Справа № 2а-9631/11/2070
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/26746/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Ланченко Л.В.

Федорова М.О.

за участю:

секретаря
Волошина В.М.

представника позивача
Сидорук Т.П.

представника відповідача
Української Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові
Державної податкової служби

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.10.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 28.03.2012

у справі №2-а- 9631/11/2070

за позовом Публічного
акціонерного товариства «Харківська
бісквітна фабрика»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Харкові Державної податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Харківська бісквітна фабрика» (далі
по тексту - позивач, ПАТ «Харківська
бісквітна фабрика») звернулося до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові
Державної податкової служби (далі по
тексту - відповідач, СДПІ по роботі з
ВПП у м. Харкові ДПС) про скасування
податкових повідомлень-рішень від
13.07.2011 №, №, №, №,
№.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 07.10.2011, яка
залишена без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 28.03.2012, позов задоволено повністю.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення про відмову у позові,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій зазначено,
що згідно акту перевірки встановлено
порушення позивачем вимог: п. 5.1, пп. 5.2.1
п. 5.2, пп. 5.4.6 п. 5.4, п. 5.9 ст. 5, пп. 11.2.1 п. 11.2
ст. 11 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», що призвело до
заниження податку на прибуток за
період з 01.01.2008 по 31.12.2010 у сумі 1293842,00
грн., в т.ч. за рахунок його заниження за
1 квартал 2008 року на 472348,00 грн., 1
півріччя 2008 року на 850872,00 грн., 3
квартали 2008 року на 969243,00 грн., 2008 рік на
1646739,00 грн., 3 квартали 2010 року на 41234,00
грн., за рахунок його завищення за 1
квартал 2009 року на 144967,00 грн., 1 півріччя
2009 року на 382647,00 грн., 3 квартали 2009 року
на 163638,00 грн., 2009 рік на 303578,00 грн., 1
квартал 2010 року на 141791,00 грн., 1 півріччя
2010 року на 141791,00 грн., 2010 рік на 49319,00 грн.;
пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», що
призвело до завищення ПДВ, що підлягає
бюджетному відшкодуванню в сумі 6767,00
грн., в т.ч. у наступних періодах: лютий
2009 року - 3480,00 грн., квітень 2009 року - 2625,00
грн., серпень 2010 року - 662,00 грн.; п. 13.2 ст.
13 та абз. 2 п. 16.13 ст. 16 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого у 2
кварталі 2008 року під час виплат
нерезиденту Компанії «CG2C (S.A.S.)»
(Франція) доходу із джерелом походження
з України від послуг типу «інжиніринг»
у розмірі 38048,00 грн. та у 2 кварталі 2009
року під час виплат нерезиденту «MF-Hamburg
Maschinen und Anlagenbau GmbH» (Німеччина) доходу із
джерелом походження з України від
послуг типу «інжиніринг» у розмірі
198833,00 грн., ПАТ «Харківська бісквітна
фабрика» за перевірений період не
утримано та не сплачено до бюджету
податок з доходу нерезидентів за
ставкою у розмірі 15% від суми такої
виплати та за рахунок такої виплати
всього у сумі 35532,00 грн. у тому числі за 2
квартал 2008 року в сумі 5707,00 грн., за 2
квартал 2009 року в сумі 29825,00 грн.; ст. 2
Закону України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті», в
наслідок чого у січні 2008 року по
контракту №98/07-В від 25.06.2007 з компанією
ECI LIMITED USA Inc (США) та у березні 2008 року по
контракту №03-06/057 від 23.05.2006 з компанією
JVT International EXPORT IMPORT LTD (Ізраїль) здійснено
постачання товару з порушенням строків
розрахунків; ст. 1 Указу Президента
України «Про невідкладні заходи щодо
поверненню в Україну валютних
цінностей, що незаконно знаходяться за
її межами» та ст. 9 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю» і п. 2.7 ст. 2 Положення про
валютний контроль, затвердженого
Постановою НБУ №49 від 08.02.2000, в
результаті чого станом на 01.01.2008
порушено порядок декларування
валютних цінностей в декларації про
валютні цінності, доходи та майно, що
належать резиденту України і
знаходяться за її межами.

Стосовно порушення позивачем вимог п.
5.9 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», а
саме позивачем не було включено до
складу залишків запасів на складах, які
приймають участь в податковому обліку
приросту (убутку), вартості послуг
переробки буряка в цукор, який в
подальшому використовується для
виробництва готової продукції, у
зв'язку з чим занижено податок на
прибуток приватних підприємств у
розмірі 417472,00 грн.

Відповідно до п. 5.9 ст. 5 цього Закону
платник податку веде податковий облік
приросту (убутку) балансової вартості
товарів (крім тих, що підлягають
амортизації, та цінних паперів),
сировини, матеріалів, комплектуючих
виробів, напівфабрикатів, малоцінних
предметів (за текстом - запасів) на
складах, у незавершеному виробництві
та залишках готової продукції, витрати
на придбання та поліпшення
(перетворення, зберігання) яких
включаються до складу валових витрат
згідно з цим Законом (за винятком тих,
що отримані безкоштовно).

Вартість запасів оплачених, але не
отриманих (не оприбуткованих)
платником податку - покупцем, до
приросту запасів не включається.
Вартість запасів оплачених, але не
відвантажених (не знятих з обліку)
платником податку - продавцем, до
убутку запасів не включається.

Якщо платник податку приймає рішення
про уцінку (дооцінку) запасів згідно з
правилами бухгалтерського обліку, то
така уцінка (дооцінка) з метою
податкового обліку не змінює балансову
вартість запасів та валові доходи або
валові витрати такого платника
податку, пов'язані з придбанням таких
запасів.

Пунктом 1.43 ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
обумовлено, що інші терміни
використовуються у значеннях,
визначених законами з питань
оподаткування, а також національними
положеннями (стандартами)
бухгалтерського обліку у випадках,
визначених цим Законом, які не
суперечать цьому Закону та іншим
законам з питань оподаткування у
частині визначення термінів.

Зазначеними нормами встановлено
обов'язковість ведення податкового
обліку балансової вартості запасів на
складах, у незавершеному виробництві
та залишках готової продукції. При
цьому при веденні обліку приросту
(убутку) балансової вартості запасів у
незавершеному виробництві та залишках
готової продукції визначається
вартість не всього незавершеного
виробництва або залишків готової
продукції за даними бухгалтерського
обліку, а тільки вартість запасів
(матеріальних ресурсів), використаних у
виробництві продукції (робіт, послуг).
Таким чином, балансова вартість
запасів має визначатися згідно із
даними бухгалтерського обліку, однак
лише в частині їх матеріальної
складової, а отже позивачем
обґрунтовано не було включено в
перерахунок приросту (убутку)
балансової вартості запасів в
податковому обліку вартість послуг з
переробки цукрового буряка, наданих
ВАТ «Первухінський цукровий завод».

Щодо висновків відповідача про
порушення позивачем вимог пп. 5.4.6, п. 5.4
ст. 5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств». Підставою для
нарахування позивачу суми податкового
зобов'язання, слугував викладений в
акті перевірки висновок контролюючого
органу про те, що підприємством було
неправомірно включено до складу
валових витрат суми по договорам
страхування, у сумі 2802925,93 грн., які не
були фактично сплачені. Крім того,
підприємство неправомірно включило до
складу валових витрат, суму сплачених
страхових внесків у розмірі 668718,21 грн.
по договорам страхування від 01.08.2008
№6321411, від 19.06.2008 №6317102 та від 22.02.2008
№6305301, оскільки умови страхування
передбачають виплату страхового
відшкодування на користь іншого
суб'єкта господарювання
(вигодонабувача).

Відповідно до ст. 5.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
валові витрати виробництва та обігу
(далі по тексту - валові витрати) це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно приписів пп. 5.4.6 п. 5.4 ст. 5
вказаного Закону, до валових витрат
зокрема відносяться: будь-які витрати
зі страхування ризиків загибелі
врожаю, транспортування продукції
платника податку; цивільної
відповідальності, пов'язаної з
експлуатацією транспортних засобів, що
перебувають у складі основних фондів
платника податку; екологічної та
ядерної шкоди, що може бути завдана
платником податку іншим особам; майна
платника податку; кредитних та інших
комерційних ризиків платника податку,
за винятком страхування життя, здоров'я
або інших ризиків, пов'язаних з
діяльністю фізичних осіб, що
перебувають у трудових відносинах з
платником податку, обов'язковість
якого не передбачена законодавством,
або будь-які витрати зі страхування
сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Пунктом 11.2.1 Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
встановлено, що датою збільшення
валових витрат на суму страхових
платежів вважається дата, яка припадає
на податковий період на протязі якого,
наступає будь-яке з подій, що сталося
раніше: чи дата списання коштів з
банківських рахунків платника податку
на сплату страхових послуг, чи дата
фактичного отримання платником
податку результатів послуг.

Таким чином, датою збільшення
підприємством страхувальником валових
витрат на суму страхових платежів
вважається дата, яка припадає на
податковий період на протязі якого,
наступає будь-яке з подій, що сталося
раніше: чи дата списання коштів з
банківських рахунків платника податку
на сплату страхових послуг, чи дата
фактичного отримання платником
податку результатів послуг (дата
набрання чинності договору
страхування). Отже, позивачем
правомірно віднесено до складу валових
витрат суми страхових внесків по даті
укладання договорів страхування майна
та договорів майнового страхування
фінансових ризиків.

Щодо договорів страхування від 01.08.2008
№6321411, від 19.06.2008 №6317102 та від 22.02.2008
№6305301, судами зазначено, що згідно зі
ст. 6 Закону України «Про страхування»
одним із видів добровільного
страхування є страхування кредитів (у
тому числі відповідальності
позичальника за непогашений кредит).

Статтею 3 цього Закону визначено, що
страхувальники мають право при
укладенні договорів страхування інших,
ніж договори особистого страхування,
призначати фізичних осіб або юридичних
осіб (вигодонабувачів), які можуть
зазнати збитків у результаті настання
страхового випадку, для отримання
страхового відшкодування, а також
замінювати їх до настання страхового
випадку, якщо інше не передбачено
договором страхування.

Відповідно до абз. 2 пп. 5.4.6 п. 5.4 ст. 5
Закону, якщо умови страхування
передбачають виплату страхового
відшкодування на користь платника
податку - страхувальника, застраховані
збитки, понесені таким платником
податку, відносяться до його валових
витрат у податковий період їх
понесення, а суми страхового
відшкодування таких збитків
включаються до валових доходів такого
платника податку у податковий період
їх отримання.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
про те, що включення до складу валових
витрат суми страхових платежів,
сплачених страхувальником
(позичальником) за договором
добровільного страхування, за яким
вигодонабувачем є кредитор, а не
страхувальник, є правомірним.

Стосовно взаємовідносин позивача із
контрагентом ТОВ «ІТЕР» судами
зазначено наступне.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (із змінами та доповненнями)
податковий кредит звітного періоду
визначається за договірною вартістю
товарів (послуг) і складається із сум
податків нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподаткованих операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 зазначеного
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними
деклараціями(іншими подібними
документами згідно з підпунктом 7.2.6
цього пункту).

Правові наслідки у вигляді виникнення
права платника податку на формування
витрат та податкового кредиту з ПДВ
наступають лише у разі реального
(фактичного) вчинення господарських
операцій з придбання
товарів/робіт/послуг, що пов'язані з
рухом активів, зміною зобов'язань чи
власного капіталу платника, та
відповідають економічному змісту,
відображеному в укладених платником
податку договорах, а не лише оформлення
відповідних документів або рух
грошових коштів на рахунках платників
податку.

Факт здійснення господарських
операцій з придбання позивачем у ТОВ
«ІТЕР» 10 т. харчової соди
підтверджується видатковими
накладними №84 від 18.02.2009 та №115 від
03.03.2009 на загальну суму 31500,00 грн., у т.ч.
ПДВ - 5250,00 грн.

Згідно видаткових накладних №13 від
22.01.2009 та №395 від 30.07.2009 позивачем
отримано від ТОВ «ІТЕР» 374 пог.м.
рукавів на загальну суму 9102,01 грн., у т.ч.
ПДВ - 1517,00 грн.

У відповідності до положень п. 4.2
договорів купівлі-продажу, поставка
товару здійснюється автомобільним
транспортом ТОВ «ІТЕР». Так, згідно
товарно-транспортних накладних від
22.01.2009, 30.07.2009 позивачу поставлено 374
пог.м. рукавів, від 18.02.2009 і 03.03.2009 ПАТ
«Харківська бісквітна фабрика»
доставлено 10 т. харчової соди по вище
наведеним видатковим накладним.

Додатковими доказами отримання та
використання у власній господарській
діяльності рукавів та харчової соди є
записи в Журналі позивача виданих
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей за
формою М-2, затвердженою наказом
Міністерства Статистики України №192
від 21.06.1996, лімітно-заборні карти, звіти
про рух сировини та матеріалів по
бісквітному цеху за лютий та березень
2009 року, рапорти про витрати сировини,
змінні завдання, рецептурні журнали
завантаження сировини, прибуткові та
витратні відомості, акти на списання
ТМЦ, дані інвентаризації ПАТ
«Харківська бісквітна фабрика» станом
на 01.10.2010, сертифікати відповідності
ТМЦ та висновки державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
на товар.

Наявні в матеріалах справи видаткові й
податкові накладні, розрахункові
(платіжні) документи, в силу Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» N996-XIV
від 16.07.1999 та Положення N168/704 (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), є первинними
документами, та мають всі необхідні
встановлені законом обов'язкові
реквізити. Докази того, що вказані
накладні, розрахункові (платіжні)
документи не мають юридичної сили або
визнані в установленому порядку
недійсними - відсутні. Відтак,
віднесення позивачем до складу
податкового кредиту сум ПДВ, сплачених
в ціні за товарно-матеріальні цінності,
передані за видатковими накладними,
відповідає вимогам пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість».

Щодо висновків контролюючого органу
про порушення позивачем вимог п. 13.2 ст.
13 та абз. 2 п. 16.13 ст. 16 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» судами зазначено
наступне.

Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» будь-які доходи, отримані
нерезидентом із джерелом їх походження
з України, від провадження
господарської діяльності (у тому числі
на рахунки нерезидента, що ведуться в
гривнях) оподатковуються у порядку і за
ставками, визначеними цією статтею.
Тобто для цілей цієї статті під
доходами, отриманими нерезидентом із
джерелом їх походження з України,
розуміють, зокрема, проценти, що
сплачуються на користь нерезидента, у
тому числі проценти за борговими
зобов'язаннями, випущеними (виданими)
резидентом (пп. «а» п. 13.1).

Пунктом 13.2 ст. 13 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
встановлено, що резидент або постійне
представництво нерезидента, що
здійснюють на користь нерезидента або
уповноваженої ним особи будь-яку
виплату з доходу з джерелом його
походження з України, отриманого таким
нерезидентом від провадження
господарської діяльності (у тому числі
на рахунки нерезидента, що ведуться в
гривнях), крім доходів, зазначених у
пунктах 13.3-13.6, зобов'язані утримувати
податок з таких доходів, зазначених у п.
13.1 цієї статті, за ставкою у розмірі 15%
від їх суми та за їх рахунок, який
сплачується до бюджету підчас такої
виплати, якщо інше не передбачене
нормами міжнародних угод, які набрали
чинності.

Згідно пп. «й» п. 13.1 ст. 13 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» для цілей цієї статті під
доходами, отриманими нерезидентом із
джерелом їх походження з України, слід
розуміти інші доходи від здійснення
нерезидентом (постійним
представництвом цього або іншого
нерезидента) господарської діяльності
на території України, за винятком
доходів у вигляді виручки або інших
видів компенсації вартості товарів
(робіт, послуг), переданих (виконаних,
наданих) резиденту від такого
нерезидента (постійного
представництва), у тому числі вартості
послуг з міжнародного зв'язку чи
міжнародного інформаційного
забезпечення.

Відповідно, отримані нерезидентом
кошти в сумі 4819,80 євро (38048,27 грн.), не є
доходом, який підлягає оподаткуванню
за правилами, встановленими ст. 13 цього
Закону. Тобто, у даному випадку,
узгоджена винагорода виступає як вид
компенсації вартості роботи наданої
резиденту (позивачу) від такого
нерезидента (Компанії «CG2C (S.A.S.)»).

З метою вдосконалення процедури
адміністрування оподаткування доходів
нерезидентів із джерелом їх походження
з України згідно з міжнародними
договорами України про уникнення
подвійного оподаткування, які набрали
чинності в установленому порядку, та
відповідно до ст. 13 (Забезпечення
виконання міжнародних договорів
України) і 14 (Виконання зобов'язань за
міжнародними договорами України)
Закону України «Про міжнародні
договори України» Постановою Кабінету
Міністрів України від 06.05.2001 №470 було
затверджено Порядок звільнення
(зменшення) від оподаткування доходів
із джерелом їх походження з України
згідно з міжнародними договорами
України про уникнення подвійного
оподаткування (далі по тексту -
Порядок).

Цим Порядком встановлено процедуру
звільнення (зменшення) від
оподаткування доходів із джерелом їх
походження з України згідно з
міжнародними договорами України про
уникнення подвійного оподаткування,
які набрали чинності в установленому
порядку, та відшкодування (повернення)
сум податку, надміру сплачених на
території України. Дія цього Порядку
поширюється на резидентів інших, ніж
Україна, країн, з якими укладено
міжнародні договори, що набрали
чинності в установленому порядку (далі
по тексту - нерезиденти), та осіб, які
виплачують доходи нерезидентам із
джерелом їх походження з України.

Відповідно до п. 3 Порядку застосування
норм міжнародного договору
здійснюється шляхом звільнення від
оподаткування доходів із джерелом їх
походження з України, зменшення ставки
податку або шляхом повернення різниці
між сплаченою сумою податку і сумою,
яку нерезиденту необхідно сплатити
відповідно до міжнародного договору.

В силу п. 4 Порядку підставою для
звільнення (зменшення) від
оподаткування доходів із джерелом їх
походження з України є подання
нерезидентом з урахуванням
особливостей, передбачених п. 5 і п. 6
цього Порядку, особі, яка виплачує йому
доходи, довідки (або її нотаріально
засвідченої копії), яка підтверджує, що
нерезидент є резидентом країни, з якою
укладено міжнародний договір (далі по
тексту - довідка), видана компетентним
органом відповідної країни за
затвердженою формою, а також інших
документів, якщо це передбачено
міжнародним договором.

Тобто, підставою для звільнення від
оподаткування доходів із джерелом їх
походження з України згідно з
міжнародними договорами України про
уникнення подвійного оподаткування,
які набрали чинності в установленому
порядку, тобто для застосування норм
міжнародного договору, є представлення
резидентом довідки, наданої не
резидентом, відповідно до п. 4 Порядку.

Судами попередніх інстанцій враховано,
що на підтвердження статусу
резидентства Німеччини нерезидент
надав позивачу виписку з торгового
реєстру - «Службовий роздрук торгового
реєстру В» HRB 6856 KI від 03.09.2008, видану
судом першої інстанції Киля та
посвідчену Апостилем №910 Е 109/2008 від
08.09.2008. За таких обставин, суд
касаційної інстанції погоджується з
судами попередніх інстанцій про
відсутність у позивача обов'язку
оподатковувати доходи нерезидента,
отримані останньою із джерелом їх
походження з України, у порядку,
визначеними ст. 13 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Щодо висновків контролюючого органу
про порушення позивачем граничних
строків надходження товару від
нерезидента, визначених ст. 2 Закону
України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про
зовнішньоекономічну діяльність» (із
змінами та доповненнями) моментом
здійснення імпорту є момент перетину
товаром митного кордону України або
переходу права власності на зазначений
товар, що імпортується, від продавця до
покупця.

Відповідно до ст. 6 Митного кодексу
України межі митної території України
є митним кордоном України. Митний
кордон України збігається з державним
кордоном України, за винятком меж
території спеціальних митних зон. Межі
території спеціальних митних зон
становлять митний кордон України.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Митного кодексу
України під «ввезенням в Україну та
вивезенням з України» розуміється
фактичне переміщення через митний
кордон України товарів та інших
предметів.

Таким чином, ввезення в Україну товару,
що підлягає митному оформленню
службовими особами митниці з метою
забезпечення митного контролю та для
застосування засобів державного
регулювання ввезення на митну
територію України, вивезення за її межі
і транзиту через територію України,
неможливо без його фактичного
переміщення через митний кордон
України, тобто поняття «перетину
товаром митного кордону України»
збігається із «переміщенням товару
через митний кордон України - ввезенням
товару в Україну», підставою для якого
в режимі імпорту є наявність на товар
товаросупровідного документу, на якому
проставляється відбиток штампу «під
митним контролем» з відповідною датою
та який підтверджує факт та дату
перетину товаром митного кордону.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що імпортний товар по
контракту №98/07-B від 25.06.2007 перетнув
митний кордон України 21.12.2007, що
підтверджується відповідною датою
штампа «Під митним контролем»
Бориспільської митниці на
товаросупровідних документах, зокрема,
на комерційному інвойсі №98 від 28.11.2007.
Тобто, товар перетнув митний кордон
України у межах граничного терміну
надходження вантажу (25.12.2007).

Оплата імпортованої продукції по
контракту №03-06/057 від 23.05.2006 здійснена
позивачем після фактичного
переміщення товару через митний кордон
України, зокрема, товар на суму 16784,06
євро, сплачений позивачем згідно
платіжного доручення №108 від 02.11.2006,
перетнув митний кордон України 28.09.2006,
що підтверджується датою штампа «Під
митним контролем» Чопської митниці на
CMR №666; товар на суму 16785,31 євро,
сплачений ПАТ «Харківська бісквітна
фабрика» згідно платіжного доручення
№141 від 27.11.2006 перетнув митний кордон
України 13.10.2006, що підтверджується
датою штампа «Під митним контролем»
Харківської митниці на ВМД типу ІМ-74
№358439 від 13.10.2006; товар на суму 34925,13 євро,
сплачений позивачем згідно платіжного
доручення №5 від 10.01.2007, перетнув митний
кордон України 15.11.2006 та 23.11.2006
відповідно, що підтверджується датою
штампа «Під митним контролем»
Харківської митниці на інвойсе №113/06/1
та № ВМД типу ІМ-74 №358501 від 23.11.2006.
Тобто, товар перетнув митний кордон
України до дати граничного терміну
надходження вантажу 31.01.2007, 25.02.2007 та
10.04.2007 відповідно.

Таким чином, у відповідача були
відсутні правові підстави для
застосування до позивача санкцій у
вигляді нарахування пені за порушення
вимог ст. 2 Закону України «Про порядок
здійснення розрахунків в іноземній
валюті».

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та надано їм
правильну юридичну оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли б призвести до зміни чи
скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій не встановлено.

Крім того, відповідачем було подано
клопотання про заміну сторони по даній
справі.

На підставі ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства
України, абз. 24, абз. 25 ч. 2 ст. 17 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців» суд касаційної інстанції
вважає за можливе допустити по даній
справі заміну відповідача -
Спеціалізовану державну податкову
інспекцію по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові
Державної податкової служби її
правонаступником - Спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 55, 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Здійснити заміну відповідача по справі
- Спеціалізовану державну податкову
інспекцію по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові
Державної податкової служби її
правонаступником - Спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів.

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07.10.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 28.03.2012
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)Л.В. Ланченко (підпис)М.О.
Федоров