Справа № 810/1001/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/1001/14
Головуючий у 1-й інстанції: Терлецька
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

11 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В.,
Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 06.03.2014 року
у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради
України, народного депутата України -
Мостіпан Уляни Миколаївни, третя особа
- Державне казначейство України, про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2009 року ОСОБА_2 (далі - Позивач,
ОСОБА_2) звернувся до Київського
окружного адміністративного суду з
позовом до Апарату Верховної Ради
України (далі - Відповідач-1, Апарат ВР
України), народного депутата України -
Мостіпан Уляни Миколаївни (далі -
Відповідач-2, Мостіпан У.М.), третя особа
- Державне казначейство України, про:
визнання незаконною бездіяльності
Відповідача-1 та Відповідача-2 щодо
ненадання Позивачу відпустки для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за його заявами до
Відповідачів від 09.10.2008 року; визнання
незаконною бездіяльності Мостіпан У.М.
щодо ненадання ОСОБА_2 письмової
відповіді на його заяву від 09.10.2008 року
про надання відпустки для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку; визнання незаконним
розпорядження керівника Апарату ВР
України Зайчука В.О. від 24.10.2008 року №
9216, яким Позивача звільнено з посади
помічника-консультанта народного
депутата України Мостіпан У.М. за
прогул без поважних причин та
зобов'язання поновити ОСОБА_2 на даній
посаді; зобов'язання стягнути
солідарно з Відповідача-1 та народного
депутата України Мостіпан У.М. на
користь Позивача середній заробіток за
час вимушеного прогулу в сумі, яка буде
визначена на момент ухвалення судового
рішення за період з 08.10.2008 року і по день
ухвалення судового рішення.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 10.06.2010 року
позов задоволено частково: змінено
формулювання причини звільнення
Позивача, зазначеної у розпорядженні
керівника Відповідача-1 від 24.10.2008 року
№ 9216, «за прогул без поважних причин»
на «у зв'язку з внесенням народним
депутатом України Мостіпан У.М.
письмового подання»; змінено дату
звільнення ОСОБА_2, зазначену у
розпорядженні керівника Апарату ВР
України від 24.10.2008 року № 9216, з 07.10.2008
року на 21.10.2008 року; стягнуто з
народного депутата України Мостіпан
У.М. на користь Позивача середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
розмірі 943,60 грн.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.02.2011 року
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без
задоволення, а постанову від 10.06.2010 року
- без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 23.01.2014 року частково
задоволено касаційну скаргу Позивача -
скасовано постанову Київського
окружного адміністративного суду від
10.06.2010 року та ухвалу Київського
апеляційної адміністративного суду
від 24.02.2011 року, а справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому, скасовуючи рішення суду
апеляційної та першої інстанції, Вищий
адміністративний суд України зазначив,
що суди дійшли невірного висновку про
те, що самого по собі подання народного
депутата України достатньо для
звільнення помічника-консультанта, а
тому зміна формулювання причини
звільнення ОСОБА_2 є наслідком
помилкового застосування норм
матеріального права.

Враховуючи уточнені позовні вимоги
Позивач, просив: визнати незаконним та
скасувати розпорядження керівника
Відповідача-1 від 24.10.2008 року № 9216, яким
позивача було звільнено з посади
помічника-консультанта народного
депутата України Мостіпан У.М. за
прогул без поважних причин; зобов'язати
Апарат ВР України видати розпорядження
про звільнення позивача з посади
помічника-консультанта з 12.12.2012 року у
зв'язку з припиненням повноважень
народного депутата України; стягнути
солідарно з Відповідачів на користь
ОСОБА_2 94786,67 грн. середнього заробітку
за час вимушеного прогулу за період з
22.10.2008 року по 31.05.2012 року та різниці в
заробітку за час виконання Позивачем
нежчеоплачуваної роботи за період з
01.06.2012 року по 12.12.2012 року.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 06.03.2014 року
у задоволенні адміністративного
позову відмовлено повністю. При цьому
суд першої інстанції, керуючись
висновками суду касаційної інстанції,
виходив з того, що Позивача було
правомірно звільнено з роботи та
правильно сформульовано причину
звільнення.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, Позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою позовні вимоги задовольнити
повністю. При цьому посилається на
порушення судом норм матеріального
права.

Сторони, будучи належним чином
повідомленими про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явились, а тому справа
розглядалась за наявними у ній
матеріалами у порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, повно та всебічно
дослідивши обставини справи, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої
інстанції, 04.12.2007 року Позивач
звернувся до Відповідача-2 із заявою
про зарахування його на посаду
помічника-консультанта народного
депутата України з поширенням дії
Закону України «Про державну службу»
за строковим трудовим договором на
строк його депутатських повноважень.

Розпорядженням Керівника Апарату ВР
України від 14.12.2007 № 9010 ОСОБА_2 було
зараховано на посаду
помічника-консультанта народного
депутата України з 04.12.2007 року та
присвоєно сьомий ранг державного
службовця. Окрім того, зазначеним
розпорядженням Позивачу було
встановлено заробітну плату.

Про зарахування ОСОБА_2 на посаду
помічника-консультанта народного
депутата України 04.12.2007 року був
зроблений запис в трудовій книжці
наступного змісту: «зарахований на
посаду помічника-консультанта
народного депутата України Мостіпан
У.М. на час її депутатських повноважень
з поширенням дії Закону України «Про
державну службу».

Як вбачається з матеріалів справи,
Позивач 09.10.2008 року звертався до
Відповідача-2 із заявою, в якій просив
надати йому з наступного дня після
отримання Відповідачем-2 цієї заяви
відпустку по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку. В заяві
ОСОБА_2 посилався на норми ст. 20 Закону
України «Про відпустки» та ст. ст. 179, 181
КЗпП України.

Згідно копії повідомлення про вручення
до поштового відправлення, яким
Відповідачу-2 було направлено заяву від
09.10.2008 року, останній отримав зазначену
заяву 10.10.2008 року.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 20.10.2008 року між Мостіпан
У.М. та помічниками-консультантами
народного депутата України Кічею Т.Г.
та ОСОБА_6 було складено акт, зі змісту
якого випливає, що 20.10.2008 року після
отримання поштою заяви про надання
відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2
був запрошений (по телефону) особисто
Відповідачем-2 на зустріч для того, щоб
надати пояснення щодо відсутності
Позивача на роботі з 08.10.2008 року. Крім
того, Мостіпан У.М. просила ОСОБА_2
зазначити причини неповідомлення
Відповідача-2 про фактичне
невиконнання Позивачем обов'язків
помічника-консультанта. У відповідь на
таке запрошення, відповідно до акта,
останній послався на заяву від 09.10.2008
року, надіслану поштою, та відмовився
від зустрічі та надання будь-яких інших
пояснень. Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_2 вищевикладені обставини
не заперечувались.

Мостіпан У.М. 21.10.2008 року звернулась до
Керівника Апарату ВР України з
поданням, в якому просила звільнити
Позивача з посади
помічника-консультанта народного
депутата України з 08.10.2008 року на
підставі п. 4.5 Постанови Верховної Ради
України від 13.10.1995 року «Про
затвердження Положення про
помічника-консультанта народного
депутата України» № 379/95-ВР, вказавши
дві підстави для звільнення:
недобросовісне виконання обов'язків
помічника-консультанта та прогул, який
ОСОБА_2 допустив, не вийшовши на роботу
з 08.10.2008 року.

Розпорядженням керівника Апарату ВР
України від 24.10.2008 року № 9216 (далі -
Розпорядження № 9216) Позивача з 07.10.2008
року було звільнено з посади
помічника-консультанта народного
депутата України Мостіпан У.М. за
прогул без поважних причин на підставі
наступних документів: подання
Відповідача-2 від 21.10.2008 року № 100 (т. І,
а.с. 101), акт від 20.10.2008 року (т. 1, а.с.29),
доповідна записка голови фракції БЮТ у
Миронівській районній раді (т. І, а.с. 103),
доповідна записка
помічника-консультанта народного
депутата України (т. І, а.с. 104).

На підставі встановлених вище
обставин, виходячи з системного
аналізу приписів ст. 20 «Про відпустки»,
ст. 34 Закону України «Про статус
народного депутата України», ст. ст. 21, 40
Кодексу законів про працю України, ст. 30
Закону України «Про державну службу»,
п. п. 3.1, 4.5 Положення про
помічника-консультанта народного
депутата України, затвердженого
постановою Верховної Ради України від
13.10.1995 року № 379/95-ВР, суд першої
інстанції дійшов висновку про
правомірність дій Відповідачів щодо
звільнення Позивача з роботи та
видання відповідного розпорядження,
оскільки останнім не доведено факту
перебування на робочому місці 08.10.2008
року, а тому Відповідач-2 правомірно
зазначив підставу для звільнення:
прогул без поважних причин.

З таким висновком суду першої
інстанції не можна не погодитися з
огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 34 Закону України «Про
статус народного депутата України»
(далі - Закон) помічники-консультанти
народного депутата працюють за
строковим трудовим договором на
постійній основі чи за сумісництвом
або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного
депутата перебувають у штаті державних
підприємств, установ, організацій або
за заявою народного депутата
прикріплюються для кадрового та
фінансового обслуговування до
виконавчих комітетів відповідного
органу місцевого самоврядування, а у
містах Києві та Севастополі до
секретаріатів міських рад. На чотирьох
помічників-консультантів народного
депутата поширюється дія Закону
України «Про державну службу» , їм
присвоюється не вище ніж сьомий ранг
державного службовця четвертої
категорії, вони прикріплюються для
кадрового та фінансового
обслуговування до Апарату Верховної
Ради України або до виконавчих
апаратів органів місцевого
самоврядування.

Як вбачається з показів свідка ОСОБА_8,
Позивач здійснював свою діяльність як
помічник-консультант народного
депутата в орендованому ОСОБА_8
приміщенні автостанції «Миронівка» (м.
Миронівка, вул. 40-річчя Перемоги, буд.
2-А). При цьому останній вказує на те, що
ОСОБА_2 за зазначеною адресою перебував
і працював у період із 07.10.2008 року по
21.10.2008 року, орендну плату за
використання приміщення сплачував
самостійно.

Враховуючи те, що
помічники-консультанти народного
депутата можуть перебувати лише у
штаті державних підприємств, установ,
організацій або бути прикріпленими до
відповідних виконавчих комітетів
органів місцевого самоврядування,
Позивач, виконуючи свої обов'язки у
орендованому іншою особою приміщенні
(за яке сплачував самостійно), діяв
всупереч приписам ч. 3 ст. 34 Закону.

Крім того, беручи до уваги письмові
пояснення помічника-консультанта Кічі
Т.Г. та голови фракції БЮТ у
Миронівській районній раді, слід
зазначити, що громадська приймальня
Відповідача-2 знаходиться у приміщенні
Миронівської районної ради. З
доповідних записок вищезазначених
осіб також вбачається, що ОСОБА_2 з
19.09.2008 року по 20.10.2008 року прийом
громадян не вів, а приміщення
знаходиться у занедбаному стані (т. І,
а.с. 103, 104). Дані обставини Позивачем не
заперечувалися.

Приписами п. 3.1. Положення про
помічника-консультанта народного
депутата України, затвердженого
постановою Верховної Ради України від
13.10.1995 року № 379/95-ВР, визначено що,
персональний підбір кандидатур на
посаду помічника-консультанта,
організацію їх роботи та розподіл
місячного фонду оплати праці здійснює
особисто народний депутат України,
який несе відповідальність щодо
правомірності своїх рішень.

Отже, Відповідач-2 як роботодавець
Позивача має право контролювати
дотримання останнім своїх посадових
обов'язків, зокрема, перевіряти
наявність помічника-консультанта на
робочому місці у робочий час.

Таким чином, враховуючи діяльність
ОСОБА_2 в орендованому кабінеті,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
неможливості Відповідачів встановити
факт здійснення Позивачем 08.10.2008 року
саме повноважень
помічника-консультанта, а не надання
інших юридичних послуг.

Разом з тим, колегія суддів критично
оцінює посилання Апелянта на дані
журналу обліку особистого прийому
громадян громадської приймальні ВО
«Батьківщина» та БЮТ ТВО № 89, оскільки
даний документ складений Позивачем
самостійно, у довільній формі, не
засвідчений та не підтверджений
особами, яким ОСОБА_2 був підлеглий
відповідно до посади, чи особами, щодо
яких містяться відомості у зазначеному
журналі.

Поряд з іншим, оцінюючи доводи Позивача
про неправомірність винесення
Розпорядження № 9216 та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, варто зазначити наступне.

Відповідно до ст.21 Кодексу законів про
працю України (далі - КЗпП України) -
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Приписами ч.1 п.4.5 Положення про
помічника-консультанта народного
депутата України, затвердженого
постановою Верховної Ради України від
13.10.1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення)
визначено, що, крім загальних підстав,
передбачених Кодексом законів про
працю України та Законом України «Про
державну службу», помічник-консультант
народного депутата України може бути
звільнений: 1) за письмовим поданням
народного депутата України Керівнику
Апарату Верховної Ради України,
керівнику виконавчого комітету
(апарату) відповідного органу
місцевого самоврядування, а у містах
Києві та Севастополі - секретаріату
міської ради, до якого прикріплений
помічник-консультант народного
депутата України для кадрового та
фінансового обслуговування, чи
керівнику державного підприємства,
установи, організації, у штаті яких він
перебуває; 2) у разі припинення
повноважень народного депутата
України - з дати їх припинення.

Згідно ст. 40 КЗпП України встановлено
загальні підстави розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу. Серед таких підстав п. 4 ст.40
КЗпП України передбачено таку підставу
для звільнення як прогул (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Крім загальних пістав, передбачених
положеннями ст. 40 КЗпП України,
державна служба припиняється у
випадках, визначених ст. 30 Закону
України «Про державну службу»: 1)
порушення умов реалізації права на
державну службу; 2) недотримання
пов'язаних із проходженням державної
служби вимог, передбачених статтею 16
цього Закону; 3) досягнення державним
службовцем граничного віку
проходження державної служби; 4)
відставки державних службовців, які
займають посади першої або другої
категорії; 5) виявлення або виникнення
обставин, що перешкоджають перебуванню
державного службовця на державній
службі; 6) відмови державного службовця
від прийняття або порушення Присяги,
передбаченої статтею 17 цього Закону; 7)
неподання або подання державним
службовцем неправдивих відомостей
щодо його доходів, передбачених
статтею 13 цього Закону.

Реалізація права працівника на вихід у
відпустку по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
встановлена Законом України «Про
відпустки» та КЗпП України.

Відповідно до ст. 179 КЗпП України та ст.
18 Закону України «Про відпустки» на
підставі медичного висновку жінкам
надається оплачувана відпустка у
зв'язку з вагітністю та пологами
тривалістю 70 календарних днів до
пологів і 56 (у разі народження двох і
більше дітей та у разі ускладнення
пологів - 70) календарних днів після
пологів, починаючи з дня пологів. При
цьому така відпустка може бути
використана повністю або частинами
також батьком дитини, бабою, дідом чи
іншими родичами, які фактично
доглядають за дитиною.

З положень ч. 4 ст. 20 Закону України «Про
відпустки» випливає, що відпустка для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається за заявою
жінки або осіб, зазначених у частині
третій статті 18 цього Закону, повністю
або частково в межах установленого
періоду та оформляється наказом
(розпорядженням) власника або
уповноваженого ним органу.

Як вірно зауважено судом першої
інстанції, Відповідачем-2 не було
видано наказу (розпорядження) про
надання ОСОБА_2 відпустки на умовах
заяви від 09.10.2008 року, тому останній не
був уповноважений вийти у відпустку та
не виходити на роботу ні з 08.10.2008 року,
ні з 10.10.2008 року.

З огляду на вищевикладене, керівником
Апарату ВР України було правомірно
прийнято рішення про звільнення
Позивача з роботи у зв'язку з прогулом
без поважних причин та винесено
Розпорядження № 9216.

Крім того, враховуючи правомірність
Розпорядження № 9216, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог щодо
стягнення з Відповідачів середнього
заробітку Позивача за час вимушеного
прогулу, а також різниці в заробітку за
час виконання останнім нижче
оплачуваної роботи за період з 01.06.2012
року по 12.12.2012 року.

Таким чином суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право, зокрема, залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Згідно приписів ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія суддів із наведеними
висновками суду першої інстанції
погодилась, оскільки вони знайшли своє
підтвердження в ході апеляційного
розгляду справи. Судом було вірно
встановлено фактичні обставини справи,
надано належну оцінку дослідженим
доказам, прийнято законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права. У зв'язку з цим
колегія суддів вважає необхідним
апеляційну скаргу - залишити без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 06.03.2014 року
у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради
України, народного депутата України -
Мостіпан Уляни Миколаївни, третя особа
- Державне казначейство України, про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії, - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, а якщо її було прийнято
за наслідками розгляду у письмовому
провадженні, - через п'ять днів після
направлення їх копій особам, які беруть
участь у справі. Касаційна скарга на
судові рішення подається в порядку та
строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС
України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя
Степанюк А.Г.

Судді:
Кузьменко В. В.

Шурко О.І.