Справа № 2а-710/10/0770
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року Справа №
9104/105899/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Глушка І.В.,

за участю секретаря судового засідання
Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
малого підприємства «Полімер і К» на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 24 листопада
2010 року по справі за позовом малого
підприємства «Полімер і К» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції про скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

мале підприємство «Полімер і К»
звернулось в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в якому просило
скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача №
/0 та № /0 від 23.02.2010 року.

Постановою Закарпатського
окружного адміністративного суду від 24
листопада 2010 року у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
суду першої інстанції мале
підприємство «Полімер і К» оскаржило
його в апеляційному порядку, вважає, що
постанова винесена з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що
відмовляючи у позові суд виходив із
змісту теорії Цивільного Кодексу, щодо
визнання правочинів не дійсними і
дійшов висновку, що є наявний факт
нікчемного правочину у приватного
підприємця ОСОБА_1, де суд спирався на
Акти та висновки Свалявської МДПІ , але
при цьому суд не залучав до справи
самого приватного підприємця ОСОБА_1 і
Свалявську МДПІ, тобто у вказаній
постанові суд брав до уваги акти
юридичної особи і підприємця ОСОБА_1,
які не були сторонами процесу, але
докази який суд брав до уваги, і тим
самим не спростував по суті доводи
позовної заяви, а саме:

накладна № К-11 від 12 травня 2008 року та
податкова накладна від 12.05.2008 року, щодо
отримання підприємством від п/п ОСОБА_1
- плівки поліетиленової на загальну
суму 207000, 00 грн. при цьому позивачем
було повністю сплачено податок 20 % в
сумі 34 500, 00 грн., тобто повністю
виконано сплату податку, як цього
вимагає спеціальний закон, а тому
трактування Мукачівської ОДПІ, щодо
невизнання накладної № К-11 від 12 травня
2008 року та податкової накладної від
12.05.2008 року, як мнимої і удаваної
суперечить вимогам чинного
законодавства і припущення та доводи
суду є явно протиправними, оскільки не
можна зараховувати податок в сумі 34 500,
00 грн. і при цьому стверджувати, що
накладна № К-11 від 12 травня 2008 року та
податкова накладна від 12.05.2008 року є
мнимою і удаваною.

З наведеного вище просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступнихм міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
Мукачівською об'єднаною державною
податковою інспекцією Закарпатської
області проведено перевірку позивача,
за результатами якої складено Акт №
213/23-01/32617126 від 15 лютого 2010 року «Про
результати планової виїзної перевірки
МПП «Полімер і К» з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 жовтня 2006
року по 30 вересня 2009 року, на підставі
якого податковим органом винесено та
надіслано позивачу податкові
повідомлення-рішення від 23 лютого 2010
року № /0 на суму 64687,50 грн. та №
/0 на суму 51750 грн.

Позивачем як доказ дотримання вимог
податкового законодавства та
виконання угоди і сплати податку на
додану вартість надано накладну № К-11
від 12.травня 2008 року та податкову
накладну від 12 травня 2008 року.

Крім того судом встановлено, що 23
березня 2009 року працівниками
Свалявської міжрайонної державної
податкової інспекції складено акт №
13/1700/НОМЕР_1 про результати
позапланової документальної перевірки
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків, зборів
(обов'язкових платежів) суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, згідно якого,
фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не
сплачував ПДВ, податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності. Відсутні підтверджуючі
документи для оформлення перевезення
вантажу. Відсутні дані про наявність
будь-яких складських приміщень
(власних, орендованих) у всіх суб'єктів,
залучених до схеми постачання як
лісопродукції при продажу, так і
мінеральної води, безалкогольних
напоїв, поліетиленової плівки, тощо -
при придбанні.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що згідно ч.1 ст. 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Відповідно
до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Загальні положення про купівлю-продаж
встановлюють для покупця обов'язок
вчинити дії, які відповідно до вимог, що
звичайно ставляться, необхідні з його
боку для забезпечення передання та
одержання товару, якщо інше не
встановлено договором або актами
цивільного законодавства. У разі коли
сторони не визначають у договорі
поставки порядок приймання-передачі
продукції, застосовуються положення
Інструкцій про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання за кількістю і якістю,
затверджені постановами Державного
арбітражного Союзу РСР від 15 червня 1965
року №П-6 і від 25 квітня 1966 р. №П-7 (такі
постанови чинні та використовуються по
даний час на підставі Постанови
Верховної Ради України від 12 вересня 1991
року).

Відповідно ст.2 Інструкції при поставці
товарів і створення умов для
своєчасного і правильного приймання
утримувачем відправник (постачальник)
зобов'язаний: а) дотримуватись
встановлених правил пакування і
затарювання продукції, маркування і
опломбування окремих місць; в) чітке і
правильне оформлення документів, що
засвідчують якість і комплектність
продукції, що доставляється (технічний
паспорт, сертифікати, посвідчення
якості і ін..), відвантажувальних та
розрахункових документів,
відповідність вказаних в них даних про
якість та комплектність продукції
фактичній якості та комплектності її.
Відповідно п.5 Інструкції при прийманні
товарів як передбачено правилами, що
діють на транспорті (перевезення),
одержувач зобов'язаний витребувати від
органу транспорту складання
комерційного акту «відмітки на
товарно-транспортній накладній або
складання акта - при доставці вантажу
автомобільним транспортом). Відповідно
до п. 12 Інструкції приймання продукції
по кількості проводиться відповідно
транспортним і супровідним документам
(рахунки-фактури, специфікації, описи,
пакувальні ярлики і ін.) відправника
(виробника). Згідно п. 22 Інструкції для
приймання продукції виділяються особи,
компетентні (по роду роботи, по освіті,
по досвіду трудової діяльності) по
питанню визначення якості і
комплектності продукції, що підлягає
прийманню. Відповідно до п. 26.
Інструкції акт приймання продукції
затверджується керівником або
заступником керівника
підприємства-одержувача не пізніше чим
на наступний день після складання акту.
Згідно п. 28 Інструкції акт приймання
продукції по кількості реєструються і
зберігаються у порядку, встановленому
на підприємстві-одержувачі.

Акти приймання продукції,
товарно-транспортні накладні з
відмітками про передачу та отримання
ТМЦ від ПП ОСОБА_1 відсутні у МПП
«Полімер і К».

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. При цьому
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Згідно ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна
сторона(продавець) передає або
зобов'язується передати майно(товар) у
власність другій стороні(покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму. Предметом
договору купівлі-продажу може бути
товар, який є у продавця на момент
укладення договору або буде створений
(придбаний, набутий) продавцем у
майбутньому (ст.656 ЦК України). Згідгно
ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу. Продавець
повинен одночасно з товаром передати
покупцеві його приналежності та
документи (технічний паспорт,
сертифікат якості тощо), що стосуються
товару та підлягають переданню разом
із товаром відповідно до договору або
актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.658 ЦК України право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків.
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення. Моментом виконання
обов'язку продавця щодо передачі
товару згідно ст.664 ЦК України є:
вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар; надання
товару в розпорядження покупця, якщо
товар мав бути переданий покупцеві за
місцезнаходженням товару.

Відповідно до п.2 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Згідно п.1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно
ст. 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільною законодавства, а також
моральним засадам суспільства,
волевиявлення учасника правочину мас
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинитися у формі, встановленій
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.
228 ЦК України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Згідно п.19 ст. 2 Бюджетного кодексу
України доходи бюджету - усі податкові,
неподаткові та інші надходження на
безповоротній основі, справляння яких
передбачено законодавством України
(включаючи трансферти, дарунки, гранти).
Згідно ст. 9 БК України доходи бюджету
класифікуються за такими розділами:
податкові надходження, неподаткові
надходження, доходи від операцій з
капіталом, трансферти, а згідно ч.2
вказаної статті податковими
надходженнями визнаються передбачені
податковими законами України
загальнодержавні і місцеві податки,
збори та інші обов'язкові платежі.

Крім того суд першої інстанції
зазначив, що згідно п.п. 3.2.1 п.3.2 ст. 3
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» визначено, що у випадках коли
платник податків згідно із законами з
питань оподаткування уповноважений
утримувати податок, збір (обов'язковий
платіж), якими оподатковуються інші
особи, у тому числі податок на додану
вартість, а також будь-які інші податки,
що утримуються з джерела виплати, сума
таких податків, зборів (обов'язкових
платежів) вважається бюджетним фондом,
який належить державі або
територіальній громаді та створюється
від їх імені.

Відповідно до п 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності. Згідно п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5
цього ж Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці. Відповідно до
п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 згаданого Закону не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

З урахуванням викладеного суд першої
інстанції вважав, що отримання права на
податковий кредит з ПДВ, коштів які не
були сплачені до бюджету, спрямоване на
незаконне заволодіння майном держави,
а за змістом ч. 1 ст. 228 ЦК України
правочин спрямований на незаконне
заволодіння майном держави, вважається
таким, що порушує публічний порядок, а
отже згідно з ч. 2 згаданої статті є
нікчемним, тому правочин між МПП
«Полімер і К» та контрагентом -
приватним підприємцем ОСОБА_1 з приводу
купівлі поліетиленової плівки
завідомо суперечать інтересам держави
і суспільства, порушує публічний
порядок, а тому є нікчемними згідно з ч.2
ст. 215 та згідно ч. 2 ст.228 ЦК України і
визнання таких правочинів недійсними
судом не вимагається.

Проте суд апеляційної інстанції з
такими доводами суду першої інстанції
не погоджується.

Як зазначалось вище у лютому 2010 року
відповідачем проведено планову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.06 р. по
30.09.09р., за результатами якої складено
акт від 15.02.10 №213/23-01/32617126 згідно якого
встановлено порушення позивачем ч.1
ст.203, ч.2 ст.215, та ч.2 ст.228 Цивільного
кодексу України, та п.п.5.2.1 п.5.2 і п.п.5.3.9.
п.5.3 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» і
п.п.7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», внаслідок
чого занижено податок на прибуток на
суму 43 125,00 грн. і зменшено суму
податкового кредиту на 34 500,00 грн. До
такого висновку податковий орган
прийшов виходячи з того, що позивач у
другому кварталі 2008 року придбав від ПП
ОСОБА_1 поліетиленову плівку на суму 172
500,00 грн. без ПДВ. Придбані витрати від
ПП ОСОБА_1 позивач відніс до складу
валових витрат, які відображаються у
рядку 04.1 «Витрати на придбання товарів
(робіт, послуг) декларації на прибуток.
Крім того, контролюючий орган зазначив
про відсутність у контрагента позивача
необхідних матеріальних та технічних
можливостей для ведення господарської
діяльності, що також свідчить про
нікчемність укладеного правочину. На
підставі вище згаданого акту перевірки
відповідачем прийнято оскаржувані
податкові повідомлення-рішення №
/0 та № /0 від 23.02.2010 року.

Як уже зазначав суд першої інстанції
відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємства» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку в грошовій,
матеріальній або нематеріальній формі,
здійснюваних як компенсація вартості
товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності. Згідно п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 цього
ж Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії, з урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.
Відповідно до п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 даного
Закону не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

При цьому колегія суддів зазначає, що
згідно п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг). Відповідно до
положень пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 зазначеного
Закону податковий кредит звітного
періоду складається із суми податків,
сплачених (нарахованих) платником
податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг),
вартість яких відноситься до складу
валових витрат виробництва (обігу) та
основних фондів чи нематеріальних
активів, що підлягають амортизації. Не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп.7.2.6
цього пункту) (пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 даного
Закону).

Отже, підставою для не включення до
складу валових витрат є відсутність
будь-яких розрахункових, платіжних та
інших документів, а наявність у
платника податків виданої йому
продавцем товару податкової накладної,
оформленої з дотриманням вимог чинного
законодавства, є підставою для
формування податкового кредиту.

Суд апеляційної інстанції також
зазначає, що для кваліфікації
правочину за ст.228 Цивільного кодексу
України має враховуватись вина
сторони, внаслідок чого необхідно
довести наявність умислу у сторін при
укладенні та вчиненні конкретного
правочину щодо настання певних
протиправних наслідків. Наявність чи
відсутність певних обставин
встановлюється на підставі будь-яких
фактичних даних, що мають значення для
справи, та які є доказами у розумінні
ст.69 КАС України та відповідають
встановленим процесуальним законом
критеріям належності, допустимості та
достовірності таких доказів. Тому, за
обставин, які склалися у даній спірній
ситуації, визнанню правочину як
такого, що є нікчемний, повинен
передувати або вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який би набрав
законної сили, або рішення суду про
визнання правочину недійсним. Однак
при розгляді справи таких доказів ні
судом першої інстанції а ні
апеляційної не встановлено.

Крім того посилання відповідача у акті
перевірки та суду першої інстанції на
положення ст. 203, 215 Цивільного кодексу
України є безпідставними, бо зазначені
норми можуть використовуватися лише
при визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку. Статтею 204 Цивільного
кодексу України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Згідно ч.1 ст.215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст.203 цього Кодексу,

Не заслуговують на увагу також
посилання контролюючого органу щодо
відсутності у контрагента позивача
необхідних умов для ведення
господарської діяльності, оскільки
наявність або відсутність таких умов у
контрагента господарюючого суб'єкта не
є передумовою для визначення
господарської компетенції останнього
та не має правового значення для
вирішення питання про наявність наміру
сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених укладеною
угодою або порушення певних правил
оподаткування.

Крім того чинне законодавство України
не ставить в залежність виникнення у
платника ПДВ права на податковий
кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання, зокрема, тим,
який не був постачальником товарів
(послуг), на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту. Дана правова
позиція викладена в постанові
Верховного Суду України від 31.01.11 у
справі №21-47а10 і вказана постанова суду
у відповідності до вимог ч.1 ст.244-2 КАС
України є обов'язковою для всіх судів
України, і останні зобов'язані привести
свою судову практику згідно з даним
рішенням Верховного Суду України.

Також колегія суддів відмічає, що факт
використання поліетиленової плівки у
господарський діяльності позивача не
заперечив представник податкового
органу, а перевіркою останнього не
встановлено доказів отримання такої
плівки від інших контрагентів.

Тому суд апеляційної інстанції дійшов
переконання, що між позивачем та ПП
ОСОБА_1 фактично було здійснено
господарську операцію з придбання
товару (поліетиленової плівки),
реальність і належне виконання якої
підтверджується наявними в матеріалах
справи відповідно оформленими до
законодавства первинними документами
(видатковою та податковою накладними
від 12.05.08 №К-11). Відтак, з урахуванням
положень п.п.7.4, п.п.7.5 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
позивачем підставно було сформовано
податковий кредит на підставі виданих
контрагентом належно оформлених
податкових накладних та повністю
обґрунтовано і правомірно віднесено
витрати на придбання поліетиленової
плівки до складу валових витрат.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає, що постанову суду
першої інстанції слід скасувати, бо
висновки суду не відповідають
матеріалам справи і така прийнята з
порушенням норм матеріального права, а
позовні вимоги - задовольнити.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 3 ч. 1 ст.
198, ст. 202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу малого підприємства
«Полімер і К» задовольнити, скасувати
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 24 листопада
2010 року по справі № 2а-710/10/0770.

Прийняти нову постанову, якою позов
малого підприємства «Полімер і К»
задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення №
/0 та № /0 від 23.02.2010 року

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

І.В. Глушко

Повний текст ухвали виготовлений 07.11.2014
року