Справа № 826/922/14
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року м. Київ
К/800/47897/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Ланченко Л.В.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 30.10.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 24.02.2014 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.09.2014

у справі № 826/922/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Сінтез Ресурс"

до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі

Головного управління
Міндоходів у м. Києві

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Сінтез Ресурс"
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про скасування податкового
повідомлення - рішення № від
15.01.2014.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
24.02.2014 позовні вимоги задоволено,
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення №
від 15.01.2014, яким зменшено суми
бюджетного відшкодування по податку на
додану вартість на 6440962 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції 1610240, 50 грн.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.09.2014
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 24.02.2014 залишено без
змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції, прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судом першої та апеляційної інстанцій
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка позивача з питань
достовірності нарахування позивачем
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на рахунок платника у
банку за жовтень 2013 року та складено
акт № 137/26-59-15-02-27 акт від 24.12.2013.

Відповідачем прийняте податкове
повідомлення-рішення № від 15.01.2014,
яким позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування по податку на додану
вартість в розмірі 6440962 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 1610240, 50 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 200.4 ст. 200 Податкового
кодексу України, позивачем завищено
суму до бюджетного відшкодування за
жовтень 2013 року в розмірі 6440962 грн.

Відповідач вважає, що при аналізі
регістрів бухгалтерського та
податкового обліку позивача ним до
розрахунку суми бюджетного
відшкодування включено суми податку на
додану вартість, які фактично сплачені
постачальниками, але не за товари
отримані в звітному періоді, про що
свідчить наявна дебіторська
заборгованість по бухгалтерському
рахунку 63.

Таким чином, позивачем безпідставно
задекларовано суму до бюджетного
відшкодування за жовтень 2013 року в
розмірі 6440962 грн.

Із врахуванням зазначеного та даних
Додатка 2 (Д2) до податкової декларації з
ПДВ за жовтень 2013 року частина залишку
від'ємного значення, фактично сплачена
позивачем постачальникам та до
Державного бюджету, не брала участі у
розрахунках бюджетного відшкодування
в задекларованій товариством сумі у
розмірі 6440962 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, у
податковій декларації з податку на
додану вартість за жовтень 2013 року у р.23
(рядок 23.1 + рядок 23.2) позивачем
визначена сума, що підлягає бюджетному
відшкодуванню у розмірі 6440962 грн.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податковим
кодексом України датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п.198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Порядок визначення суми податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
відшкодуванню з Державного бюджету
України (бюджетному відшкодуванню), та
строки проведення розрахунків
визначено ст. 200 Податкового кодексу
України.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового
кодексу України сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Пунктом 200.2 ст. 200 ПК України при
позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з п. 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

Згідно з п. 201.6 ст. 201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дата і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, які брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, на підтвердження включення сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту необхідні
документи, оформлені відповідно до
вимог, встановлених ст. 9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
зокрема: документи, що підтверджують
факт отримання послуг від іншої особи
та документи, що підтверджують зв'язок
понесених витрат з господарською
діяльністю платника податку.

Податковим кодексом України фактично
не обмежене (крім строків, визначених
п.102.5 ст.102 Кодексу) право платника
податку заявити до повернення суму
бюджетного відшкодування часовими
межами певного податкового періоду та
не ставить право платника податку на
отримання податкової вигоди в
залежність від того, в якому саме
податковому періоді був фактично
сплачений податок на додану вартість.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем не було
встановлено факту несплати позивачем
відповідних сум за отримані товари та
послуги.

Перевіркою правомірності визначення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту, розрахунків з бюджетом та
показників, відображених у деклараціях
за вересень, жовтень 2013 року порушень
не встановлено.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 24.02.2014 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.09.2014 у
справі № 826/922/14 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 24.02.2014 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.09.2014 у
справі № 826/922/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення, але може
бути переглянута Верховним Судом
України з підстав та порядку,
передбачених статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді Л.В.
Ланченко О.І. Степашко