Справа № 2а-2555/10
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року м.
Київ К/800/36352/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді
Шведа Е.Ю.,

суддів
Маслія В.І.,

Мороз
Л.Л.,

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу
закасаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 14 вересня 2010 року

та постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05 червня 2014
року

у справі № 2а-2555/10

за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4

до Тернопільської міської ради, ОСОБА_2

про скасування рішень,

встановив:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, звернулись до суду з
адміністративним позовом до
Тернопільської міської ради та ОСОБА_2,
в якому просили визнати протиправними
та скасувати рішення Тернопільської
міської ради від 27 листопада 2009 року №
5/30/128 «Про розгляд протесту прокурора м.
Тернополя від 26.10.2009 р. № 9609 на рішення
міської ради від 18.10.2007 р. № 5/13/76» та від
05 лютого 2010 року № 5/32/58 «Про передачу у
приватну власність земельних ділянок
громадянам».

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 14 вересня 2010 року позов
задоволено, рішення Тернопільської
міської ради скасовано.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05 червня 2014
року постанову суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нову постанову,
якою визнано протиправним та скасовано
рішення Тернопільської міської ради
від 27 листопада 2009 року № 5/30/128 та
закрито провадження у справі в частині
позовних вимог про визнання
протиправним та скасування рішення
Тернопільської міської ради від 05
лютого 2010 року № 5/32/58.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення судів скасувати,
прийняти нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин справи,
суд дійшов наступного висновку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини. Згідно
з пунктом 7 додатку до рішення
Тернопільської міської ради від 18
жовтня 2007 року № 5/13/76 «Про передачу в
спільну приватну власність та надання
в оренду земельних ділянок громадянам»
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передано у власність
земельну ділянку площею 764 кв. м, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Прокурор м. Тернополя вніс протест від
26 жовтня 2009 року № 9609 на вказане
рішення в частині передачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у власність вказаної земельної
ділянки.

Протест прокурора мотивований тим, що
ОСОБА_3 не мав права на безоплатну
передачу йому у власність земельної
ділянки, оскільки вже скористався
таким правом, отримавши у власність
земельну ділянку площею 0,1213 га згідно з
рішенням Курівецької сільської ради
Зборівського району Тернопільської
області.

Рішенням Тернопільської міської ради
від 27 листопада 2009 року № 5/30/128 «Про
розгляд протесту прокурора м.
Тернополя від 26.10.2009 р. № 9609 на рішення
міської ради від 18.10.2007 р. № 5/13/76»
вказаний протест задоволено, скасовано
пункт 7 додатку до рішення
Тернопільської міської ради від 18
жовтня 2007 року № 5/13/76 «Про передачу в
спільну приватну власність та надання
в оренду земельних ділянок
громадянам».

Також, рішенням сесії Тернопільської
міської ради № 5/32/58 від 05 лютого 2010 року
«Про передачу у приватну власність
земельних ділянок громадянам», ОСОБА_2
передано у приватну власність земельну
ділянку, площею 1000 кв. м., для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
розташована в АДРЕСА_2. На думку
позивачів вказана земельна ділянка
частково накладається на виділену їм у
співвласність земельну ділянку згідно
з рішенням сесії Тернопільської
міської ради № 5/13/76 від 18 жовтня 2007
року, тому таке рішення є незаконним.

Вважаючи, що оскаржувані рішення
Тернопільської міської ради від 27
листопада 2009 року № 5/30/128 та від 05
лютого 2010 року № 5/32/58 порушують права
позивачів, вони звернулись до суду з
даним позовом про визнання вказаних
рішень протиправними та їх скасування.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив з того, що прокурор м.
Тернополя вносячи протест на рішення
Тернопільської міської ради від 18
жовтня 2007 року № 5/13/76 не врахував, що
ОСОБА_3 мав право на безоплатну
передачу йому у власність земельної
ділянки, так як раніше таке право
реалізоване ним не було та того, що
орган місцевого самоврядування не може
скасовувати свої власні рішення, які
вже реалізовані. Також суд виходив з
того, що на момент надання ОСОБА_2 у
власність земельної ділянки, її
частина перебувала у спільній
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
задовольняючи позов в частині вимог
про скасування рішення Тернопільської
міської ради від 27 листопада 2009 року №
5/30/128, погодився висновками суду першої
інстанції, однак в порушення норм
процесуального права скасував його.
При цьому, рішення про задоволення
позовних вимог в частині скасування
рішення Тернопільської міської ради
від 27 листопада 2009 року № 5/30/128
мотивоване тим, що право ОСОБА_3 на
безоплатну приватизацію реалізоване
не було, тому протест прокурора внесено
помилково. Щодо скасування рішення
суду першої інстанції в частині вимог
позивача про визнання протиправним та
скасування рішення Тернопільської
міської ради від 05 лютого 2010 року № 5/32/58
і закриття провадження в цій частині,
суд апеляційної інстанції виходи з
того, що такі вимоги не підлягають
розгляду в порядку адміністративного
судочинства, оскільки спірні
правовідносини є цивільно-правовими та
підлягають розгляду відповідно в
порядку цивільного судочинства.

Суд касаційної інстанції не
погоджується з такими висновками суду
апеляційної інстанції з огляду на таке.

Як встановлено судами, рішенням
Тернопільської міської ради від 18
жовтня 2007 року № 5/13/76 «Про передачу в
спільну приватну власність та надання
в оренду земельних ділянок громадян»,
зокрема, позивачам передано у спільну
приватну власність земельну ділянку
площею 764 кв. м, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 на підставі ст. 121 ЗК
України.

Протест прокурора, що внесений на
вказане рішення мотивований тим, що
ОСОБА_3 не мав права на безоплатну
передачу йому у власність земельної
ділянки, оскільки вже скористався
таким правом отримавши у власність
земельну ділянку площею 0,1213 га згідно з
рішенням Курівецької сільської ради
Зборівського району Тернопільської
області.

Однак, судами встановлено, що вказана
земельна ділянка площею 0,123 га, що
знаходиться на території Курівецької
сільської ради Зборівського району
Тернопільської області раніше
належала ОСОБА_5 згідно з договором
купівлі-продажу земельної ділянки від
03 листопада 1997 року.

В той же час Рішенням Курівецької
сільської ради Зборівського району
Тернопільської області від 20 січня 2010
року № 200 «Про скасування рішення
сільської ради від 16 травня 2006 року №
13» визнано за ОСОБА_3 право власності на
спадкове майно за законом на земельну
ділянку, яка розташована на території
Курівецької сільської ради, в межах
відповідно до договору купівлі продажу
від 03 листопада 1997 року на основі
рішення суду від 02 грудня 2009 року та
вирішено скасувати рішення від 16
травня 2006 року № 13 «Про безоплатну
передачу у власність земельної
ділянки», яким в свою чергу надано
ОСОБА_3 у власність земельну ділянку
площею 0,123 га, що знаходиться на
території Курівецької сільської ради
Зборівського району Тернопільської
області.

За таких обставин, суди дійшли
обґрунтованого висновку, що отримання
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,123 га,
що знаходиться на території
Курівецької сільської ради
Зборівського району Тернопільської
області у власність не є реалізацією
ним права на безоплатну передачу йому у
власність земельної ділянки,
передбаченої нормами ст. 121 ЗК України,
тому внесення прокурором протесту на
оскаржуване рішення Тернопільської
міської ради від 18.10.2007 р. № 5/13/76 є
помилковим.

Крім того, як вірно зазначено судом
першої інстанції, відповідно до змісту
п. 5 мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України від 16
квітня 2009 року № 7-рп/2009 за змістом
частини другої статті 144 Конституції
України, частини десятої статті 59
Закону рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються
прокурором у встановленому Законом
України "Про прокуратуру" порядку з
одночасним зверненням до суду. При
цьому Конституційний Суд України
зазначає, що право прокурора
оскаржувати до суду рішення органів
місцевого самоврядування не є
абсолютним, оскільки у Конституції
України закріплено, що її норми є
нормами прямої дії, а отже, звернення до
суду для захисту конституційних прав і
свобод людини і громадянина, як і право
на оскарження в суді рішень органів
місцевого самоврядування гарантується
безпосередньо на підставі Конституції
України кожному (частина третя статті 8,
частина друга статті 55).

Органи місцевого самоврядування не
можуть скасовувати свої попередні
рішення, вносити до них зміни, якщо
відповідно до приписів цих рішень
виникли правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Це є
"гарантією стабільності суспільних
відносин" між органами місцевого
самоврядування і громадянами,
породжуючи у громадян впевненість у
тому, що їхнє існуюче становище не буде
погіршене прийняттям більш пізнього
рішення, що узгоджується з правовою
позицією, викладеною в абзаці другому
пункту 5 мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року N 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

З урахуванням того, що позивач виконав
рішення Тернопільської міської ради
від 18 жовтня 2007 року № 5/13/76, суди дійшли
обґрунтованого висновку про визнання
протиправним та скасування рішенням
сесії Тернопільської міської ради №
5/30/128 від 27 листопада 2009 року «Про
розгляд протесту прокурора м.
Тернополя від 26.10.2009 р. № 9609 на рішення
сесії Тернопільської міської ради №
5/13/76 від 18.10.2007 р.».

Суд касаційної інстанції зазначає, що
орган місцевого самоврядування не може
скасувати свій ненормативний правовий
акт після його виконання навіть у
випадку внесення прокурором протесту
на такий ненормативний правовий акт.
Поряд з цим, прокурор має право
оскаржувати до суду рішення органів
місцевого самоврядування.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про задоволення позову в цій
частині вимог, суд апеляційної
інстанції помилково скасував його
законне та обґрунтоване рішення.

Щодо закриття провадження у справі в
частині позовних вимог про визнання
протиправним та скасування рішення
Тернопільської міської ради від 05
лютого 2010 року № 5/32/58 «Про передачу у
приватну власність земельних ділянок
громадянам» суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) - переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Ч. 1 ст. 17 КАС України передбачено, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Зі змісту наведених норм вбачається, що
при визначенні юрисдикції справи
необхідно виходити з характеру спірних
правовідносин, прав та інтересів, за
захистом яких звернувся позивач,
суб'єктного складу сторін, предмету
спірних правовідносин.

При цьому, спір набуває ознак
публічно-правового за умов не лише
наявності серед суб'єктів спору
публічного органу чи посадової особи, а
й здійснення ним (ними) у цих відносинах
владних управлінських функцій.

Владну управлінську функцію необхідно
розуміти як діяльність усіх суб'єктів
владних повноважень з виконання
покладених на них Конституцією чи
законами України завдань.

Предметом позову в даній справі є
рішення органу місцевого
самоврядування у сфері земельних
відносин.

Відповідно до пп. а-в ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить:

а) розпорядження землями
територіальних громад;

б) передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу;

в) надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу

Конституційний Суд України рішенням
від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 роз'яснив,
що положення пункту 1 частини першої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України стосовно
поширення компетенції
адміністративних судів на «спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності» слід розуміти
так, що до публічно-правових спорів, на
які поширюється юрисдикція
адміністративних судів, належать і
земельні спори фізичних чи юридичних
осіб з органом місцевого
самоврядування як суб'єктом владних
повноважень, пов'язані з оскарженням
його рішень, дій чи бездіяльності.

Отже, даний спір є публічно-правовим та
виник в результаті реалізації органом
місцевого самоврядування владних
управлінський функцій у сфері
земельних відносин, тому повинен
вирішуватись за правилами
адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції помилково скасував рішення
суду першої інстанції та закрив
провадження у даній справі з підстав
неналежності розглядати справу в
порядку адміністративного
судочинства, тому його рішення в цій
частині підлягає скасуванню з
направленням справи до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

Згідно з ч. 1 ст. 227 КАС України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи для продовження
розгляду є порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до постановлення
незаконної ухвали, яка перешкоджає
подальшому провадженню у справі.

За таких обставин, касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
постанова суду апеляційної інстанції -
скасуванню, рішення суду першої
інстанції - залишенню без змін в
частині вимог, в іншій частині вимог -
направлення справи для продовження
розгляду до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 226, 227 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05 червня 2014
року скасувати.

Залишити в силі постанову
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 14 вересня
2010 року в частині позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
рішення Тернопільської міської ради
від 27 листопада 2009 року № 5/30/128 «Про
розгляд протесту прокурора м.
Тернополя від 26.10.2009 р. № 9609 на рішення
міської ради від 18.10.2007 р. № 5/13/76».

Справу в частині позовних про визнання
протиправним та скасування рішення
Тернопільської міської ради від 05
лютого 2010 року № 5/32/58 «Про передачу у
приватну власність земельних ділянок
громадянам» направити для продовження
розгляду до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала набирає законної сили у порядку
та строки, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України та не підлягає оскарженню,
проте може бути переглянута з підстав,
у строк та у порядку, визначених
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді