Справа № 2602/121/12
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року м. Київ
К/800/96/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Кравцова О.В., Леонтович К.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні в касаційній інстанції
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі міста Києва про
скасування рішення, провадження по
якій відкрито

за касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі міста Києва на
постанову Дніпровського районного
суду міста Києва від 17 липня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 грудня 2013
року,

у с т а н о в и л а :

У грудні 2011 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з адміністративним
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Дніпровському районі міста
Києва про скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначала, що вона перебуває на обліку
в Управлінні пенсійного фонду України
в Дніпровському районі міста Києві та з
01 квітня 2003 року по 25 травня 2011 року
отримувала соціальну пенсію. За її
заявою від 25 травня 2011 року їй було
зроблено перерахунок та призначено
пенсію по інвалідності.

В липні 2011 року вона отримала лист від
відповідача з повідомленням про те, що
за період з 01 квітня 2003 року по 31 грудня
2007 року у неї виникла переплата пенсії
в сумі 7 787 гривень 86 копійок у зв'язку з
працевлаштуванням, тому з її пенсії
стали відраховувати по 20% щомісячно в
рахунок погашення заборгованості.

На її звернення до відповідача з
проханням роз'яснити підстави
відрахування коштів отримала
відповідь від 29 вересня 2011 року про те,
що за даними персоніфікованого обліку
вона працювала у період з 02 квітня 2003
року по 31 січня 2004 року та з 01 травня 2010
року по 15 квітня 2011 року, тому після
приведення у відповідність пенсійної
справи виявилася переплата за період з
01 квітня 2003 року по 24 травня 2011 року в
сумі 16 871 гривень 52 копійок у зв'язку з
працевлаштуванням.

Вважає, що рішення Управління
Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі міста Києва від 05
серпня 2011 року № 1502 за яким їй
нарахована переплата пенсії є
необґрунтоване, так як на час її
звернення за призначенням пенсії 17
лютого 2003 року вона мала трудовий стаж 6
років 6 місяців, про що свідчать записи
в трудовій книжці. На час подачі заяви
інспектор надав їй роз'яснення та
допоміг при заповненні бланку заяви
про призначення пенсії, в якій вона
просила призначити пенсію по
інвалідності. До заяви також були
додані копія трудової книжки, копія
паспортних даних, копія
ідентифікаційного коду платника
податків, довідки про інвалідність та
інші документи. У відповідача не було
підстав призначити їй соціальну
пенсію, так як подані нею документи
свідчили про наявність у неї права на
отримання пенсії по інвалідності.
Соціальну пенсію їй призначили не з її
вини, так як вона подала всі необхідні
документи та тоді ж мала необхідний
стаж для призначення пенсії для
інвалідності.

В зв'язку з чим, позивач просила
скасувати рішення комісії при
Управлінні Пенсійного фонду України у
Дніпровському районі міста Києва від 05
серпня 2011 року № 1502.

Постановою Дніпровського районного
суду міста Києва від 17 липня 2012 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10 грудня 2013 року, позовні вимоги
задоволено в повному обсязі.

Скасовано розпорядження № 1502 від 05
серпня 2011 року комісії при Управлінні
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі міста Києва щодо
переплати пенсії відносно ОСОБА_1

У касаційній скарзі Управління
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі міста Києва,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати їх рішення та
прийняти нове, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити повному
обсязі.

У запереченнях ОСОБА_1 зазначає на
необґрунтованість касаційної скарги,
просить залишити її без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Касаційна скарга підлягає залишенню
без задоволення з таких підстав.

Вiдповiдно до частин першої та другої
статтi 2 Кодексу адмiнiстративного
судочинства України (далі - КАС
України), завданням адмiнiстративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осiб, прав та
iнтересiв юридичних осiб у сфері
публiчно-правових відносин вiд порушень
з боку органiв державної влади, органів
мiсцевого самоврядування, їхнiх
посадових i службових осiб, інших
суб'єктів при здiйсненнi ними владних
управлiнських функцiй на основi
законодавства, в тому числi на
виконання делегованих повноважень.

До адмiнiстративних судiв можуть бути
оскаржені будь-якi рiшення, дiї чи
бездiяльнiсть суб'єктів владних
повноважень, крім випадкiв, коли щодо
таких рiшень, дiй чи бездiяльностi
Конституцiєю чи законами України
встановлено iнший порядок судового
провадження.

Відповідно до частини третьої статті 2
КАС України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

З матеріалів справи випливає і дані
обставини встановлені судами
попередніх інстанцій, ОСОБА_1 17 лютого
2003 року звернулась до Управління
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі міста Києва із
заявою про призначення пенсії по
інвалідності, відповідно до якої їй
було призначено соціальну пенсію по
інвалідності (II група інвалідності
загального захворювання).

У пенсійному посвідченні ОСОБА_1 у
графі - «вид пенсії» зазначено: II група
інвалідності загального захворювання.

На момент подачі заяви ОСОБА_1 не
працювала, про що зазначила в заяві.

Закон України «Про пенсійне
забезпечення» передбачає наступні
види державних пенсій:

а) трудові пенсії:

за віком;

по інвалідності;

в разі втрати годувальника;

за вислугу років;

б) соціальні пенсії.

Відповідно до статті 23 Закону України
«Про пенсійне забезпечення», пенсії по
інвалідності призначаються в разі
настання інвалідності, що спричинила
повну або часткову втрату здоров'я, у
тому числі внаслідок загального
захворювання.

Згідно зі статтею 93 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», соціальні
пенсії призначаються і виплачуються
непрацюючим громадянам, крім інвалідів
з дитинства, при відсутності права на
трудову пенсію: інвалідам І і II груп, у
тому числі інвалідам з дитинства, а
також інвалідам III групи.

25 травня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до
Управління Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі міста Києва із
заявою про переведення її із
соціальної пенсії на пенсію по
інвалідності, долучивши до заяви
довідку від 19 травня 2010 року ТОВ
«Остін».

Управлінням було отримано
індивідуальні відомості про
застраховану особу, відповідно до яких
ОСОБА_1 з квітня 2003 року була
працевлаштована.

У зв'язку з чим відповідачем було
прийнято розпорядження про утримання з
позивачки переплати за період з 01
квітня 2003 року по 31 грудня
2007 року у розмірі 16871 гривень 52 копійок
у зв'язку з приховуванням факту
працевлаштування.

Пенсії по інвалідності внаслідок
загального захворювання, відповідно до
статті 25 Закону України «Про пенсійне
забезпечення», особам до 23 років
призначаються при наявності 1 (одного)
року стажу роботи.

Отже судом першої інстанції
встановлено, і дані обставини
підтверджуються матеріалами справи, що
на час подачі заяви про призначення
пенсії позивачка мала 6 років 6 місяців
22 дні робочого стажу, тому мала право на
призначення пенсії по інвалідності.

Про те, що позивачка звернулась до
відповідача із заявою про призначення
їй саме пенсії по інвалідності,
зазначає і сам відповідач у своїй
касаційній скарзі. Одночасно,
відповідач вказує, що позивачці була
призначена соціальна пенсія по
інвалідності, в той час як такий вид
пенсії законодавством не передбачений,
чи то «пенсія по інвалідності» чи то
«соціальна пенсія».

Відповідно до статті 103 Закону України
«Про пенсійне забезпечення», суми
пенсії, над міру виплачені
пенсіонерові внаслідок зловживань з
його боку (в результаті подання
документів з явно неправильними
відомостями, неподання відомостей про
зміни у складі членів сім'ї тощо),
стягуються на підставі рішень органу,
що призначає пенсії.

Частиною першою статті 50 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» також
визначено про те, що суми пенсій,
виплачені надміру внаслідок
зловживань з боку пенсіонера або
подання страхувальником недостовірних
даних, можуть бути повернуті
пенсіонером добровільно або
стягуються на підставі рішень
територіальних органів Пенсійного
фонду чи в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, виходив з того, що
позивач подавала документи для
оформлення пенсії по інвалідності та
вважала, що отримує саме такий вид
пенсії, про що, як вона зазначає, також
записано у виданому їй пенсійному
посвідченні, на момент призначення
пенсії вперше мала необхідний трудовий
стаж для отримання пенсії по
інвалідності, починаючи з березня 2004
року постійно підтверджувала свою
інвалідність шляхом проходження
медичних оглядів, а тому з боку
позивача будь-яких зловживань, які б
вплинули на розмір нарахованої пенсії,
виявлено не було, отже заявлені вимоги
підлягають задоволенню.

Київський апеляційний
адміністративний суд, який переглянув
постанову суду першої інстанції,
прийшов до аналогічних висновків і
обґрунтовано залишив її без змін.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів
першої та апеляційної інстанцій є
правильними, обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі міста Києва
залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського районного
суду міста Києва від 17
липня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10 грудня 2013 року у цій справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
М.І. Смокович

Судді
О.В. Кравцов

К.Г. Леонтович