Справа № 810/5318/14
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/5318/14
у 1-й інстанції: Лиска І.Г.
Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
У Х В А Л А

Іменем України

17 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Мєзєнцева Є.І.,
суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 22
вересня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія
"Адоніс" до Державної податкової
інспекції у Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Компанія "Адоніс"
звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 28 березня 2014
року №.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 22 вересня
2014 року адміністративний позов
задоволено повністю.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить скасувати вказане судове
рішення і прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позову.
17 листопада 2014 року до канцелярії
суду надійшло клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи у
зв'язку з неможливістю забезпечення
явки представника позивача у судове
засідання.

Розглянувши означене клопотання,
колегія судді суддів вважає його
необґрунтованим, адже будь-яких
доказів на підтвердження викладеного в
клопотання про відкладення розгляду
справи до суду надано не було, а відтак
в задоволенні слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомленні про дату,
час і місце судового засідання.

Сторони до судового засідання не
з'явилися, про дату, час та місце
судового засідання були повідомлені
належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнала за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження, як це
передбачено ст. 197 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення
окружним адміністративним судом
фактичних обставин справи та
правильність застосування ним норм
матеріального і процесуального права,
суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 07.02.2014 року по 12.02.2014 року, на
підставі направлення від 07.02.2014 року
№102 виданого ДПІ у Києво-
Святошинському районі ГУ Міндоходів у
Київській області: Наконечною Любов
Романівною, головним державним
ревізором - інспектором відділу
перевірок платників податків
управління податкового аудиту, згідно
із пп. 20.1.4. п. 20.1 ст. 20, пп.78.1.11 п. 78.1. ст. 78
п. 82.2. ст. 82 Податкового Кодексу України
та у зв'язку з надходженням Постанови
від 28.12.2013 року слідчого відділу СУ
ГУМВСУ в Харківській області капітана
податкової міліції Прядко О.О.
винесеної у зв'язку із проведенням
досудового розслідування, внесеного до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 000009 від 21.11.2012
року за ознаками кримінального
правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 205,
ч. 3 ст. 358 КК України про призначення
перевірки, проведена документальна
позапланова виїзна перевірка
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія "Адоніс"
(), (далі - ТОВ "Компанія
"Адоніс") з питань повноти нарахування
та своєчасності сплати податку на
додану вартість та податку на прибуток
при взаємовідносинах із ТОВ "Онбоард"
(), за період діяльності
з 02.09.2011 по 31.08.2012 року.

За результатами перевірки складено Акт
від 19.02.2014 року №81/10-13-22-01-121/36148117 "Про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія "Адоніс" (
код за ) з питань повноти
нарахування та своєчасності сплати
податку на додану вартість та податку
на прибуток при взаємовідносинах із
ТОВ "Онбоард" () за період
діяльності з 02.09.2011 року по 31.08.2012 року
(далі - Акт перевірки).

Актом перевірки встановлено порушення
ТОВ "Компанія "Адоніс": п.п. 198.3 п.п 198.6 ст.
198, п. 201.4 п.п. 201.6 п.п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України в
результаті чого за перевіряємий період
знижено податок на додану вартість
всього у сумі 15245 грн., у тому числі по
періодах: січень 2012 у сумі 15245 грн.

На підставі Акта перевірки, 28 березня
2014 року ДПІ У Києво-Святошинському
районі Київської області прийнято
податкове повідомлення - рішення №
від 28 березня 2014 року, яким
позивачу визначено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 15245 грн. - основного
платежу та 3811 грн. - штрафних фінансових
санкцій.

Основним нормативно-правовим актом, що
регулює спірні правовідносини є
Податковий кодекс України від 02.12.2010
року № 2755-VI (далі - Податковий кодекс
України, ПК України).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат,
зокрема, витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
ПК України)

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Питання, пов'язані з формуванням
платником податку на додану вартість
податкового кредиту, врегульовано ст.
198 Податкового кодексу України.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.
Згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
За змістом
наведених правових норм податковий
кредит для визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість має бути підтверджений
належним чином оформленими
податковими накладними та складеними
первинними документами, що
відображають реальність господарської
операцій, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"Компанія "Адоніс" здійснювало
фінансово-господарські
взаємовідносини із ТОВ "Онбоард" () в період з 19.01.2012 року по
31.01.2012 року .

Так, судом встановлено, що 19 січня 2012
року між позивачем та ТОВ "Онбоард"
було укладено Договір №ДР ДР -19/01/01
відповідно до умов якого ТОВ "Онбоард"
виконавець бере на себе зобов'язання в
кількості, в строки, в порядку та на
умовах, встановлених Договором, надати
з ТОВ "Компанія "Адоніс" замовнику
послуги з розміщення в ефірі
телеканалів рекламних матеріалів, а
замовник зобов'язується приймати
рекламні послуги та оплачувати їх на
умовах, передбачених цим Договором.

Згідно реєстру отриманих та виданих
податкових накладних за січень 2012 року
ТОВ "Онбоард" на адресу ТОВ "Компанія
"Адоніс" було виписано наступні
податкові накладні: №11 від 26.01.2012 року
на загальну суму 45016грн, в тому числі
ПДВ 7502, 67 грн., №13 від 26.01.2012 року на суму
1440 грн., в тому числі ПДВ - 240 грн., №12
від 31.01.2012 року на суму 45016 грн., в тому
числі ПДВ - 7502, 67 грн.

Сума податку на додану вартість за
зазначеними податковими накладними
включена позивачем до складу
податкового кредиту за січень 2012 року в
податковій декларації з ПДВ за січень
2012 року .

На підтвердження реальності виконання
зазначеного договору позивачем було
надано наступні документи: Договір №ДР
ДР -19/01/01 від 19 січня 2012 року , Додаток №1
до Договору ДР ДР -19/01/01 від 19 січня 2012
року , Додаток №2 до Договору ДР-19/01/01
від 19 січня 2012 року, Додаток №3 до
Договору ДР -19/01/01 від 19 січня 2012 року,
акт надання послуг №1 від 31 січня 2012
року, Акт надання послуг №2 від 31 січня
2012 року, податкові накладні: №11 від
26.01.2012 року на загальну суму 45016грн, в
тому числі ПДВ 7502, 67 грн., №13 від 26.01.2012
року на суму 1440 грн., в тому числі ПДВ - 240
грн., №12 від 31.01.2012 року на суму 45016 грн.,
в тому числі ПДВ - 7502, 67 грн.

Надані позивачем первинні документи,
відповідають вимогам передбачених ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
України».

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагент позивача не був
зареєстровані як платники податку на
додану вартість, а тому не мав права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову послугу, надану
позивачу.

Аналіз наданих позивачем первинних
документів свідчить про дотримання
позивачем спеціальних вимог щодо
документального підтвердження сум
податкового кредиту по операціям з
контрагентами які були предметом
перевірки.

Водночас, колегія суддів зазначає, що
відповідно до положень статті 204
Цивільного кодексу України діє
презумпція правомірності правочину,
тобто правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Вчинення
платником податків дій, що мають своїм
результатом одержання податкової
вигоди (звільнення від оподаткування,
зменшення бази або ставки
оподаткування, одержання права на
залік або відшкодування податку на
додану вартість тощо), саме по собі по
собі не означає, що відповідні
правочини були вчинені з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства.

Тому, для встановлення факту вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, зокрема, з метою ухилення
від сплати податків, необхідно
встановити необґрунтованість
отриманої платником податків
податкової вигоди, наприклад,
внаслідок її виникнення не у зв'язку із
здійсненням реальної підприємницької
або іншої економічної діяльності.
Разом з тим, при дослідженні
факту здійснення господарської
операції оцінюватися повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового інспектора, оскільки були
зроблені за відсутності інформації,
яка надається в передбаченому
законодавством порядку.

Отже, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Таким чином, відповідачем всупереч ст.
71 Кодексу адміністративного
судочинства України, не доведено
належним чином правомірності
податкових повідомлень-рішень,
прийнятих на підставі недостатньо
обґрунтованих висновків про
відсутність реального характеру
господарських взаємовідносин позивача
з його контрагентами.

Зважаючи на викладене та виходячи із
принципу превалювання сутності над
формою, який полягає в тому, що операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми, колегія суддів
констатує, що позивач діяв у межах
визначених податковим законодавством,
а відтак у податкового органу були
відсутні підстави для визначення
позивачу спірних грошових зобов'язань.

Доводи апеляційної скарги зазначених
вище висновків суду попередньої
інстанції не спростовують і не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. За
наведеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення
адміністративного позову.

За правилами ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області залишити без задоволення, а
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 22 вересня
2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя

Є.І.Мєзєнцев

суддя

В.В.Файдюк

суддя

Є.В.Чаку

Головуючий суддя
Мєзєнцев Є.І.

Судді:
Файдюк В.В.

Чаку Є.В.