Справа № 2а-525/11/2070
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/52561/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Сіроша М.В., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 липня 2011 року

у справі № 2-а-525/11/2070

за позовом ОСОБА_1

до 1. Ізюмської об'єднаної державної
податкової інспекції,

2. Державної податкової
адміністрації в Харківській області

про скасування податкового
повідомлення,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
суду з позовною заявою до Ізюмської
об'єднаної державної податкової
інспекції (далі - відповідач-1),
Державної податкової адміністрації в
Харківській області (далі -
відповідач-2) про скасування
податкового повідомлення № від 19
листопада 2010 року.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 10 травня 2011
року позов задоволено в повному обсязі.
Скасовано податкове повідомлення
Ізюмської ОДПІ № від 19 листопада
2010 року про сплату земельного податку з
фізичних осіб у розмірі 17050,32 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати зі
сплати судового збору у розмірі 3,40 грн.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19 липня 2011
року постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10 травня 2011
року скасовано та прийнято нову про
відмову в задоволенні позову.

В касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19 липня 2011
року та залишити в силі постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 10 травня 2011
року.

Ізюмською ОДПІ та ДПА в Харківській
області були подані заперечення на
касаційну скаргу, в якій відповідачі
зазначили, що вважають постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19 липня 2011
року законною та обґрунтованою та
просять залишити її без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів,
враховуючи межі касаційної скарги,
дійшла висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що 13 листопада 2006 року між
Ізюмською міською радою Харківською
області (орендодавцем) та фізичними
особами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (орендарями)
був укладений договір оренди землі,
відповідно до умов якого орендодавець
надає, а орендарі приймають в строкове
платне користування земельну ділянку
(категорія земель - землі
промисловості) площею 1,6915 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.
Вказаний договір був укладений строком
на 5 років та посвідчений приватним
нотаріусом Ізюмського міського
нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_3 Відповідно п. 42
вказаного договору він набирає
чинності після підписання сторонами та
його реєстрації (арк. справи 43-44).

За час використання земельної ділянки
фізичною особою ОСОБА_1 земельний
податок чи орендна плата не вносилися,
що призвело до виникнення податкового
боргу та прийняття Ізюмською ОДПІ
податкового повідомлення № від 07
липня 2010 року про визначення суми
податкового зобов'язання з орендної
плати з фізичних осіб у розмірі 17050,32
грн., у тому числі: з граничним строком
сплати 16 серпня 2010 року - 8525,16 грн. та 15
листопада 2010 року - 8525,16 грн., яке було
отримане позивачем 03 серпня 2010 року.

Вказане податкове повідомлення
оскаржувалося позивачем в
адміністративному порядку, за
результатом якого рішенням ДПА в
Харківській області № 19653/7/25-203 від 05
листопада 2010 року оспорюване податкове
повідомлення було скасоване та
зобов'язано Ізюмську ОДПІ прийняти
податкове повідомлення про визначення
суми податкового зобов'язання з
земельного податку у розмірі 17050,32 грн.

На виконання вказаного рішення ДПА в
Харківській області Ізюмською ОДПІ
було прийняте податкове повідомлення
№ від 19 листопада 2010 року.

Задовольняючи позов та скасовуючи
зазначене податкове повідомлення, суд
першої інстанції виходив з того, що
державна реєстрація укладеного між
позивачем та Ізюмською міською радою
Харківською області договору оренди
земельної ділянки від 13 листопада 2006
року не відбулася, внаслідок чого
договір оренди є неукладеним та таким,
що не набрав чинності, а отже - не є
підставою для виникнення у позивача
обов'язку по сплаті земельного податку.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, виходив з того, що законодавець
не звільняє землекористувачів від
сплати коштів за фактично використану
земельну ділянку, з урахуванням
приписів статті 2 Закону України «Про
плату за землю», в якій встановлено, що
використання землі в Україні є платним.
Також, суд виходив з того, що долучені
до матеріалів справи документи
свідчать про те, на вказаній земельній
ділянці розташовані нежитлові будівлі,
які належать позивачу на праві
власності, тобто використовуються за
цільовим призначенням. Крім іншого, суд
апеляційної інстанції вказав, що
відсутність даних про реєстрацію
договору оренди при фактичній його
реалізації свідчить або про
невиконання реєстратором своїх
функцій, або про ухилення позивача від
здійснення такої реєстрації, що не
позбавляє його обов'язку оплачувати в
повному обсязі земельну ділянку, що ним
незаконно використовується.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду апеляційної інстанції,
з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про
плату за землю» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) використання землі в
Україні є платним. Плата за землю
справляється у вигляді земельного
податку або орендної плати, що
визначається залежно від грошової
оцінки земель. Розміри податку за
земельні ділянки, грошову оцінку яких
не встановлено, визначаються до її
встановлення в порядку, визначеному
цим Законом. Власники земельних
ділянок, земельних часток (паїв) та
землекористувачі, крім орендарів та
інвесторів - учасників угоди про
розподіл продукції, сплачують
земельний податок.

Відповідно до положень статті 13 Закону
України «Про плату за землю» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру, а
орендної плати за земельну ділянку, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, - договір оренди такої
земельної ділянки.

Нарахування громадянам сум земельного
податку, а також орендної плати за
земельні ділянки державної і
комунальної власності проводиться
органами державної податкової служби,
які видають платникові до 15 липня
поточного року платіжне повідомлення
про внесення платежу (абзац 3 статті 14
зазначеного Закону (у редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин)).

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про плату за землю» (у редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) об'єктом плати за землю
є земельна ділянка, а також земельна
частка (пай), яка перебуває у власності
або користуванні, у тому числі на
умовах оренди. Суб'єктом плати за
землю (платником) є власник земельної
ділянки, земельної частки (паю) і
землекористувач, у тому числі орендар.

За змістом статті 15 вказаного Закону (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) обов'язок
сплачувати за землю виникає у
власників та землекористувачів з дня
виникнення права власності або
користування земельною ділянкою.

Згідно з частинами 1, 2 статті 125
Земельного кодексу України (у редакції
станом до внесення змін Законом
України від 05 березня 2009 року № 1066-VI)
право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки
виникає після укладення договору
оренди і його державної реєстрації.

Статтею 126 цього Кодексу (у редакції
станом до внесення змін Законом
України від 05 березня 2009 року № 1066-VI)
передбачено, що право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами. Форми
державних актів затверджуються
Кабінетом Міністрів України. Право
оренди землі оформляється договором,
який реєструється відповідно до
закону.

Стаття 125 Земельного кодексу України (у
редакції, чинній на час винесення
спірного податкового повідомлення)
визначає, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Однак, колегія суддів звертає увагу на
те, що питання переходу права на
земельну ділянку у разі набуття права
на жилий будинок, будівлю, споруду, що
розміщені на ній, регулюється статтями
120 Земельного кодексу України та 377
Цивільного кодексу України.

Як було встановлено судами при
попередньому розгляді справи та
підтверджується матеріалами справи, за
умовами укладеного між Ізюмською
міською радою Харківською області та
фізичними особами ОСОБА_1 і ОСОБА_2
договору оренди від 13 листопада 2006 року
земельна ділянка надається для ведення
виробничої діяльності шляхом
обслуговування та експлуатації
нежитлових будівель та споруд по
виробництву столярних виробів.

Суд апеляційної інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
розташовані на земельній ділянці
об'єкти нерухомого майна належать
позивачу на праві власності, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
договір купівлі-продажу 7/20 часток
цілісного майнового комплексу від 25
вересня 2000 року та витягом №12461618 від 10
листопада 2006 року про реєстрацію права
власності на 13/20 часток нежитлових
будівель та споруд по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1
і ОСОБА_2 (приватна спільна сумісна
власність).

Твердження позивача щодо того, що право
власності чи право користування
земельною ділянкою виникає лише після
державної реєстрації документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, а також державної реєстрації
договору оренди, суд розцінює як такі,
що засновані на невірному розумінні
норм чинного законодавства.

Так, позивач в обґрунтування своєї
правової позиції фактично надає
перевагу положенням Закону України
«Про плату за землю» та Земельному
кодексу України (статті 125, 126), які
регулюють випадки набуття права
власності чи права користування на
земельну ділянку, як окремий об'єкт та
які щодо спірних відносин є загальними.

У той же час, перевагу мають спеціальні
норми, що регулюють випадки набуття
права власності на землю чи права
користування нею внаслідок придбання
споруди, розміщеної на земельній
ділянці, за наведених обставин, стаття
120 Земельного кодексу України та стаття
377 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до положень статті 120
Земельного кодексу України (в редакції
до внесення змін Законом України від 05
листопада 2009 року № 1702-VI) до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначено,
до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то в
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

Частинами 1, 2 статті 120 Земельного
кодексу в редакції Закону України від 05
листопада 2009 року № 1702-VI (у редакції,
чинній на час винесення спірного
податкового повідомлення) передбачено,
що у разі набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Положення аналогічного змісту
закріплені в статті 377 Цивільного
кодексу України.

Як було зазначено вище, стаття 5 Закону
України «Про плату за землю» визначає,
що об'єктом плати за землю є земельна
ділянка, а також земельна частка (пай),
яка перебуває у власності або
користуванні, у тому числі на умовах
оренди. Таким чином, враховуючи
закріплені в статті 120 Земельного
кодексу України положення щодо
переходу права власності/користування
земельною ділянкою до особи при
придбанні об'єкту нерухомості, судова
колегія вважає, що при цьому виникає
наявність об'єкта плати за землю.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції, що відсутність
даних про реєстрацію договору оренди
при фактичній його реалізації не
позбавляє позивача обов'язку
сплачувати земельний податок за
ділянку, що ним використовується під
належним на праві власності майном.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 липня 2011 року підлягає залишенню
без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити
без задоволення, а постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19 липня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ М.В. Сірош

_____________________
Т.М. Шипуліна