Справа № 826/13577/14
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 листопада 2014 року 16:28
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі:
головуючого судді Шейко Т.І.,
суддів Дегтярьової О.В.,
за участю секретаря судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомГромадянина Іраку ОСОБА_1до
Державної міграційної служби
Українипроскасування рішення,
зобов'язання вчинити певні дії
Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до відповідача, в якому просив
скасувати рішення Державної
міграціної служби України № 423-14 від
11.08.2014 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту та зобов'язати
повторно розглянути звернення з
урахуванням усіх обставин, які мають
Позивач в обґрунтування позовних вимог
посилався на обставини, викладені в
адміністративному позові, зокрема
зазначив про порушення, допущені
Державною міграційною службою України,
під час винесення спірного рішення,
положень Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» та не прийняв до
уваги факти серйозної загрози життю
позивача. При цьому, позивач вказував
на те, що підставою подання до
міграційної служби заяви про надання
статусу біженця є ескалація конфлікту
між шиїтським урядом і сунітськими
повстанцями на території Іраку, що
підтверджує побоювання стати жертвою
переслідувань за релігійними ознаками
та політичними поглядами. Позивач не
може користуватися захистом цієї
країни, так як з однієї сторони
відносить себе до сунітської течії, а
при владі зараз знаходяться
представники шиїтського
віросповідання, а з іншої сторони
бойовики «Ісламської держави Іраку і
Леванту» вдаються до грубих порушень
прав людини в Іраку щодо етнічних і
релігійних груп, які не є сунітами. а
також тих сунітів, які відмовляються їм
Представник відповідача в
обґрунтування правомірності
прийнятого Державною міграційною
службою України рішення посилався на
обставини, викладені в письмових
запереченнях та на те, що при розгляді
заяви позивача про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідачами вивчено
матеріали особової справи шукача
притулку, дано оцінку та досліджено
інформацію по країні його походження, а
тому на підставі вказаного та з
урахуванням імперативних приписів
норм Закону, відповідачем правомірно
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено умови, за
яких такий статус не надається.
Суд, дослідивши матеріали справи
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1
громадянин Іраку, народився в Іраку, в
м. Багдад, неодружений, за
національністю араб, за
віросповіданням мусульманин-суніт. За
його словами залишив Ірак легально
10.09.2006 року, попрямувавши спочатку до
Сирії м. Халеб, а звідти вже літаком до
України рейсом Халеб-Донецьк.
Державний кордон України перетнув
12.09.2006 року на підставі студентської
З документів, які підтверджують особу у
наявності є паспорт Іраку НОМЕР_1. На
момент звернення із заявою про
визнання біженцем на території України
перебував нелегально. Позивач
звернувся до органів міграційної
служби України вперше 27.02.2014 року, після
перебування на України більше ніж 7
У своїй заяві до Управління у справах
біженців Головного управління ДМС
країни в м. Києві про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту від 27.02.2014 року, заявник
зазначив, що він виїхав з країни
постійного проживання через причини
політичного характеру, а саме у в
зв'язку із громадянською війною між
представниками двох релігійних
ісламських конфесій-шиїтів та сунітів.
Під час співбесіди від 17.03.2014 року
позивач, шукач притулку повідомив, що
його родина отримувала погрози. За
декілька днів до виїзду з країни він
отримав конверт, в якому була його
фотокартка із обведеними червоною
ручкою контурів його обличчя та куля
від автомата АК-47. Зі зворотного боку
фотокартки було написано: «викуп у
розмірі 50 тис. у.о., або його голова».
Також позивач повідомив, що його рідній
брат на ім'я ОСОБА_2 у 2004 році отримував
погрози. Його рідного брата скинули з
9-го поверху і він через це став
інвалідом. Зі слів позивача, він та його
родина отримували погрози через
належність до течії ісламу сунітів.
У судовому засідання позивач не вказав
хто саме погрожував його родині. Він
лише має суб'єктивні припущення, що це
могли бути прибічники організації
«БАРД» Листи із погрозами у позивача
теж не збереглися. Позивач зазначав, що
його родина до сих пір отримує погрози
в його адресу. Натомість, відповідач в
судовому засіданні, звертав увагу на
те, що під час співбесіди на питання:
«Після того, як ви, виїхали до України,
ваші батьки отримували листи із
погрозами ?»,- позивач відповів: «Ні».
Також, відповідач в судовому засіданні
звертав увагу на те, що заявник
запевняв, що його батько у 2009 році
потрапив до чорного списку «Аль-Каіда»
і заявник особисто бачив цю публікацію
в Інтернеті, проте у відкритих
інформаційних джерелах відсутня дана
інформаці. На запитання під час
додаткової співбесіди: «Ви могли б
надати інформаційне джерело, де
міститься дана інформація?», заявник
відповів, що отримав інформацію від
свого батька та буде намагатися надати
офіційне джерело, де міститься дана
інформація. Проте жодних Інтернет
посилань чи інших інформаційних джерел
він відповідачу не надав. Суду таких
доказів, також, не було надано.
Окрім цього, судом встановлено, що
батьки заявника після його виїзду до
України з часом виїхали до Сирії, а
потім знову повернулись в Багдад, де
мешкають до сих пір.
З матеріалів особової справи
вбачається, що батько позивача
працював професором мікробіології в
Міністерстві екології при режимі
С.Хусейна та керував відділом
заповідників рідких тварин, і при
цьому, його батько не отримував погрози
від прибічників шиїтських угрупувань
або ненависників режиму С. Хусейна,
залишившись мешкати в Іраку, а позивач
отримував лист із погрозами, що в свою
чергу, також, викликає сумнів.
Також, на додатковій співбесіді на
питання: «Ваші рідні брати чи сестри
зверталися за статусом біженця в
Україні?» позивач відповів, що його
рідна сестра не зверталася за статусом
біженця тому, що після закінчення
освіти вона повертається в Ірак, де
буде доглядати їхню матір, а його брат
навчається в школі, потім збирається
поступити до інституту, тому йому
статус біженця не потрібний. Також,
наводить на сумніви у достовірності
повідомленої інформації шукачем той
факт, що він звернувся за захистом лише
після закінчення свого навчання в
Україні, при цьому, вже не маючи
легальних підстав для знаходження на
Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.
Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що
згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
Такими підставами є:
1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.
4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.
При розгляді зазначених справ судам
слід ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Пленум Вищого адміністративного суду
України також звернув увагу та чітко
зазначив, що об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.
В судовому засіданні представником
позивача не доведено перед судом
наявність у позивача об'єктивної
сторони критерію побоювань стати
жертвою переслідувань, який є
визначальним, оскільки позивачем не
надано жодного доказу того, що ці
побоювання є реальними.
Частиною сьомою статті 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.
Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином,
у заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.
Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
З оскаржуваного рішення вбачається, що
підставою для його прийняття слугували
висновки, зроблені при перевірці заяви
позивача Головним управлінням
Державної міграційної служби України у
м. Києві, а саме те, що з інформації,
наданої позивачем, не вдалося
встановити підстав, які б дали змогу
вважати, що він переслідується в своїй
країні походження за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
Судом, також, встановлено, що
побоювання позивача щодо
переслідувань є його власними
припущеннями, оскільки інформація про
побоювання переслідувань, що була
надана позивачем, ґрунтується виключно
на його особистих твердженнях і не має
ніякого документального
підтвердження, позивачем не надано
відомостей про його утиски у країні
походження та документів, які б
підтверджували, що у нього склались
умови, які зазначені у пунктах 1 та 13
частини першої статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
При цьому, суд наголошує, що погрози, за
словами заявника, він почав отримувати
за декілька днів до виїзду з країни,
тобто у 2006 році, а звернувся за захистом
лише в 2014 році, що свідчить про те, що
підстав для захисту чи існування
певних форм переслідування чи
будь-яких дискримінаційних проявів
щодо позивача, окрім погроз щодо
викрадення у 2006 році, які в свою чергу,
ґрунтуються виключно на його особистих
твердженнях, у позивача не було.
Водночас позивач, в судовому
засіданні, зазначив, що він не
звертався до відповідних органів щодо
отримання статусу біженця по приїзду
до України ( у 2006 році), оскільки не було
такої необхідності, так як легально
прибув до України, маючи візу та
посвідку на тимчасове проживання, а
коли закінчились обставини, що
надавали можливість легально
перебувати в Україні, він намагався
отримати візу до Німеччини, де проживає
його дядько, але в нього не вийшло. Тому,
іншим способом легалізуватись на
території України, як біженцем, він не
Виходячи зі змісту статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, врегульовані
статтею 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту».
Відповідно до пункту четвертого
частини 1 статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону відсутні.
До того ж, судом встановлено, що позивач
до моменту звернення із заявою до
відповідача, звертався до посольства
Іраку в Україні у серпні 2011 року, на що,
отримав новий паспорт, що в свою чергу,
свідчить про те, що заявник добровільно
скориствався захистом країни
громадянської належності, що
суперечить вимогам ч. 1. ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту»
Вищевикладене дає можливість зробити
висновки, що позивач насправді має на
меті не отримати захист від можливих
переслідувань чи погроз в країні його
постійного проживання, а лише отримати
можливість легалізуватися на
території України і цим самим
досягнути певних своїх цілей.
Також, суд звертає увагу на те, що
позивач не належав до політичних,
релігійних чи будь-яких інших
організацій. Його побоювання стати
жертвою переслідування базуються лише
на тому, що його власних, усних
твердженнях семирічної давності і
відповідно ніяких підстав для
побоювань не існує, окрім тих, що у
позивача закінчився строк легального
перебування в Україні.
Отже, за конвенційними ознаками, а саме
загрозою переслідування і за
належністю до групи осіб з певними
релігійними переконаннями, у випадку
повернення в Сирію позивачу не
загрожує небезпека. Про побоювання
стати жертвою переслідування за іншими
конвенційними ознаками позивач не
повідомляв. Позивач не зазнав
переслідувань за жодною з конвенційних
Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частина 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, вимоги
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку, що відповідачем, при розгляді
заяви позивача про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту вивчено матеріали особової
справи шукача притулку, дано належну
оцінку та досліджено інформацію по
країні його походження.
На підставі вказаного та з урахуванням
імперативних приписів статті 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» суб'єкт владних
повноважень правомірно відмовив у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
встановлено умови, за яких такий статус
не надається. Водночас, посилання
позивача про порушення відповідачем
чинного законодавства під час розгляду
його особистої справи та прийняття
оскаржуваного рішення, - підтвердження
Таким чином, враховуючи вищезазначене,
суд вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а відтак відмовляє у
їх задоволенні у повному обсязі.
Відповідно до частини 2 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
Судові витрати, які підлягають
стягненню у відповідності з частиною 2
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України - відсутні.
Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
Позов Громадянина Іраку ОСОБА_1 -
залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили у
відповідності зі ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Шейко Т.І.

Судді
Дегтярьова О.В.

Катющенко В.П.