Справа № 2а-8719/10/1370
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року

Справа № 9104/49600/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Глушка І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Віко Тех» на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 25 жовтня 2010
року у справі за позовом Львівського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Віко Тех» про
стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Львівське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулося в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Віко Тех» в якому
просило стягнути основний борг в сумі
9740,58 грн. та пеню 340,2 грн.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 25 жовтня 2010
року адміністративний позов
задоволено, вирішено стягнути з
товариства з обмеженою
відповідальністю «Віко Тех» на користь
Львівського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
кошти в сумі 10 079.28 грн., з них
адміністративно-господарських санкцій
за незайняте робоче місце в сумі 9739,58
грн. та пеня за несвоєчасну сплату
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 340,20 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції товариство з
обмеженою відповідальністю «Віко Тех»
оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що
відповідно до ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств
(об'єднань), установ і організацій
незалежно від форми власності і
господарювання встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 15 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місця.

Відповідно до звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів по формі
10-ПІ (річна) за 2009 р. середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу товариства
становила 48 осіб, а кількість створених
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів відповідно
до ст. 19 зазначеного Закону становить 1
місце, з них 1 місце фактично було
зайнято інвалідом. Суд першої
інстанції встановив, що норматив
робочих місць для відповідача становив
2 особи. Проте 4% від 48 становить 1,92
робочого місця.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про
основи соціального захисту інвалідів в
Україні» підприємства, установи,
організації, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Тому апелянт вважає, що законом не
передбачено відповідальності за не
зайняте інвалідом неповне робоче місце
(0,92 робочого місця) та заокруглення
кількості робочих місць для інвалідів
у сторону збільшення. За таких обставин
підприємство не порушує покладений на
нього законодавством обов'язок щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, а тому не
може нести відповідальності, що
встановлена ст. 20 Закону України «Про
основи соціального захисту інвалідів в
Україні», оскільки воно не зобов'язане
забезпечувати безпосереднє
працевлаштування інвалідів. Тому на
підприємство не може бути покладена
відповідальність за неналежне
виконання обов'язків по
працевлаштуванню інвалідів органами,
зазначеними у ст.18 цього Закону

Також апелянт зазначає, що закон
покладає на підприємства (об'єднання),
установи, організації обов'язок
створювати для інвалідів певні умови
праці і забезпечувати їм
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством. Що
до працевлаштування інвалідів, то його
віднесено до компетенції відповідних
державних органів (стаття 18 Закону)
Забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Тим часом,
відповідальність підприємств
(об'єднань), установ і організацій у
вигляді штрафних санкцій згідно із
статтею 20 Закону жодним чином не
пов'язується з причинами, які зумовили
недодержання підприємством, установою
чи організацією нормативу робочих
місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів. За таких
умов штрафні санкції за недодержання
цього нормативу фактично набирають
характеру не майнової
відповідальності, а обов'язкового
платежу, не передбаченого законом.

Відповідно до ст.ст. 14, 15 Закону України
«Про систему оподаткування» до
переліку обов'язкових платежів не
належать відрахування до Фонду.
Відповідно до підпункту 4.1 листа Вищого
арбітражного суду України від 19.08.98 р.
№01-8/319 «Про деякі питання практики
вирішення спорів за участю Фонду
України соціального захисту
інвалідів», відрахування до Фонду не
мають характеру обов'язкових платежів
і сплачуються лише в тому разі, якщо
підприємством, установою чи
організацією не виконуються нормативи
зі створення робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів. Ці платежі мають характер
санкцій за нестворення робочих місць.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Також апелянт зазначає, що протягом 2009 -
2011 років державна служба зайнятості
інвалідів для працевлаштування не
направляла безпосереднього звернення
інваліда на підприємство ТОВ «Віко
Тех» з метою працевлаштування не було.
Тому вважає, що працевлаштування
інвалідів на підприємстві не
відбувається у зв'язку з причинами, які
не залежали від відповідача, а саме:
бездіяльність органів, які повинні
здійснювати працевлаштування
інвалідів, та відсутність серед
інвалідів попиту на роботу на
підприємстві відповідача.

Згідно з пунктом 9 статті 26 Закону
України «Про підприємства в Україні»
підприємство з правом найняття робочої
сили за рішенням відповідної місцевої
ради відповідно до Законів України
«Про зайнятість населення» та «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів і Україні» забезпечує певну
кількість робочих місць для
працевлаштування, зокрема, інвалідів. У
разі невиконання цієї вимоги або
відмови у створенні робочих місць для
даної категорії населення
підприємство відраховує кошти на
рахунок відповідної ради у порядку і
розмірах, передбачених зазначеними
Законами. Наведена норма Закону
України «Про підприємства в Україні»
не узгоджується з ст. 20 Закону України
«Про основи соціального захисту
інвалідів в Україні», яка передбачає
сплату штрафних санкцій до відділень
Фонду, а не здійснення відрахувань на
рахунки рад.

З урахуванням викладеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних міркував.

Постановляючи рішення судом першої
інстанції вірно враховано, вимоги ч. 3
ст.18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» згідно якої підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 цього Закону
України для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Суб'єкти
господарювання самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць, виходячи з
вимог ст. 18 цього Закону. Крім того,
використання нормативу робочих місць,
вважається працевлаштування
підприємством, установою, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких
місце роботи є основним.

Судом з'ясовано, що відповідно до звіту
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2009 рік, середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу (осіб) відповідача
становить у цьому році 48 осіб.
Чисельність інвалідів штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» - 1 особа, фактично
працює інвалідів - 1 особа. Також судом
встановлено, що норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів в 2009
році для відповідача становив 2 особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Частиною 2 цієї ж статті
передбачено, що порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій тягне за собою нарахування
пені. Пеня обчислюється виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.

Крім того судом першої інстанції вірно
зазначено, що згідно, що відповідно до
п. 2 Порядку сплати підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, суми адміністративно -
господарських санкцій та пені за
невиконання нормативу робочих місць
для праце влаштування інвалідів,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України № 7 від 31 січня 2007
року роботодавці сплачують суму
адміністративно-господарських санкцій
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів за місцем їх державної
реєстрації як юридичних осіб або
фізичних осіб - підприємців на рахунки,
відкриті в органах Державного
казначейства, до 15 квітня року, що
настає за роком, в якому відбулося
порушення нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів.

Враховуючи вище наведене суд першої
інстанції обґрунтовано вважав, що
оскільки відповідач не забезпечив
встановленого нормативу робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів, не надавав державній службі
зайнятості інформацію, необхідна для
організації працевлаштування
інвалідів, самостійно не сплатив
адміністративно-господарські санкції
у строки встановлені Законом, то вимоги
позивача є обґрунтованими, та
підлягають задоволенню.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а
постанова відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Віко Тех»
- залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 25 жовтня 2010
року по справі № 2а-8719/10/1370- без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

І.В. Глушко