Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/24402/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Ланченко Л.В.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 30.10.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Прокуратури Запорізької області,
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Запоріжжі на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 04.04.2011 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.01.2012

у справі № 2а/0870/1067/11

за позовом Відкритого
акціонерного товариства „Запорізький
виробничий

алюмінієвий комбінат"

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з

великими платниками
податків у м. Запоріжжі

про скасування податкових
повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
„Запорізький виробничий алюмінієвий
комбінат" (правонаступник - Публічне
акціонерне товариство „Запорізький
виробничий алюмінієвий комбінат"
звернулось до Запорізького окружного
адміністративного суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Запоріжжі (правонаступник -
Спеціалізована державна податкова
інспекція з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів) про скасування податкових
повідомлень - рішень: №/0 від
12.07.2010; №/0 від 12.07.2010.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 04.04.2011
позовні вимоги задоволено, визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення: №/0 від
12.07.2010; №/1 від 17.09.2010; №/2 від
29.11.2010 та №/0 від 12.07.2010; №/1
від 17.09.2010; №/2 від 29.11.2010.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.01.2012 постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від
04.04.2011 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції Прокуратура
Запорізької області, Спеціалізована
державна податкова інспекція по роботі
з великими платниками податків у м.
Запоріжжі оскаржили їх в касаційному
порядку.

В скаргах просять скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції, прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Касаційні скарги вмотивовані тим, що
судом першої та апеляційної інстанцій
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційні скарги не
підлягають задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
виїзну позапланову перевірку позивача
з питань правомірності формування
податкового обліку по податку на
додану вартість по господарським
операціям за період з 01.09.2008 по 28.02.2010 та
складено акт № 230/08-08/00194122 від 30.06.2010.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення - рішення: №/0 від
12.07.2010, яким визначено позивачу суму
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість у розмірі 38959581 грн.;
№/0 від 12.07.2010, яким зменшено
позивачу суму бюджетного
відшкодування по податку на додану
вартість у розмірі 45583799 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.4, п. 7.4., пп. 7.7.1,
пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про
податок на додану вартість", п. 5.7 Наказу
Державної податкової адміністрації
України № 166 від 30.05.1997 „Про
затвердження податкової декларації по
податку на додану вартість та порядку
її заповнення", що призвело до
завищення заявленої суми бюджетного
відшкодування по податку на додану
вартість на рахунок платника у банку на
суму 45382665 грн. та заниження суми
податку на додану вартість, яка
підлягає нарахуванню до сплати в
бюджет на суму 25973054 грн.

В порядку адміністративного
оскарження податкові
повідомлення-рішення залишені без
змін, а скарги позивача без
задоволення.

Позивач за період, що перевірявся,
здійснювало господарську діяльність,
спрямовану на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, при цьому
безпосередня участь підприємства в
організації такої діяльності була
регулярною, постійною і істотною.

Позивач здійснював реалізацію
продукцію власного виробництва по
ціні, нижче її собівартості.

Відповідно до п. 4.1 ст.4 Закону України
„Про податок на додану вартість", база
оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари
(послуги) перевищує договірну ціну на
такі товари (послуги) більше ніж на 20
відсотків, база оподаткування операції
з поставки таких товарів (послуг)
визначається за звичайними цінами.

Інші випадки застосування звичайних
цін для визначення бази оподаткування
податком на додану вартість
встановлені п. 4.2, п. 4.8, п. 4.9, пп. 7.4.1,
пунктами 8-2.3 та 9.3 цього Закону.

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст.1 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств" якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Пункт 1.20.8 вказаного Закону обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладає на податковий орган у порядку,
встановленому законом.

Порядок визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) регламентований
підпунктом 1.20.2 Закону, в межах якого
податковий орган зобов'язаний діяти
при визначенні рівня звичайних цін.

Цією нормою Закону передбачено, що для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах.

Зокрема, враховуються такі умови
договорів, як кількість (обсяг) товарів
(наприклад, обсяг товарної партії),
строки виконання зобов'язань, умови
платежів, звичайних для такої операції,
а також інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну.

При цьому умови договорів на ринку
ідентичних (у разі їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг)
визнаються співставними, якщо
відмінність між такими умовами суттєво
не впливає на ціну, або може бути
економічно обґрунтована.

Таким чином, враховуються звичайні при
укладанні угод між непов'язаними
особами надбавки чи знижки до ціни.

Зокрема, але не виключно, враховуються
знижки, пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Таким чином при встановленні факту
невідповідності рівня звичайних цін,
за якими здійснювалась реалізація
позивачем продукції власного
виробництва, відповідач діяв не у межах
наведеної норми законодавства,
оскільки не використовував інформацію
про укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах, із врахуванням звичайних при
укладанні угод між непов'язаними
особами надбавок чи знижок до ціни
тощо.

Крім того, відповідно до п. 1.18 ст. 1
Закону України „Про податок на додану
вартість" звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств", яким, в свою чергу,
встановлено, що донарахування
податкових зобов'язань платника
податку податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами.

Відповідно до пп. 4.3.5 п. 4.3 ст. 4 Закону
України „Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" рішення про застосування
непрямих методів приймається
податковим органом за
місцезнаходженням платника податків
за наявності підстав, визначених у
підпункті 4.3 цього пункту.

Нарахування податкових зобов'язань з
використанням непрямого методу
здійснюється виключно податковим
органом.

Рішення про сплату податкових
зобов'язань приймається у судовому
порядку за поданням керівника (його
заступника) відповідного податкового
органу.

З врахуванням положень пп. 1.20 ст. 1
Закону України „Про оподаткування
прибутку підприємств" вимоги наведеної
правової норми при визначенні
податкового зобов'язання внаслідок
визначення звичайних цін стосуються
тільки процедури, а відтак податковий
орган, здійснивши відповідне
донарахування податкових зобов'язань,
зобов'язаний звернутися до суду з
позовом про стягнення з платника
податків в доход відповідного бюджету
донарахованої суми.

Крім того, як вбачається за матеріалів
проведеної відповідачем перевірки
позивача, встановлення фактів
порушення податкового законодавства
та визначення податкових зобов'язань
було здійснено податковим органом без
посилання на будь-які первинні
документи, які свідчили про порушення
позивачем податкового законодавства.

Фактичні калькуляції собівартості, які
на думку відповідача підтверджують
факт порушення позивачем податкового
законодавства, та обґрунтовують
розрахунок податкових зобов'язань
відповідачем не надані.

Акт перевірки не містить жодних
заперечень відповідача щодо ненадання
позивачем будь-яких необхідних
первинних документів та не
встановлення ухиленням платника
податків чи його посадових осіб від
надання відомостей, передбачених
законодавством та не спростовують
ведення позивачем податкового обліку.

Нереальність господарських операцій, з
метою безпідставного формування
податкового кредиту по податку на
додану вартість та валових витрат з
понесених витрат має підтверджуватися
належними та допустимими доказами і не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційні скарги
Прокуратури Запорізької області,
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Запоріжжі на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 04.04.2011 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.01.2012 у справі № 2а/0870/1067/11 залишити
без задоволення, а судові рішення без
змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Прокуратури
Запорізької області, Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Запоріжжі залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 04.04.2011 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24.01.2012 у справі № 2а/0870/1067/11 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді Л.В.
Ланченко О.І. Степашко