Справа № 810/5946/14
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року
810/5946/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Лисенко В.І.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовомфізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 доПереяслав - Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
провизнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення,-

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулась
фізична особа - підприємець ОСОБА_1 з
позовом до Переяслав - Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення від
17.09.2014 № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на загальну суму
5724,43 грн. (основне зобов'язання - 4579,55
грн., штрафні санкції - 1144,88 грн.).

В основу оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення покладено
висновок податкового органу про
безпідставне формування позивачем
податкового кредиту та витрат по
взаємовідносинам із ТОВ «СЕЙЛІНГ-БІ».

На думку відповідача, фінансово -
господарські взаємовідносини між ФОП
ОСОБА_1 та ТОВ «СЕЙЛІНГ-БІ» є
фіктивними, та такими, що не мали
реального характеру і були вчинені без
наміру створення правових наслідків, з
метою отримання податкової вигоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що вважає висновки
податкового органу безпідставними,
оскільки всі операції з поставки
товарів контрагентом мали реальний
характер з метою використання їх в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності. Ці факти
підтверджуються документально,
господарські операції належним чином
відображені у податковому обліку та
податковій звітності, а тому ФОП ОСОБА_1
правильно визначила податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість.

Відповідач проти позову заперечував з
мотивів, викладених в письмових
запереченнях. Просив суд у задоволенні
позову відмовити.

Відповідно до частини четвертої статті
122 Кодексу адміністративного
судочинства України, особа, яка бере
участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності. Якщо таке клопотання
заявили всі особи, які беруть участь у
справі, судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Враховуючи, що від обох сторін у справі
до суду заявлено клопотання про
розгляд справи за їх відсутності, суд
ухвалив здійснювати судовий розгляд
справи в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають з таких
підстав.

Судом встановлено, що фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 є суб'єктом
підприємницької діяльності, що
зареєстрована у Яготинській районній
державній адміністрації Київської
області 08.10.2007. Перебуває на
податковому обліку в Яготинському
відділенні Переяслав - Хмельницької
ОДПІ та є платником податку на додану
вартість відповідно до Свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість від 12.11.2007 НОМЕР_3. Перебуває на
загальній системі оподаткування.

28 липня 2011 року між позивачем та ТОВ
«СЕЙЛІНГ-БІ» було укладено Договір
поставки № 07/11, відповідно до умов
якого постачальник (ТОВ «СЕЙЛІНГ-БІ »)
брав на себе зобов'язання передати у
власність позивачу продукти
харчування (далі - товар) відповідно до
його замовлення, а позивач
зобов'язався прийняти та оплатити
товар у термін і в розмірі, що
передбачені Договором.

На підтвердження факту придбання
товару у ТОВ «СЕЙЛІНГ-БІ», позивачем
було надано видаткові накладні від
05.08.2011 № 8054, від 09.08.2011 № 8091, від 16.08.2011
№8163, від 23.08.2011 № 8234, від 25.08.2011 № 8256, від
29.08.2011 № 8292; податкові накладні від
05.08.2011 № 16, від 09.08.2011 № 21, від 16.08.201 № 28,
від 23.08.2011 № 35, від 25.08.2011 № 40, від 29.08.2011
№ 42.

Позивач здійснив оплату за вказаним
договором у розмірі 27477,92 грн., на
підтвердження чого надав банківські
виписки від 28.12.2011 № 1473 та від 23.01.2012 №
1508 (а.с.45 - 49).

За здійсненими господарськими
операціями, позивачем сформовано
податковий кредит на підставі
виписаних ТОВ «СЕЙЛІНГ-БІ» податкових
накладних у розмірі 4579,65 грн.

У серпні 2014 року на підставі наказу
Переяслав - Хмельницької ОДПІ від 21.08.2014
№ 472 посадовими особами відповідача
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «СЕЙЛІНГ-БІ», за результатами якої
було складено Акт від 29.08.2014 №
414/1700/НОМЕР_2.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем положень пунктів 198.3, 198.6
статті 198, пункту 201.8 статті 201
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 4579,55 грн.

Висновки посадових осіб податкового
органу про порушення позивачем вимог
податкового ґрунтуються на припущенні,
що фінансово - господарські
взаємовідносини між позивачем та ТОВ
«СЕЙЛІНГ-БІ», є фіктивними, та такими,
що не мали реального характеру і були
вчинені без наміру створення правових
наслідків, з метою отримання
податкової вигоди. На думку
податкового органу, договір між
позивачем та контрагентом укладено за
відсутності наміру дійсної поставки, з
метою штучного формування валових
витрат та податкового кредиту.

При перевірці позивача посадовими
особами податкового органу взято до
уваги дані Акта ДПІ у Печерському
районі м. Києва від 27.12.2011 № 1146/23-3/37266825
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «СЕЙЛІНГ-БІ»
щодо підтвердження господарських
відносин з платниками за період з 01.08.2011
по 31.08.2011, відповідно до якого не
підтверджено реальність господарських
операцій товариства з контрагентами (у
тому числі і з позивачем), оскільки
податковим органом встановлено, що
директор ТОВ «СЕЙЛІНГ-БІ» ОСОБА_2
будучи допитаним пояснив, що ніякого
відношення до фінансово -
господарської діяльності вказаного
підприємства не має.

Також, встановлено відсутність у ТОВ
«СЕЙЛІНГ-БІ» управлінського або
технічного персоналу, оборотних
коштів, виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів при
значних обсягах реалізації товарів
(робіт, послуг) та, як наслідок,
відсутність документального
підтвердження господарських відносин
товариства з контрагентами (у тому
числі і з позивачем).

На підставі викладеного, відповідач
дійшов висновку про безтоварність
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «СЕЙЛІНГ - БІ».

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 17.09.2014 №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 5724,43 грн.
(основне зобов'язання - 4579,55 грн.,
штрафні санкції - 1144,88 грн.).

Вважаючи вказане податкове
повідомлення-рішення протиправним,
позивач звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначення вичерпного переліку
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулює
Податковий кодекс України.

Податковим кредитом в розумінні
підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
визнається сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Згідно із підпунктом «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає, зокрема, у
разі здійснення операцій з придбання
товарів та послуг, які відповідно до
пункту 185.1 статті 185 цього Кодексу є
об'єктом оподаткування податком на
додану вартість.

Як визначено пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг; отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового Кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Відповідно до частини другої статті 3
Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" (надалі Закон
України від 16.07.1999 №996-XIV), податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку, що ведеться
підприємством.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які згідно з Законом є
документами, що містять відомості про
господарські операції та
підтверджують їх здійснення.

Первинні бухгалтерські документи
(видаткові та податкові накладні, акти
прийому-здачі виконаних робіт, тощо)
повинні мати обов'язкові реквізити, а
саме - вказувати на посаду особи,
відповідальної за здійснення
господарської операції і правильності
її оформлення, особистий підпис або
інші дані, що дає змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
операції.

Із системного аналізу норм податкового
законодавства убачається, що право на
формування податкового кредиту
виникає у платника податків у зв'язку
із здійсненням ним господарських
операцій, що підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами фінансової звітності.

Разом з тим, якщо ж фактичного
здійснення господарської операції не
було, наявність належно оформлених
первинних бухгалтерських документів
не є безумовною підставою для
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених у
ціні придбаного товару (послуг).

Як на доказ реального здійснення
господарської операції з поставки ТОВ
«СЕЙЛІНГ-БІ» товарів, позивач
посилався на наявність Договору від
28.07.2011 № 07/11, виписаних контрагентом
видаткових накладних, податкових
накладних та банківської виписки про
сплату вартості поставлених товарів.

На підтвердження факту подальшого
використання у своїй господарській
діяльності придбаного у ТОВ
«СЕЙЛІНГ-БІ» товару, позивачем надано
видані ним видаткові накладні на
поставку даних товарів іншим
контрагентам.

Дослідивши зазначені первинні
документи судом встановлено наступне.

З матеріалів справи убачається, що у
липні 2011 року між позивачем та ТОВ
«СЕЙЛІНГ-БІ» було укладено Договір від
28.07.2011 № 07/11 (далі - Договір) з поставки
товарів в асортименті, кількості та
ціною, що визначаються на кожну окрему
партію товару і зазначаються в рахунку
постачальника на оплату товару, який
формується ним на підставі усному чи
письмовому замовленні покупця, а також
видаткових накладних.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що в
замовленні на поставку товару
визначаються найменування кількість
та строк відвантаження товару, а також
умови оплати, якщо вони відрізняються
від встановлених цим Договором.

Замовлення може бути передане будь -
яким зручним для сторін способом, як-то:
по телефону, факсом, телеграфом, e - mail
тощо.

Згідно із пунктом 2.2 Договору, базисні
умови поставки товару, ціна асортимент
та кількість товару узгоджується
сторонами по кожній партії товару
окремо і оформлюються у вигляді
рахунку.

У той же час, в матеріалах справи не
міститься та позивачем не надано
жодних замовлень та рахунків - фактур
за вказаним договором.

Також, умовами Договору, зокрема
пунктом 2.4 передбачено, що разом із
товаром постачальник передає покупцю
документ, що підтверджує відповідну
якість товару (сертифікат якості,
посвідчення про якість, сертифікат
відповідності, санітарно - гігієнічний
висновок).

Обов'язковість надання продавцем
вказаних документів на підтвердження
якості товару також передбачено
нормами чинного законодавства,
оскільки такі товари мають відповідати
якісним та санітарним нормам та бути
безпечними для життя та здоров'я
споживачів.

Зокрема, пункт 2 Інструкції про
порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення та
товарів народного споживання по
якості, яка затверджена Постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 25.04.1966 №П-7 (надалі Інструкція №7)
передбачає, що при відвантаженні
продукції відправник (постачальник)
зобов'язаний забезпечити чітке і
правильне оформлення документів, що
засвідчують якість і комплектність
продукції, що поставляється
(технічний паспорт, сертифікати,
посвідчення якості, та інше),
відвантажувальних та розрахункових
документів, відповідність вказаних в
них даних, якість та комплектність
продукції фактичній її якості та
комплектності.

Статтею 13 Декрету Кабінету Міністрів
України від 10.05.1993, № 46-93 "Про
стандартизацію і сертифікацію"
сертифікація продукції в Україні
поділяється на обов'язкову та
добровільну. Сертифікація продукції
здійснюється уповноваженими на те
органами з сертифікації -
підприємствами, установами і
організаціями з метою: зокрема,
запобігання реалізації продукції,
небезпечної для життя, здоров'я та
майна громадян і навколишнього
природного середовища; сприяння
споживачеві в компетентному виборі
продукції.

Відповідно до статті 17 Закону України
«Про забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення»,
продовольча сировина, харчові
продукти, а також матеріали, обладнання
і вироби, що використовуються при їх
виготовленні, зберіганні,
транспортуванні та реалізації, повинні
відповідати вимогам санітарних норм і
підлягають обов'язковій сертифікації.

Таким чином, під час придбання таких
видів товарів, як молочна продукція,
сухофрукти та висівки, ТОВ «СЕЙЛІНГ-БІ»
зобов'язано було надати позивачу
сертифікати якості, посвідчення про
якість, сертифікати відповідності,
санітарно - гігієнічні висновки на
вказану продукцію.

Проте, під час розгляду позивачем не
надано зазначеної первинної
документації на підтвердження якісних
характеристик придбаної продукції,
наявність у покупця якої, передбачена
умовами Договору та нормами чинного
законодавства.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що на момент судового розгляду справи у
позивача відсутній повний перелік
необхідних первинних документів
передбачений, як умовами Договору
поставки, так і нормами чинного
законодавства, для підтвердження
реального здійснення господарської
операції з поставки ТОВ «СЕЙЛІНГ - БІ»
товарів.

Також, суд звертає увагу, що надані
позивачем податкові накладні
формально містять обов'язкові
реквізити передбачені статтею 201
Податкового кодексу України, проте в
графі «опис (номенклатура)
товарів/послуг та їх кількість, обсяг»
не зазначено виробника товару, країну
походження та іншу необхідну
інформацію для ідентифікації товару,
що позбавляє суд можливості
встановити, які саме товари були
придбані позивачем.

Щодо наданих позивачем документів на
підтвердження оплати вартості
придбаного товару, суд зазначає
наступне.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що
оплата товару покупцем здійснюється
шляхом безготівкового перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок постачальника протягом 35
календарних днів з моменту поставки
товару.

Відповідно до пункту 2.3 Договору, датою
поставки вважається дата передачі
товару, що вказується у видатковій
накладній, яка підписується
уповноваженими на це представниками
сторін під час фактичної передачі
товару.

З наданих позивачем банківських
виписок філії АТ «Укрексімбанк»
убачається, що перекази коштів
здійснювались 28.12.2011 та 23.01.2012.

Проте, згідно даних видаткових
накладних, поставка товару ТОВ
«СЕЙЛІНГ - БІ» позивачу здійснювалась у
серпні 2011 року.

За таких обставин, у суду виникає
сумнів чи була здійснена така поставка
товару ТОВ «СЕЙЛІНГ - БІ», оскільки
оплата його вартості була здійснена
ФОП ОСОБА_1 лише через пів року.

Наведене свідчить, що надані позивачем
копії документів, хоча формально і
оформлюють господарську операцію, але
зміст цих документів не дозволяє
встановити факт реальності
господарської операції.

Тобто, фінансово - господарські
операції між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ
«СЕЙЛІНГ-БІ» є фіктивними, та такими, що
не мали реального характеру і були
вчинені без наміру створення правових
наслідків, з метою отримання
податкової вигоди.

А відтак, позивач безпідставно
сформував податковий кредит по
взаємовідносинам з ТОВ «СЕЙЛІНГ - БІ».

Це означає, що висновки податкового
органу про порушення позивачем
положень пунктів 198.3, 198.6 статті 198,
пункту 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України та заниження
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 4579,55 грн. є
обґрунтованими.

З огляду на викладене, донарахування
відповідачем податкового зобов'язання
з податку на додану вартість
відповідає вимогам чинного
законодавства, а тому позовні вимоги є
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Відповідач не надав суду доказів
понесення ним яких-небудь судових
витрат, тому такі витрати стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Лисенко В.І.