Справа № 2а-3366/11/2670
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/12720/12

№ К/9991/12720/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко
Є.А.,

суддів: Зайцева М.П., Моторного О.А.,

при секретарі: Луцак А.В.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
05.07.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 02.02.2012

у справі № 2а-3366/11/2670 Окружного
адміністративного суду м. Києва

за позовом Спільного
українсько-американського
підприємства у формі товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інтернешнл Телеком'юнікейшен
Компані»

до Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
05.07.2011, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 02.02.2012,
позов задоволено: скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Печерському
районі м. Києва від 29.09.2010 № /0.

У касаційній скарзі ДПІ у Печерському
районі м. Києва просить скасувати
ухвалені у справі судові рішення та
постановити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на порушення
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Позивач не реалізував своє
процесуальне право на подання
заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування
позивачу податкових зобов`язань з
податку на додану вартість та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій згідно з податковими
повідомленнями-рішеннями, з приводу
правомірності яких виник спір, стали
висновки контролюючого органу,
викладені в акті перевірки від 02.09.2010 №
647/23-9/20057835, про порушення позивачем норм
підпунктів 7.2.1, 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (Закон № 168/97-ВР), а саме:
завищення податкового кредиту на
загальну суму 2996818,00 грн. у податковому
обліку за квітень, червень, липень 2010
року за господарськими операціями з
ТОВ «Маршал-Трейд-Ойл», який не подавав
податкової звітності за ці податкові
періоди. Унаслідок вказаних порушень,
за висновком податкового органу,
позивачем занижено податок на додану
вартість у сумі 2619162,00 грн. у
податковому обліку за квітень, червень,
липень 2010 року та завищено від'ємне
значення, яке після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду, на 113090,00 грн.

За результатами перевірки ДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення від
29.09.2010 № /0 про визначення
податкового зобов`язання з податку на
додану вартість у сумі 3510239,00 грн., у т.ч.:
2619162,00 грн. - основний платіж, 891077,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції).

У судовому процесі встановлено, що з
посиланням на виконання господарських
операцій з поставки товарів (послуг) з
боку ТОВ «Маршал-Трейд-Ойл» позивачем
на підставі виписаних цим
постачальником податкових накладних
було віднесено у податковому обліку за
квітень, червень, липень 2010 року до
складу податкового кредиту ПДВ у
загальній сумі 2996818,00 грн.

Абзацами першим, другим підпункту 7.4.1
пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
встановлено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР) (абзац перший підпункту 7.4.5
пункту 7.4 цієї статті).

При цьому законодавцем, безумовно,
презумується реальність
оподатковуваних операцій та витрат
платника податку, достовірність
документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право
платника податків на включення сум ПДВ
до податкового кредиту обумовлено
юридичним складом, до якого входять
такі юридичні факти, як придбання цим
платником податків товарів (послуг) або
основних фондів, призначених для
використання в оподатковуваних
операціях, що відповідають цілям його
господарської діяльності;
підтвердження обліковими,
розрахунковими документами, зокрема
податковою накладною, виписаною
постачальником - платником ПДВ, митною
декларацією (іншими подібними
документами, перелік яких встановлений
підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7
Закону № 168/97-ВР) суми витрат на
придбання товару (послуг) та ПДВ,
нарахованого (сплаченого) податку в
ціні придбання товару (послуг).

Ці обставини відповідно до частини 1 ст.
138 КАС України входять до предмета
доказування при розгляді судом
адміністративного позову стосовно
правомірності рішення контролюючого
органу про донарахування сум
податкових зобов'язань з ПДВ та/або
зменшення сум бюджетного
відшкодування з цього податку.

Обов'язкове встановлення факту
поставки як підстави для включення сум
ПДВ, вказаних в податкових деклараціях,
до податкового кредиту відповідає
правовій позиції Верховного Суду
України по такій категорії спорів,
висловленій, зокрема в постанові від
22.10.2010 у справі за позовом Приватного
підприємства «Балтімор» до ДПІ у
Кіровоградській області, Головного
управління Державного казначейства
України у Кіровоградській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення та стягнення суми
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість.

Згідно зі статтею 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Разом з тим, факт поставки позивачу ТОВ
«Маршал-Трейд-Ойл» товарів (послуг) не
може вважатися встановленим з огляду
на те, що оцінка доказів у справі
зроблена судом без дотримання вимог
статті 86 КАС України. Згідно з цією
статтею суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 69 цього Кодексу
встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів (частина 2 цієї
статті).

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій обмежились
встановленням у судовому процесі
обставин декларування ТОВ
«Маршал-Трейд-Ойл» податкових
зобов'язань із податку на додану
вартість у податковому обліку за
квітень, червень, липень 2010 року у сумах
1369242,00 грн., 612892,00 грн. та 1014684,17 грн.
відповідно. При цьому, суди не звернули
увагу, що декларації були подані до
податкового органу 15.01.2011, тоді як
неподання ТОВ «Маршал-Трейд-Ойл»
податкової звітності є однією з
підстав, на яку ДПІ посилається в
обґрунтування правомірності
податкового повідомлення-рішення. Ця
обставина, однак, залишилася поза
увагою суду, хоча дає всі підстави
визнати за необхідне витребування у
сторін доказів для встановлення
обставин щодо поставок товарів, ПДВ в
ціні яких включені позивачем до сум
податкового кредиту в податкових
деклараціях за квітень, червень, липень
2010 року.

Судами попередніх інстанцій не
врахована правова позиція Верховного
Суду України щодо застосування
підпунктів 7.4.1 та 7.4.5 пункту 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР, викладена в постанові
Верховного Суду України від 27.03.2012 у
справі за позовом ПП «Ангара» до ДПІ у
Печерському районі м. Києва, Головного
управління Державного казначейства
України в м. Києві про скасування
податкового повідомлення-рішення,
стягнення бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість. Так,
Верховний Суд України вказав, що про
необґрунтованість податкової вигоди
можуть свідчити підтверджені доказами
доводи податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин: неможливість
реального здійснення платником
податків зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться постачальником послуг,
підприємницької діяльності;
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів; облік для цілей
оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;
відсутність первинних документів
обліку.

Презумпція добросовісності платника
податків означає, що подані платником
контролюючому органу документи
податкової звітності є дійсними, повно
та об'єктивно відтворюють господарські
операції, що є об'єктом оподаткування
та/або фінансові показники яких
впливають на податковий обов'язок
платника податків, якщо інше не буде
доведено контролюючим органом. У
площині процесуального регулювання
презумпції добросовісності платника
податків відповідає обов'язок
доведення контролюючим органом
правомірності прийнятого рішення в
судовому процесі, порушеному за
позовом платника податків про
скасування рішення як неправомірного
(частина 2 ст. 71 КАС України). У разі
надання контролюючим органом доказів,
які спростовують дійсність чи повноту
даних поданої платником податків
податкової звітності, платник податків
відповідно до встановленого частиною 1
ст. 71 КАС України обов'язку кожної
сторони довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення
(крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу), повинен довести
наявність законних підстав, для
врахування задекларованих в
податковому обліку даних при визначені
суми його податкового обов'язку.

Оцінюючи докази, надані сторонами, суди
повинні були мати на увазі, що сам
наявності у позивача податкової
накладної не є безумовним доказом
реальності господарських операцій між
позивачем і постачальниками, тоді як
для податкового обліку значення має
саме факт поставки тим постачальником,
який вказаний в первинних документах,
наданих платником податків на
підтвердження валових витрат та
податкового кредиту.

Обов'язок суду встановити дійсні
обставини справи при розгляді
адміністративного позову безвідносно
до позиції сторін випливає з
офіційного з'ясування обставин справи
як принципу адміністративного
судочинства, закріпленого нормами
статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин при вирішенні спору щодо
оскарження донарахування позивачу
податкового зобов`язання із податку на
додану вартість згідно з податковим
повідомленням-рішенням від 29.09.2010 №
/0, що мають значення для
правильного вирішення справи, а отже
відповідно до частини 2 ст. 227 КАС
України є підставою для скасування
ухвалених у справі судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, перевірити належним чином
доводи сторін щодо фактичної поставки
позивачу ТОВ «Маршал-Трейд-Ойл»
товарів (послуг), встановити характер
та предмет операцій з поставки для
чого, в разі необхідності, зобов'язати
сторони надати докази, яких не буде
вистачати для з'ясування відповідних
обставин, або ж витребувати такі докази
у інших осіб, в яких вони можуть
знаходитися; дати правильну юридичну
оцінку встановленим обставинам та
постановити рішення відповідно до
вимог статті 159 КАС України.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 224, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Печерському районі м. Києва
задовольнити частково, скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 05.07.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 02.02.2012 та
направити справу новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: підписЄ.А.
УсенкоСудді: підписМ.П. Зайцев
підписО.А. Моторний