та ПП
"Стандарт Агро" не були безтоварними, а
укладались з метою реального настання
позитивних наслідків для обох сторін,
за ними реально було отримано
матеріальні цінності та перераховано
грошові кошти.

Відповідачем не подано до суду жодних
доказів порушення кримінального
провадження відносно посадових
(службових) осіб платника податків або
за викладеними в акті фактами
діяльності платника податків, доказів
наявності обвинувального вироку суду,
рішення суду про стягнення одержаного
за нікчемним правочином чи рішення
суду про визнання правочину недійсним
суб'єктом владних повноважень до суду
також не подано.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 Податкового
кодексу України платниками податків
визнаються фізичні особи (резиденти і
нерезиденти України), юридичні особи
(резиденти і нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно п. 6.1 ст. 16 Податкового кодексу
України платник податків, крім іншого,
зобов'язаний вести в установленому
порядку облік доходів і витрат,
складати звітність, що стосується
обчислення і сплати податків та зборів;
подавати до контролюючих органів у
порядку, встановленому податковим та
митним законодавством, декларації,
звітність та інші документи, пов'язані
з обчисленням і сплатою податків та
зборів; сплачувати податки та збори в
строки та у розмірах, встановлених цим
Кодексом та законами з питань митної
справи тощо.

Таким чином, як випливає з
вищенаведеного, сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі у разі
ухилення від сплати) при фактичному
здійсненні господарської операції не
впливає на податковий кредит покупця.

Зазначене узгоджується з практикою
Верховного Суду України, викладеною у
постановах від 09 вересня 2008 року у
справі № 21-500во08 та від 01 червня 2010 року
у справі № 21-573во10.

Згідно ст.1 Закону України «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
і основних свобод людини 1950 року,
Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11
до Конвенції» ст.17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23.02.2006 року, Україна визнала
джерелом права рішення Європейського
суду з прав людини, а також юрисдикцію
цього суду в усіх питаннях, що
стосуються тлумачення і застосування
Конвенції. Рішення Європейського суду
є частиною національного
законодавства і є обов'язковим для
правозастосування органами
правосуддя.

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 22 січня 2009 року у справі
«Булвес» АД проти Болгарії (заява №
3991/03) визначено, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ другий раз, а також
сплачувати пеню. На думку
Європейського суду, такі вимоги стали
надмірним тягарем для платника
податку, що порушило справедливий
баланс, який повинен підтримуватись
між вимогами суспільного інтересу та
вимогами захисту права власності.

Стаття 19 Конституції встановлює, що
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, податкові органи не можуть
нараховувати податок на додану
вартість та накладати штрафні санкції
на покупця при несплаті цього податку
продавцем, оскільки чинне
законодавство не встановлює підстав
для такого нарахування та накладення
штрафних санкцій.

Однак факт порушення
контрагентом-постачальником позивача
своїх податкових зобов'язань може бути
підставою для висновку про
необґрунтованість заявлених платником
податку вимог про надання податкової
вигоди -відшкодування ПДВ з державного
бюджету, якщо податковий орган доведе,
зокрема, що платник податку діяв без
належної обачності й обережності і
йому мало бути відомо про порушення,
які допускали його контрагенти, або що
діяльність платника податку
спрямована на здійснення операцій,
пов'язаних з податковою вигодою,
переважно з контрагентами, які не
виконують своїх податкових
зобов'язань.

Сукупний аналіз вищезазначених норм
Податкового кодексу України свідчить
про те, що право на податковий кредит
виникає у платника податків лише після
одержання податкової накладної,
оскільки це єдиний документ первинного
бухгалтерського та податкового обліку,
що містить у собі суму ПДВ, яку можливо
відобразити в податкових деклараціях з
ПДВ.

Про відсутність факту реального
вчинення господарських операцій
можуть свідчити, зокрема, такі
обставини: всупереч даним податкового
обліку будь-кого з учасників операції
відсутні зміни активів, зобов'язань чи
власного капіталу принаймні в одного з
таких учасників; отримання майнової
вигоди чи права на таку вигоду
будь-кого з учасників операції
виключно шляхом зменшення бази
оподаткування з певного податку та/або
отримання коштів із Державного бюджету
за одночасної відсутності об'єктивної
можливості отримати майнову вигоду від
цієї операції в інший спосіб;
результати, відображені у даних
податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції,
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції. Проте,
відповідачем під час складення акту
перевірки не були встановлені
вищевказані обставини, а отже й
висновок щодо відсутності факту
реального вчинення господарських
операцій є передчасним.

Тобто, колегія суддів зазначає, що
позивач виконав усі необхідні умови,
передбачені Податковим кодексом
України, які надають йому правові
підстави для нарахування податкового
кредиту , в його діях не має порушень
вимог Податкового кодексу України,
відповідно позивачем правомірно
сформовано податковий кредит.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідач відповідно до ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України правомірність винесеного
податкового повідомлення - рішення
належним чином в суді не довів , у
зв'язку з чим податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області № від 30.04.2014р.
не відповідає вимогам чинного
законодавства та підлягає скасуванню,
а позовні вимоги є правомірними,
обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавської області залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 09.09.2014р.
по справі № 816/2786/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло
З.Г.Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В.
Старостін В.В. Повний текст ухвали
виготовлений 18.11.2014 р.