Справа № 2а-10887/11/1370
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2011-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2011 р.
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючого судді -
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Андрієвської Н.
Л., представника відповідача Тістечка
Ю. Я. розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом державного підприємства
«Рава-Руський спиртовий завод»до
Державної податкової інспекції у
Жовківському районі Львівської
області про скасування податкових
повідомлень -рішень, -
5 жовтня 2011 року на розгляд Львівського
окружного адміністративного суду
надійшла позовна заява державного
підприємства «Рава-Руський спиртовий
завод»до Державної податкової
інспекції у Жовківському районі
Львівської області про скасування
податкових повідомлень -рішень №
000353/2300/5917/00374769 та № 000354/2300/5917/00374769 від
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржувані податкові повідомлення
-рішення прийняті з порушенням норм
законодавства, оскільки правильність
сплати податку на додану вартість та
податку на прибуток підтверджується
усіма необхідними первинними
документами, а висновки відповідача
стосовно нікчемності правочинів з
контрагентом ПП «Інбудтраст»є
необґрунтованими та не підтвердженими
доказами. На підтвердження розміру
понесених позивачем валових витрат під
час проведення перевірки були надані
всі первинні документи, які
відповідачем не були взяті до уваги.
Відтак позивач вважає оскаржувані
податкові повідомлення -рішення
протиправними та такими, що підлягають
Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав, просив
задовольнити в повному обсязі.
Позиція відповідача викладена в
запереченні, поданому представником
відповідача в судовому засіданні 25.10.2011
року, де вказано, що під час проведення
перевірки позивачем не доведена
реальність операцій з контрагентом ПП
«Інбудтраст», господарські операції
вчинені без мети настання юридичних
наслідків, відтак позивачем занижено
грн. Відповідач вважає, що при
формуванні даних податкового обліку не
повинні враховуватись первинні
документи, які вказують на проведення
господарських операцій із
контрагентом ПП «Інбудтраст».
Представник відповідача проти позову
заперечив, надав пояснення, аналогічні
викладеним у запереченні на позов,
просив у задоволенні позовних вимог
Дослідивши надані суду докази в межах
заявлених вимог, суд встановив
наступні факти та відповідні їм
Державне підприємство «Рава-Руський
спиртовий завод»зареєстровано 31.12.1991
року, що підтверджено Витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб -підприємців № 11585406 від
01.11.2011 року. Позивача взято на облік як
платника податків в органах ДПС 31.12.1991
року за № 46, що підтверджено довідкою №
406 від 24.03.2003 року.
В період з 30.03.2011 року по 31.03.2011 року
Державною податковою інспекцією у
Жовківському районі Львівської
області проведено позапланову виїзну
перевірку державного підприємства
«Рава-Руський спиртовий завод», про що
складено Акт № 542/23-0/00374769 від 13.04.2011 року
про результати позапланової виїзної
перевірки з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2010 року по
31.12.2010 року. Перевіркою встановлено
порушення позивачем вимог п. 5.1., п. п.
5.2.1. п. 5.2. п. п. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого
грн., а також вимог п. п. 7.2.3. п. 7.2., п. п.
7.4.1., п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», в
результаті чого занижено податок на
29.04.2011 року відповідачем на підставі
акта перевірки № 542/23-0/00374769 від 13.04.2011
року прийнято податкове повідомлення
-рішення форми «Р»№ 000354/2300/5917/00374769, яким
відповідно до п. 5.1., п. п. 5.2.1. п. 5.2. п. п.
5.3.9. п. 5.3. ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку
підприємств»збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
штрафні (фінансові) санкції (штрафи)
29.04.2011 року відповідачем на підставі
акта перевірки № 542/23-0/00374769 від 13.04.2011
року прийнято податкове повідомлення
-рішення форми «Р»№ 000353/2300/5917/00374769, яким
відповідно до вимог п. п. 7.2.3. п. 7.2., п. п.
7.4.1., п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону України
«Про податок на додану
вартість»збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
Приймаючи рішення суд виходив з
Згідно ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо
оскарження рішень суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення,
Згідно п. п. 2.1.1. п. 2.1. ст. 2 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств»(в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), платниками податку є
суб'єкти господарської діяльності,
бюджетні, громадські та інші
підприємства, установи та організації,
які здійснюють діяльність, спрямовану
на отримання прибутку як на території
України, так і за її межами.
Згідно п. 3.1. ст. 3 цього ж Закону об'єктом
оподаткування є прибуток, який
визначається шляхом зменшення суми
скоригованого валового доходу
звітного періоду, визначеного згідно з
пунктом 4.3 цього Закону на: суму валових
витрат платника податку, визначених
статтею 5 цього Закону; суму
амортизаційних відрахувань,
нарахованих згідно із статтями 8 і 9
Згідно п. 4.1. ст. 4 цього ж Закону валовий
доход - загальна сума доходу платника
податку від усіх видів діяльності,
отриманого (нарахованого) протягом
звітного періоду в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах як на території України, її
континентальному шельфі, виключній
(морській) економічній зоні, так і за їх
Згідно п. п. 4.1.1. п. 4.1. ст. 4 цього ж Закону
валовий доход включає загальні доходи
від продажу товарів (робіт, послуг), у
тому числі допоміжних та обслуговуючих
виробництв, що не мають статусу
юридичної особи, а також доходи від
продажу цінних паперів, деривативів,
іпотечних сертифікатів участі,
іпотечних сертифікатів з фіксованою
дохідністю, сертифікатів фондів
операцій з нерухомістю (за винятком
операцій з їх первинного випуску
(розміщення), операцій з їх кінцевого
погашення (ліквідації) та операцій з
консолідованим іпотечним боргом
відповідно до закону).
Згідно п. 5.1. ст. 5 цього ж Закону валові
витрати виробництва та обігу (далі -
валові витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
Згідно п. п. 5.2.1. п. 5.2. ст. 5 цього ж Закону,
до складу валових витрат включаються,
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, з урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї
Згідно п. п. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5 цього ж Закону
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
Згідно п. 5.11. ст. 5 цього ж Закону
установлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
Згідно п. 1.3. ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість»(в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), платник податку - особа,
яка згідно з цим Законом зобов'язана
здійснювати утримання та внесення до
бюджету податку, що сплачується
покупцем, або особа, яка імпортує
товари на митну територію України.
Згідно п. 1.7. ст. 1 цього ж Закону,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.
Згідно п. п. 7.2.3. п. 7.2. ст. 7 цього ж Закону
податкова накладна складається у
момент виникнення податкових
зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Платники податку повинні
зберігати податкові накладні протягом
строку, передбаченого законодавством
для зобов'язань із сплати податків.
Згідно п. п. 7.2.6. п. 7.2. ст. 7 цього ж Закону
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.
Згідно п. п. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.
Згідно п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону
якщо платник податку придбаває
(виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.
Згідно п. п. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).
На підтвердження дотримання вимог п.
5.1., п. п. 5.2.1. п. 5.2. п. п. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»позивачем надано
- договору поставки № 1-21/07/10 від
21.07.2010 року, згідно якого ПП
«Інбудтраст»(постачальник)
зобов'язується поставити (передати у
власність), а ДП «Рава-Руський
спиртовий завод»(замовник)
зобов'язується прийняти і оплатити
продукцію -паливо котельне відповідно
до умов договору з додатками до нього;
- податкових накладних № 403 від
- рахунків -фактур № СФ-0000403 від
- видаткових накладних № РН-0000403
- виписок із банківського рахунка
за листопад -грудень 2010 року;
- товарно-транспортних накладних
на перевезення палива котельного
згідно видаткових накладних № РН-0000403
від 01.12.2010 року, № РН-0000410 від 03.12.2010 року,
№ РН-0000412 від 06.12.2010 року, № РН-0000415 від
07.12.2010 року, № РН-0000416 від 09.12.2010 року, №
РН-0000417 від 11.12.2010 року, № РН-0000430 від
- книги реєстрації ввезених
матеріальних цінностей за 01.01.2010 року
- лімітно-забірних карт за
листопад -грудень 2010 року;
- актів списання котельного палива
від 03.12.2010 року та 16.12.2010 року;
- картки № 1складського обліку
- виробничого звіту за листопад та
Вказані вище докази підтверджують
відсутність порушень позивачем п. 5.1., п.
п. 5.2.1. п. 5.2. п. п. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств». Позивачем представлено
Суду надані всі відповідні первинні
документи, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку та які
вказують на товарність господарських
операцій, їх відповідність основній
меті господарської діяльності
Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
У ст. 203 ЦК України наведено загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину:
1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.
5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Законом закріплено презумпцію
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
ЦК). З наведеного випливає, що правочин
(договір) є правомірним, а отже й
дійсним. Неправомірність (недійсність)
правочину повинна бути прямо
передбачена законом або встановлена
рішенням суду, що набрало законної
сили.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. У цій же статті
розмежовується два види недійсних
правочинів: нікчемні та оспорювані.
Нікчемним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом. У
цьому разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.
Оспорюваним є правочин, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом. Такий правочин може бути
визнаний недійсним судом.

У Постанові Пленуму від 06.11.2009 р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»Верховний Суд
України розтлумачив, що нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду (п. 4 Постанови). Виконання чи
невиконання сторонами зобов'язань, які
виникли з правочину, має значення лише
для визначення наслідків його
недійсності, а не для визнання
правочину недійсним. У разі якщо
правочин ще не виконаний, він є таким,
що не створює жодних юридичних
наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України ) (п. 7
Постанови).

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за ст. 228 ЦК України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо (п. 18 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р.
№ 9).

Висновки податкового органу про
нікчемність правочинів між ДП
«Рава-Руський спиртовий завод»та
контрагентом ПП
«Інбудтраст»ґрунтуються на тому, що
під час їх вчинення не було дотримано ч.
5 ст. 203 ЦК України і ці правочини не
спрямовані на реальне настання
наслідків, що обумовлені ними.

Такий висновок є помилковим.
Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Саме таку кваліфікацію правочинів було
надано податковим органом в акті
перевірки від 13.04.2011 року.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9
Верховний Суд України відзначив, що для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Під час перевірки податковий орган не
встановив обставин, які б свідчили про
умисел ДП «Рава-Руський спиртовий
завод»на укладення договорів з ПП
«Інбудтраст»без наміру створити
наслідки, які передбачені цими
договорами. Не надано цих доказів і під
час судового розгляду справи. Навпаки,
документально доведено виконання
зобов'язань щодо придбання товарів. Це
підтверджується не лише документами,
але й реальними діями ДП «Рава-Руський
спиртовий завод»щодо транспортування
та оплати придбаних товарів. Зазначені
обставини були встановлені податковим
органом під час перевірки і залишились
не спростованими. Відтак,
протиправного умислу сторін, зокрема
ДП «Рава-Руський спиртовий завод», на
укладення фіктивних правочинів не
встановлено, що виключає їх
кваліфікацію як недійсних. З огляду на
відсутність доказів умислу сторін,
вищезгадані правочини не можуть
вважатися нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок за ст. 228 ЦК
України.

Суд звертає увагу також і на те, що
відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України
фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Отже, цей вид недійсних
правочинів належить до оспорюваних
правочинів. З огляду на цю норму, жоден
інший орган, окрім суду, не може робити
висновок про недійсність фіктивного
правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Окремо Суд бере до уваги, що викладені в
акті перевірки судження суб'єкта
владних повноважень про порушення
позивачем вимог ст.ст. 203, 215, 216, 228 ЦК
України зроблені з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби України та не
підтверджуються дослідженими судом
доказами.

Проаналізувавши положення Податкового
кодексу України та Закону України «Про
державну податкову службу в
Україні»від 04.12.1990 р. (з наступними
змінами і доповненнями), Суд доходить
висновку, що податкові органи не
наділені законодавцем компетенцією на
встановлення фактів порушення
платниками податків норм актів
цивільного або господарського
законодавства та не мають повноважень
визнавати правочини нікчемними або
такими, що не відповідають закону.

Так, відповідно до п. 11 ст. 10 Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні»державні податкові
інспекції в районах, містах без
районного поділу, районах у містах,
міжрайонні та об'єднані спеціалізовані
державні податкові інспекції
виконують, зокрема, такі функції:
подають до судів позови до підприємств,
установ, організацій та громадян про
визнання угод недійсними і стягнення в
доход держави коштів, одержаних ними за
такими угодами, а в інших випадках -
коштів, одержаних без установлених
законом підстав, а також про стягнення
заборгованості перед бюджетом і
державними цільовими фондами за
рахунок їх майна; звертаються до суду в
інших випадках, передбачених законом.

Відтак, встановивши правочин, який має
ознаки фіктивного, податковий орган,
діючи в межах своїх повноважень,
повинен звернутися до суду з позовом
про визнання цього правочину
недійсним. До набрання рішенням суду
законної сили правочин вважається
дійсним, оскільки саме це є змістом
презумпції, яка наведена у ст. 204 ЦК
України. До цього часу податковий орган
не може застосовувати наслідки
недійсності правочину, зокрема й
корегувати податкові зобов'язання,
навіть якщо б у нього і були відповідні
переконання. Здійснення таких дій не
відповідає повноваженням податкового
органу та способу їх реалізації,
свідчить про перевищення компетенції
та безпідставне втручання в приватні
правовідносини, порушує принцип
офіційності.

З огляду на приписи наведених вище норм
права, Суд доходить висновку, що до
набуття законної сили рішенням суду
про визнання недійсним правочину, за
яким платником податків було
сформовано податковий кредит та
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість, податковий орган не
має правових підстав для відображення
в акті перевірки судження про вчинення
таким платником порушення податкового
законодавства щодо правильності та
повноти справляння податків за цим
правочином.

Підстави нікчемності правочину
встановлюються законом, а не актами
податкових перевірок. Вказані в актах
перевірки недоліки, допущені суб'єктом
господарювання при укладенні та
виконанні договорів, не є підставою для
визнання правочинів нікчемними,
оскільки законодавство не встановлює
таких підстав нікчемності правочину.
Аналогічне тлумачення повноважень
органів державної податкової служби
наведене в листі Державного комітету
України з питань регуляторної політики
та підприємництва від 16.09.2011р.

Суд дійшов висновку, що твердження
відповідача про нікчемність
правочинів, укладених між позивачем та
його контрагентом ПП «Інбудтраст», а
також висновки про заниження податку
на прибуток в сумі 33003 грн. та заниження
податкового зобов'язання з ПДВ на суму
52943 грн. не обґрунтовані належними та
допустимими доказами.

Заслуговує на увагу і та обставина, що
товарно-матеріальні цінності, придбані
поивачем у контрагента ПП
«Інбудтраст», використані ним у своїй
господарській діяльності, що
підтверджується копіями первинних
документів, долучених позивачем до
матеріалів справи (а. с. 102-122)

Судом не беруться до уваги посилання
відповідача на обставини, встановлені
в Акті податкової перевірки
контрагента ПП «Інбудтраст», стосовно
укладення договорів без мети реального
настання правових наслідків,
відсутності основних засобів,
складських приміщень, транспортних
засобів. Згідно п. 10.2 ст. 10 Закону
України «Про податок на додану
вартість»платники податку, визначені
у підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту
10.1 цієї статті, відповідають за
дотримання достовірності та
своєчасності визначення сум податку, а
також за повноту і своєчасність його
внесення до бюджету відповідно до
закону. Із наведеного випливає, що сама
по собі несплата податку продавцем
(у тому числі внаслідок ухилення від
сплати) в разі фактичного здійснення
господарської операції не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та суму бюджетного
відшкодування чи податкового кредиту.

Обставини, викладені в Акті перевірки
№ 542/23-0/00374769 від 13.04.2011 року стосовно
порушення позивачем вимог п. 5.1., п. п.
5.2.1. п. 5.2. п. п. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого
занижено податок на прибуток у сумі 33003
грн., а також вимог п. п. 7.2.3. п. 7.2., п. п.
7.4.1., п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 52943
грн. відповідачем належними та
допустимими доказами підтверджені не
були.

Крім того, згідно з практикою
Європейського суду з прав людини у
справі «БУЛВЕС»АД проти
Болгарії»(заява № 3991/03) Європейський
суд з прав людини у своєму рішенні від
22.01.2009 року зазначив, що платник податку
не повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від
31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Докази подані
позивачем переконують у підставності
позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, а відтак
зобов'язані обґрунтовувати належність
та допустимість доказів для
підтвердження своїх вимог або
заперечень, що відповідачем зроблено
не було.

Таким чином, з врахуванням змісту ст. 162
КАС України, податкові повідомлення
-рішення Державної податкової
інспекції у Жовківському районі
Львівської області № 000353/2300/5917/00374769 та
№ 000354/2300/5917/00374769 від 29.04.2011 року є
протиправними і підлягають скасуванню,
оскільки судом встановлено
відсутність порушень позивачем вимог
п. 5.1., п. п. 5.2.1. п. 5.2. п. п. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», а також вимог п.
п. 7.2.3. п. 7.2., п. п. 7.4.1., п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість».

Суд присуджує з Державного бюджету
України, у відповідності до вимог ч. 1
ст. 94 КАС України, всі здійснені
стороною, яка не є суб'єктом владних
повноважень, та документально
підтверджені судові витрати, на
користь якої ухвалене судове рішення.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Жовківському районі Львівської
області № 000354/2300/5917/00374769 від 29.04.2011 року.

3. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Жовківському районі Львівської
області № 000353/2300/5917/00374769 від 29.04.2011 року.

4. Стягнути з Державного бюджету
України на користь державного
підприємства «Рава-Руський спиртовий
завод»(, Львівська область,
м. Жовква, вул. 22-січня, 50) 3 (три) грн. 40
коп. сплаченого судового збору.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

Постанова може бути оскаржена в
порядку і строки, встановлені ст. 186 КАС
України.

Повний текст постанови складено та
підписано 5 грудня 2011 року.

Суддя
Качур Р.П.