Справа № 2а-4205/12/2070
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/80805/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. розглянувши в
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова Харківської області Державної
податкової служби

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2012 р.

у справі № 2а-4205/12/2070

за позовом приватної фірми «Тала»

до Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2012 року приватна фірма «ТАЛА»
(далі - позивач, ПФ «Тала») звернулась до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби (далі - відповідач,
ДПІ у Київському районі м.
Харкова), в якому просила суд скасувати
податкові повідомлення-рішення від
13.03.2012 р. № та № .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 12.07.2012 р. у
задоволенні позову - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2012 р.
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 12.07.2012 р.
скасовано та прийнято нову постанову,
якою позов задоволено: скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Київському районі м. Харкова від 13.03.2012
р. № та № .

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права, просив
скасувати постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2012 р. і залишити в силі постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 12.07.2012 р.,
якою у задоволенні позову відмовлено.

Також, відповідач подав до суду
клопотання про заміну Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Харкова Харківської області
Державної податкової служби на її
правонаступника, - Державну податкову
інспекцію у Київському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області.

Розглянувши заявлене клопотання,
колегія суддів вважає, що воно підлягає
задоволенню в порядку визначеному
статтею 55 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Позивач у письмових запереченнях проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржуване рішення суду
апеляційної інстанції законним,
обґрунтованим та прийнятим у
відповідності до норм діючого
законодавства, а тому просив суд
касаційну скаргу податкового органу
залишити без задоволення, рішення суду
апеляційної інстанції залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 14.02.2012 р. по
20.02.2012 р., на підставі направлення від
14.02.2012 р. № 345, відповідно до наказу від
13.02.2012 р. № 414 та згідно підпункту 78.1.1
пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу
України, посадовою особою ДПІ у
Київському районі м. Харкова була
проведена виїзна позапланова
документальна перевірка ПФ «Тала» з
питань взаємовідносин з ТОВ «ОПТ
Промзапчасть плюс» за період з 01.01.2010 р.
по 31.01.2010 р., ТОВ «Тех Агроремпоставка»
за період з 01.03.2010 р. по 30.10.2010 р., ТОВ
Техно Авасир» за період з 01.11.2010 р. по
30.11.2010 р., ТОВ «Промспец Консалтинг» за
період з 01.11.2010 р. по 29.02.2011 р., ТОВ
«Промтехноопт» за періоди з 01.12.2010 р. по
31.12.2010 р., з 01.03.2011 р. по 31.09.2011 р., за
результатами якої складено акт від
27.02.2012 р. № 668/23-5/32695655 та зроблено
висновок про порушення позивачем
вимог: - пункту 138.4 статті 138 Податкового
кодексу України, в результаті чого
завищено валові витрати на суму 166 203
грн.; - пункту 185.1 статті 185, статей 186, 187,
пункту 188.1 статті 188, статей 196, 197, 198, 199
Податкового кодексу України, в
наслідок чого занижено розмір податку
на додану вартість на суму 137 259 грн.; -
частини першої статті 203, статті 215,
пункту першого статті 216, статті 228
Цивільного кодексу України в частині
недодержання вимог зазначених статей в
момент вчинення правочинів, які не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
по правочинах, здійснених позивачем з
зазначеними у акті перевірки
постачальниками та покупцями,
внаслідок чого вказані операції є
нікчемними.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем 13.03.2012 р. були прийняті
податкові повідомлення-рішення: №
, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств у
загальному розмірі 185 595 грн., в тому
числі 169 904 грн. - за основним платежем та
15 691 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями; № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у
загальному розмірі 164 239 грн., в тому
числі 137 259 грн. - за основним платежем та
26 980 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами).

Як вбачається з акту перевірки №
668/23-5/32695655 від 27.02.2012 р. підставами для
донарахування позивачу зазначених
податкових зобов'язань слугували
висновки перевіряючого про
неправомірність формування позивачем
складу валових витрат та податкового
кредиту з податку на додану вартість по
господарським взаємовідносинам з ТОВ
«ОПТ Промзапчасть плюс», ТОВ «Тех
Агроремпоставка», ТОВ Техно Авасир»,
ТОВ «Промспец Консалтинг», ТОВ
«Промтехноопт», оскільки, на
переконання податкового органу, угоди
між позивачем та вказаними
контрагентами є нікчемними, з огляду на
відсутність у останніх необхідних умов
для ведення фінансово-господарської
діяльності.

Судом першої інстанції у задоволенні
позову було відмовлено з тих мотивів,
що висновки податкового органу
викладені в акті перевірки щодо
порушення позивачем положень
податкового законодавства в частині
формування складу валових витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість за період, що
перевірявся по взаємовідносинах із
зазначеними в акті перевірки
контрагентами є обґрунтованими, а тому
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення не підлягають
скасуванню.

Суд апеляційної інстанції постанову
окружного адміністративного суду
скасував та прийняв нову постанову про
задоволення позову з тих мотивів, що
матеріалами справи підтверджується
належним чином та в повному обсязі
виконання укладених позивачем зі
своїми контрагентами правочинів, а
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірності
прийнятих ним податкових
повідомлень-рішень, висновки викладені
в акті податкової перевірки не
узгоджуються з нормами матеріального
права, тому у суду першої інстанції не
було підстав для відмови у задоволенні
позову.

Колегія суддів касаційної інстанції,
погоджуючись з висновком суду
апеляційної інстанції, щодо скасування
спірних податкових повідомлень-рішень,
виходячи з наступного.

Спірні правовідносини на час їх
виникнення регулювалися нормами
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», Законом України
«Про податок на додану вартість» та
Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до частини першої статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно частини другої статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2,
підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» податкова
накладна є єдиною підставою для
визначення сум податкового кредиту,
оскільки тільки цей документ
підтверджує одну з подій, що її
здійснено покупцем: чи то оплату
покупцем товару чи отримання товару
від продавця, що є підставою для
виникнення податкових зобов'язань з
податку на додану вартість.

З положень зазначених правових норм
вбачається, що податковий кредит є
правом платника податку щодо зменшення
податкових зобов'язань звітного
періоду, яке виникає виключно за
наявності податкових накладних. Закон
забороняє включення до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених у складі ціни придбання
товарів (робіт, послу), якщо ці суми не
підтверджені податковими накладними,
та передбачає відповідальність
платника податків за порушення цих
вимог у вигляді фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку, здійснюваних
як компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачені правилами ведення
податкового обліку.

Датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу), згідно підпункту
11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», вважається будь-яка дата,
яка припадає на податкових період,
протягом якого відбувається будь-яка
із подій, що сталася раніше: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку на оплату товарів, або
дата оприбуткування платником податку
товарів.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно з абзацом 1 пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені
норми Податкового кодексу України,
судами попередніх інстанцій вірно
зазначено про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, фактична сплата
грошових коштів контрагенту, в сумі
визначеній в податковій накладній, а
також фактичне виконання
господарської операції, за наслідками
якої у платника податку на додану
вартість виникає право на податковий
кредит.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36,
пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44,
пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49
Податкового кодексу України,
обчислення, декларування та/або сплата
суми податку та збору є персональним
податковим обов'язком кожного окремого
платника податків, який і несе
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку. Тобто, платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення ним правил ведення
податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватись на третіх
осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Отже, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту та
валових витрат не може ставитись у
пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Вказана позиція узгоджується з
практикою Європейського суду з прав
людини у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), де
Європейський суд з прав людини у своєму
рішенні від 22.01.2009 р. зазначив, що
платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати податок на
додану вартість вдруге, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевірених податковим
органом періодах позивачем, в межах
своєї господарської діяльності, було
укладено ряд правочинів зі своїми
контрагентам - ТОВ «ОПТ Промзапчасть
плюс», ТОВ «Тех Агроремпоставка», ТОВ
Техно Авасир», ТОВ «Промспец
Консалтинг», ТОВ «Промтехноопт».

В матеріалах справи наявні в повному
об'ємі первинні документи
бухгалтерського та податкового обліку
які підтверджують фактичне здійснення
господарських операцій між позивачем
та вказаними контрагентами, і як вірно
встановлено судом апеляційної
інстанції зазначені документи
складені за результатами проведених
операцій та з дотриманням вимог статті
9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», статті 44, статті 201
Податкового кодексу України, пункту 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) і містять у собі відомості
щодо змісту та обсягу проведених
операцій, які узгоджуються між собою.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують правомірність формування
позивачем податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Крім того, викладені в акті перевірки
висновки про порушення позивачем вимог
статей 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу
України зроблені відповідачем з
перевищенням компетенції органів
державної податкової служби, оскільки
Податковий кодекс України та Закон
України «Про державну податкову службу
в Україні» не надають податковим
органам повноважень на встановлення
фактів порушення платниками податків
норм цивільного або господарського
законодавства. Зазначені
нормативно-правові акти не містять
норм, які б наділяли відповідача
повноваженнями на визнання правочинів
нікчемними або такими, що не
відповідають вимогам законодавства та
повноваженнями на оцінку
відповідності будь-якого правочину
вимогам положень Цивільного кодексу
України. Повноваження на встановлення
законності правочинів, вчинених
позивачем за тими критеріями ознак, що
містяться в складеному відповідачем
акті перевірки, належать виключно до
компетенції суду.

При вирішенні спору судом першої
інстанції зазначене не було враховане.

З урахуванням викладеного, висновки
податкового органу, викладені в акті
податкової перевірки про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат по взаєморозрахунках з
вказаними контрагентами за періоди, що
перевірялись, мають характер припущень
та є необґрунтованими, а відтак, не
можуть бути покладені в основу спірних
податкових повідомлень-рішень.

У зв'язку з чим колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції,
що в діях суду першої інстанції
вбачається порушення норм права, що
призвели до неправильного вирішення
спору, і висновки суду першої інстанції
щодо відсутності підстав для
задоволення заявлених позовних вимог
не відповідають обставинам справи.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Проте
податковий орган цього обов'язку не
виконав.

Відповідно до частини третьої статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судом апеляційної
інстанції виконано всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини
справи, вирішено справу у
відповідності до норм матеріального
права, постановлено обґрунтоване
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для
справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 55, 220, 2201, 223, 230, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Здійснити заміну Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова Харківської області Державної
податкової служби на її
правонаступника - Державну податкову
інспекцію у Київському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області.

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області -
відхилити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2012 р. у
справі № 2а-4205/12/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя підпис І.В. Приходько
Судді: підпис І.О. Бухтіярова підпис
М.І. Костенко