Справа № 2а-14450/10/0470
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/72815/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. розглянувши в
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з підприємствами
гірничо-металургійного комплексу у м.
Кривому Розі Дніпропетровської
області Державної податкової служби

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
23.06.2011 р.

та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 25.10.2012 р.

у справі № 2а-14450/10/0470

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрбурвибух»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
підприємствами гірничо-металургійного
комплексу у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2010 року товариство з
обмеженою відповідальністю
«Укрбурвибух» (далі - позивач, ТОВ
«Укрбурвибух») звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з підприємствами
гірничо-металургійного комплексу у м.
Кривому Розі Дніпропетровської
області (далі - відповідач, СДПІ по
роботі з підприємствами ГМК у м.
Кривому Розі), в якому просило суд
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
09.11.2010 р. № 000129071/0, № /0.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
23.06.2011 р., яка залишена без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 25.10.2012 р.,
адміністративний позов задоволено:
визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення СДПІ по
роботі з підприємствами ГМК у м.
Кривому Розі від 09.11.2010 р. № 000129071/0, №
/0.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів попередніх інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 23.06.2011 р. та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 25.10.2012 р. і прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Позивач у письмових запереченнях проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржувані судові рішення
законними, обґрунтованими та
прийнятими у відповідності до норм
діючого законодавства, а тому просив
суд касаційну скаргу податкового
органу залишити без задоволення,
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 04.08.2010 р. по
20.10.2010 р., на підставі направлень від
04.08.2010 р. № 38 та від 26.08.2010 р. № 151,
посадовими особами СДПІ по роботі з
підприємствами ГМК у м. Кривому Розі
була проведена позапланова виїзна
перевірка ТОВ «Укрбурвибух» з питань
дотримання вимог чинного податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2008 р. по 30.09.2009 р. при
виконанні договорів з ТОВ «Постал» та
ТОВ «Гранд Технолоджі», за
результатами якої складено акт від
27.10.2010 р. № 158/08-07-124/1/30949675 та зроблено
висновок про порушення позивачем
вимог: - підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» в результаті чого
занижено податок на додану вартість
всього на суму 234 400 грн.; - підпункту 5.2.1
пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
внаслідок чого занижено податок на
прибуток всього на суму 293 000 грн.

На підставі зазначеного акту
податкової перевірки відповідачем
09.11.2010 р. винесені податкові
повідомлення-рішення: № /0, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у загальному розмірі 351 600 грн.,
з яких 234 400 грн. сума основного платежу
та 117 200 грн. розмір штрафних
(фінансових) санкцій; № /0, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств у загальному
розмірі 439 500 грн., з яких 293 000 грн. за
основним платежем та 146 500 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Як вбачається з акту перевірки №
158/08-07-124/1/30949675 від 27.10.2010 р., підставою
для нарахування позивачу зазначених
податкових зобов'язань слугували
висновки перевіряючих про
безпідставне формування позивачем
податкового кредиту та валових витрат
по взаємовідносинам з ТОВ «Постал»,
оскільки, на переконання податкового
органу, правочин укладений позивачем з
цим контрагентом був укладений без
мети настання реальних наслідків,
посилаючись при цьому на відсутність у
вказаного суб'єкта господарювання
реальної можливості займатись
господарською діяльністю.

Суди першої та апеляційної інстанцій
вирішуючи спір по суті та
задовольняючи позовні вимоги, виходили
з того, що матеріалами справи
підтверджується належним чином та в
повному обсязі виконання позивачем зі
своїм контрагентом господарських
операцій, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, враховуючи, що
висновки викладені в акті податкової
перевірки не узгоджуються з нормами
матеріального права, - не довів
правомірності прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з такою позицією судів
попередніх інстанцій виходячи з
наступного.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.2.6. пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» передбачено, що необхідними
умовами для включення платником
податку сплачених у ціні товарів сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є плата таким
платником цих сум та наявність у нього
відповідних податкових накладних,
оформлених належним чином. Податкова
накладна, згідно з підпунктом «д»
підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», повинна містити, крім
іншого, місце розташування юридичної
особи, зареєстрованою як платник
податку на додану вартість.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит,
відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», вважається дата
здійснені першої з подій: - або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; - або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий облік з
податку на додану вартість
здійснюється підприємством по факту
проведення господарських операцій у
певному податковому періоді.

Що стосується зобов'язання визначеного
позивачеві з податку на прибуток
приватних підприємств, то відповідно
до пункту 5.1 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат, згідно
підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», включаються суми
будь-яких витрат, сплачених протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, реалізацією продукції
(робіт, послуг) і охороною праці, з
урахуванням обмежень, встановлених
пунктами 5.3 -5.8 цієї статті.

Згідно підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2
статті 11 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається будь-яка
дата, яка припадає на податкових
період, протягом якого відбувається
будь-яка із подій, що сталася раніше:
або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
на оплату товарів, або дата
оприбуткування платником податку
товарів.

Таким чином, враховуючи викладені
норми податкового законодавства
України, судами попередніх інстанцій
вірно зазначено про існування
декількох підстав для формування
податкового кредиту, а саме: наявність
у платника податку - покупця належно
оформленої податкової накладної,
фактична сплата грошових коштів
контрагенту, в сумі визначеній в
податковій накладній, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника податку на
додану вартість виникає право на
податковий кредит.

Крім того, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту та
валових витрат не може ставитись у
пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем із ТОВ
«Постал», в межах своєї господарської
діяльності, було укладено договір №
01-09/08 від 01.09.2008 р. щодо купівлі-продажу
товарно-матеріальних цінностей,
визначених у Специфікаціях.

В подальшому придбані за договором №
01-09/08 від 01.09.2008 р. товарно-матеріальні
цінності були використані позивачем у
своїй господарській діяльності, при
здійсненні технологічних робіт по
супроводженню процесу буріння
вибухових свердловин на кар'єрах ВАТ
«Північний ГЗК», ВАТ «Центральний ГЗК»,
ВАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», ВАТ
«Південний ГЗК».

Фактичне виконання умов зазначеного
договору підтверджується первинними
документами, копії яких наявні в
матеріалах справи, а саме:
специфікаціями до договору № 01-09/08 від
01.09.2008 р., рахунком-фактурою,
видатковими накладними, податковими
накладними, договором на перевезення
вантажів автотранспортом, актом
виконаних робіт, товарно-транспортними
накладними.

Судами попередніх інстанцій вірно
встановлено, що вказані первинні
документи за своєю формою та змістом
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджено факт виконання позивачем
та його контрагентом зобов'язань за
спірним правочином. Копії первинних і
розрахункових документів не мають
дефектів форми, змісту або походження,
які в силу статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», пункту 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують правомірність формування
позивачем податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності господарських операцій, є
твердження податкового органу про
неможливість реального виконання
укладеного позивачем з ТОВ «Постал»
правочину через відсутність у
останнього необхідних умов для ведення
господарської діяльності та
неможливість встановлення
місцезнаходження, посилаючись при
цьому на акт перевірки ТОВ «Постал» від
15.09.2010 р. № 610/23-10/35572717 складений ДПІ у
Печерському районі м. Києва.

Однак, зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит з
податку на додану вартість у випадку,
коли останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту, оскільки
податкове законодавство України не
ставить право платника податку на
додану вартість на податковий кредит в
залежність від дій або бездіяльності
його контрагентів чи відсутності їх за
місцезнаходженням, так само
відсутності у контрагентів основних
фондів, кваліфікованого персоналу
тощо. В разі порушення контрагентом
податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагента.

Таким чином, висновки податкового
органу про вчинення платником податків
порушень податкового законодавства,
щодо неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат по взаєморозрахунках з вказаним
контрагентом за період, що перевірявся,
мають характер припущень та є
необґрунтованими, а відтак, не можуть
бути покладені в основу спірних
податкових повідомлень-рішень.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Проте
податковий орган цього обов'язку не
виконав.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень, судами першої та
апеляційної інстанцій були порушені
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до частини третьої статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій виконано всі
вимоги процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини
справи, вирішено справу у
відповідності до норм матеріального
права, постановлено обґрунтовані
рішення, в яких повно відображені
обставини, що мають значення для
справи. Порушень норм матеріального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з підприємствами
гірничо-металургійного комплексу у м.
Кривому Розі Дніпропетровської
області Державної податкової служби -
відхилити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
23.06.2011 р. та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 25.10.2012 р. у справі № 2а-14450/10/0470 -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) М.І. Костенко