Справа № 825/2538/14
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/2538/14
Головуючий у 1-й інстанції: Д'яков
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

11 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко
Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі -
Грабовській Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
Головного управління Держземагентства
у Чернігівській області на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 20 серпня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Заступника прокурора
Чернігівської області до Головного
управління Держземагентства України у
Чернігівській області, треті особи:
ОСОБА_2, Державна інспекція сільського
господарства, Управління
Держземагентства України у
Чернігівському районі Чернігівської
області, про визнання протиправними та
скасування наказів, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року позивач - Заступник
прокурора Чернігівської області
звернувся до Чернігівського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до Головного
управління Держземагентства України у
Чернігівській області, треті особи:
ОСОБА_2, Державна інспекція сільського
господарства, Управління
Держземагентства України у
Чернігівському районі Чернігівської
області, про визнання протиправним та
скасування наказу Головного
управління Держземагентства у
Чернігівській області від 10.10.2013 року №
:10:000/00000913, яким ОСОБА_2 надано
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення у
власність земельної ділянки площею 2,0000
га для ведення особистого селянського
господарства на території
Киселівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області та наказу від 25.02.2014 року №
ЧН/:10:000/00002694, яким затверджено
проект землеустрою та надано у
власність ОСОБА_2 земельну ділянку
площею 2,0000 га (кадастровий номер
:10:000:7010) для ведення особистого
селянського господарства із земель
сільськогосподарського призначення
державної власності, розташовану на
території Киселівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 20 серпня 2014
року адміністративний позов
задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 20 серпня 2014
року та прийняти нову, якою в
задоволенні вимог відмовити. Свої
вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
судом першої інстанції не з'ясовано
обставин, що мають значення для справи,
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

У судове засідання не з'явилися всі
особи, які беруть участь у справі,
причини неявки суду невідомі, про
розгляд справи були повідомлені
належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
Головного управління Держземагентства
у Чернігівській області - залишити без
задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 20 серпня 2014
року - без змін виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову
задоволення позовних вимог суд першої
інстанції виходив з того, що спірна
земельна ділянка (біля с. Брусилів
Киселівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області) знаходиться поряд з водним
об'єктом - озеро Кругле, площа якого
складає приблизно 30-40 га. Водночас
перевіркою встановлено, що відстань
від поворотних точок спірної земельної
ділянки до урізу води не перевищує 54 м.,
при передбаченій Водним кодексом
Україні відстані 100 метрів. Отже спірні
накази прийнято не на підставі та не у
спосіб, передбачений чинним
законодавством України, тому суд
дійшов висновку про наявність підстав
для задоволення позову

Колегія суддів погоджується із
наведеними висновками суду першої
інстанції, оскільки вони знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено судом першої
інстанції, 16.09.2013 року до начальника
Головного управління Держземагенства
у Чернігівській області надійшла заява
від гр. ОСОБА_2, що проживає за адресою:
АДРЕСА_1, про надання дозволу на
розроблення документації із
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність у межах норм
безоплатної приватизації для ведення
особистого селянського господарства
орієнтованою площею 2,0 га із земель
державної форми власності на території
Киселівської сільської ради
Чернігівського району, яка
зареєстрована за вх. №0-3673/03-28. З копії
заяви вбачається, що до неї були додані
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки та копія паспортних даних і
ідентифікаційного номеру (а.с.24).

10.10.2013 року першим заступником
начальника Головного управління
Держземагенства у Чернігівській
області винесено наказ
№ЧН/:10:000/00000913 "Про надання дозволу
на розроблення документації із
землеустрою", яким ОСОБА_2 надано дозвіл
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки у
власність, розташованої на території
Киселівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області. Орієнтований розмір земельної
ділянки - 2,0 га, за цільовим
призначенням - для ведення особистого
селянського господарства (а.с.28).

В подальшому, Товариством з обмеженою
відповідальністю "Земпроект-Сервіс"
(юридична адреса: 03067, м. Київ, вул.
Антонова, 5а) виготовлено проект
землеустрою щодо відведення у
власність вищевказаної земельної
ділянки (а.с. 22).

Наказом Головного управління
Держземагенства у Чернігівській
області від 25.02.2014 року №
ЧН/:10:000/00002694 "Про затвердження
документації із землеустрою та надання
земельної ділянки у власність"
затверджено проект землеустрою та
надано у власність ОСОБА_2 земельну
ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер
:10:000:7010) для ведення особистого
селянського господарства із земель
сільськогосподарського призначення,
розташовану на території Киселівської
сільської ради Чернігівського району
Чернігівської області (а.с.42).

Згідно інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого
майна, наявної в матеріалах справи,
станом на 15.05.2014 відомості про
реєстрацію прав власності на земельну
ділянку за кадастровим номером
:10:000:7010 у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно
відсутні(а.с.43).

16.05.2014 року Державною інспекцією
сільського господарства в
Чернігівській області, на підставі
наказу від 29.04.2014 року №353, направлення
від 29.04.2014 року №338 та листа прокуратури
Чернігівської області, проведена
позапланова перевірка дотримання
вимог земельного законодавства, за
результатами якої складено акт №112
(а.с.9-12).

Перевіркою встановлено, що Головним
управлінням Держземагенства України у
Чернігівській області при передачі у
власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки
на території Киселівськї сільської
ради порушено вимоги статей 59, 60, 61, 84,
186-1 Земельного кодексу України та
статті 9 Закону України "Про експертизу
землевпорядної документації".

В акті перевірки вказано, що при
обстеженні спірної земельної ділянки
встановлено, що відстань від
поворотних точок вищевказаної
земельної ділянки до урізу води не
перевищує 54 метри.

Згідно листа управляння
Держземагентства у Чернігівському
районі №1064 від 15.05.2014 водний об'єкт
відповідно до картографічних
матеріалів значиться як озеро Кругле
(а.с.17).

Площа вказаного водного об'єкту
складає понад 3 га і становить
орієнтовно 30-40 га.

Згідно листа Деснянського басейнового
управління водних ресурсів за №03-01/97-02
від 16.05.2014 ширина прибережної захисної
смуги озера Старуха (Кругле) - 100 м.
(а.с.15-16).

Вважаючи вказані рішення
протиправними позивач звернувся до
окружного адміністративного суду з
даним позовом.

Обговорюючи правомірність вимог
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до наступного.

Відповідно до статті 1 Земельного
Кодексу України земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.

Статтею 2 Земельного кодексу України
передбачено, що земельні відносини - це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.
Суб'єктами земельних відносин є
громадяни, юридичні особи, органи
місцевого самоврядування та органи
державної влади. Об'єктами земельних
відносин є землі в межах території
України, земельні ділянки та права на
них, у тому числі на земельні частки
(паї).

Відповідно до статті 3 Земельного
кодексу України земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Як передбачено статтею 33 Земельного
кодексу України громадяни України
можуть мати на праві власності та
орендувати земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства, використання земель
особистого селянського господарства
здійснюється відповідно до закону.

Пунктом "б" частини 1 статті 81
Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі безоплатної
передачі із земель державної і
комунальної власності.

Норми безоплатної передачі земельних
ділянок громадянам визначені статтею
121 Земельного кодексу України.

Так, згідно з пунктом "б" частини 1
статті 121 Земельного кодексу України
громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності для ведення
особистого селянського господарства у
розмірі не більше 2,0 гектара.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу
України передбачено, що Центральний
орган виконавчої влади з питань
земельних ресурсів у галузі земельних
відносин та його територіальні органи
передають земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Суд зазначає, що правовідносини з
приводу набуття громадянами права
приватної власності на земельні
ділянки унормовані, зокрема,
положеннями частини 6 статті 118
Земельного кодексу України, згідно з
якою громадяни, зацікавлені в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку (частина 7 статті 118
Земельного кодексу України).

Статтею 1 Закону України від 22.05.2013 №858-IV
"Про землеустрій" визначено, що
графічні матеріали повинні
відображати місцезнаходження,
зовнішні межі земельної ділянки та
межі земель, обмежених у використанні і
обмежених (обтяжених) правами інших
осіб (земельних сервітутів), а також
розміщення об'єктів нерухомого майна,
природних ресурсів на земельній
ділянці.

Аналізуючи вищевказані положення
законодавства суд зазначає, що
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності до клопотання
додають графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки. Відсутність
вказаних документів, у розумінні
частини 7 статті 118 Земельного кодексу
України, є підставою для відмови у
наданні дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки.

Проте, відповідачем не надано суду
доказів того, що гр. ОСОБА_2 до
клопотання були додані графічні
матеріали, на яких би було зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, зовнішні межі земельної
ділянки та межі земель, обмежених у
використанні і обмежених (обтяжених)
правами інших осіб (земельних
сервітутів), а також розміщення
об'єктів нерухомого майна, природних
ресурсів на земельній ділянці.

Посилання відповідача на те, що
відомості про категорію земель та
склад угідь, наявність (відсутність)
обтяжень перевірялись на підставі
Довідки по формі 6-Зем, виданої
Управління Держземагентсва у
Чернігівському районі та інформації
про перелік обтяжень, суд до уваги не
бере, оскільки вказана довідка та
інформація про перелік обтяжень видана
у лютому 2014 року (а.с.25), а наказ №
ЧН/:10:000:00000913 "Про надання дозволу
на розроблення документації із
землеустрою" винесено - 10.10.2013 року,
тобто до перевірки вказаних обставин.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що
відповідачем під час розгляду
клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу
на розроблення документації із
землеустрою та прийняття спірного
наказу не дотримано вказаних
нормативно-правових актів, що в свою
чергу, свідчить про наявність підстав
для визнання протиправним та
скасування наказу Головного
управління Держземагенства у
Чернігівській області від 10.10.2013 року
№:10:000/00000913, яким ОСОБА_2 надано
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення у
власність земельної ділянки площею 2 га
для ведення особистого селянського
господарства на території
Киселівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області.

Крім того, колегія суддів погоджується
із висновками суду першої інстанції
щодо висновків, які стосуються
позовних вимог про визнання
протиправним та скасування наказу
Головного управління Держземагенства
у Чернігівській області від 25.02.2014 року
№ЧН/:10:000/00002694, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 8 статті 118
Земельного кодексу України проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки погоджується в порядку,
встановленому статтею 186-1 цього
Кодексу.

Абзацом 5 частини 3 статті 186-1
Земельного кодексу України
передбачено, що проект землеустрою
щодо відведення земельної ділянки,
зокрема, водного фонду підлягає
погодженню з центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері розвитку водного
господарства, а на території
Автономної Республіки Крим - з органом
виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань водного
господарства.

За положеннями частини першої статті 3
Водного кодексу України усі води (водні
об'єкти) на території України
становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 Водного кодексу
України визначає, що до водного фонду
України належать: поверхневі води:
природні водойми (озера), водотоки
(річки, струмки), штучні водойми
(водосховища, ставки) і канали; інші
водні об'єкти; підземні води та джерела;
внутрішні морські води та
територіальне море.

Відповідно до пункту "а" частини першої
статті 58 Земельного кодексу України та
статті 4 Водного кодексу України до
земель водного фонду належать землі,
зайняті морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями статті 4 Водного
кодексу України, статті 58 Земельного
кодексу України до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями статті 88
Водного кодексу України вздовж річок,
морів і навколо озер, водосховищ та
інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку №
434 у разі відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 Водного кодексу
України та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486, з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень частини першої
статті 84 Земельного кодексу України у
державній власності перебувають усі
землі України, крім земель комунальної
та приватної власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( пункт "г"
частини 4 статті 83 Земельного кодексу
України.

Випадки передачі земель водного фонду
до приватної власності, зокрема
громадян, передбачені положеннями
частини другої статті 59 Земельного
кодексу України.

Так, частиною першою статті 59
Земельного кодексу України
передбачено, що землі водного фонду
можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 гектарів).
Власники на своїх земельних ділянках
можуть у встановленому порядку
створювати рибогосподарські,
протиерозійні та інші штучні водойми
(частина друга статті 59 Земельного
кодексу України).

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб
(у тому числі рибництва (аквакультури),
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт,
догляду, розміщення та обслуговування
об'єктів портової інфраструктури і
гідротехнічних споруд тощо, а також
штучно створені земельні ділянки для
будівництва та експлуатації об'єктів
портової інфраструктури та інших
об'єктів водного транспорту. Землі
водного фонду можуть бути віднесені до
земель морського і річкового
транспорту в порядку, встановленому
законом (частина четверта статті 59
Земельного кодексу України).

Згідно частини 1, 2 статті 60 Земельного
кодексу України вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності
встановлюються прибережні захисні
смуги. Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною, зокрема, для
великих річок, водосховищ на них та
озер - 100 метрів.

Прибережні захисні смуги є
природоохоронною територією з режимом
обмеженої господарської діяльності. У
прибережних захисних смугах уздовж
річок, навколо водойм та на островах
забороняється, зокрема, розорювання
земель (крім підготовки ґрунту для
залуження і залісення), а також
садівництво та городництво (частина 1,2
статті 61 Земельного кодексу України).

Таким чином, діюче на час прийняття
оскаржуваного наказу законодавство,
встановлювало певний порядок передачі
земельної ділянки у прибережних
захисних смугах.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірна земельна ділянка (біля с.
Брусилів Киселівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області) знаходиться поряд з водним
об'єктом - озеро Кругле, площа якого
складає приблизно 30-40 га.

Перевіркою встановлено, що відстань
від поворотних точок спірної земельної
ділянки до урізу води не перевищує 54 м.,
при передбаченій Водним кодексом
Україні відстані 100 метрів.

Спірним наказом затверджено проект
землеустрою та передано у власність
ОСОБА_2 земельну ділянку, яка входить до
складу земель водного фонду України та
яка не може, відповідно до норм чинного
законодавства України, бути передана у
власність громадян.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що
відповідачем не враховано положень
статей 3, 4 Водного кодексу України,
статті 83 Земельного кодексу України та
не звернуто уваги на положення статей
19-21, 58-60, статті 88 Водного кодексу
України, Порядку № 434 і Постанови № 486,
що стало підставою для прийняття
заздалегідь протиправного рішення.

Аналогічна правова позиція була
викладена у рішенні Верховного Суду
України від 21.05.2014 (Справа № 6-16 цс 14).

Відповідно до частини 1 статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Відтак суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про наявність підстав
для задоволення позову, оскільки наказ
від 25.02.2014 року № ЧН/:10:000/00002694
прийнято не на підставі та не у спосіб,
передбачений чинним законодавством
України.

Крім того, згідно статті 125 Земельного
кодексу України та 334 Цивільного
кодексу України право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

На даний час право власності на спірну
земельну ділянку ОСОБА_2 ще не
зареєстровано, що підтверджується
інформаційною довідкою (а.с.43), тому не є
порушеним.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій
частині свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду не знайшли.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
належну оцінку дослідженим доказам. В
зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу
Головного управління Держземагентства
у Чернігівській області - залишити без
задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 20 серпня 2014
року - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254, 255 КАС України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного
управління Держземагентства України у
Чернігівській області - залишити без
задоволення.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 20 серпня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня її
складання в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Є.Пилипенко

Судді
Я.Б. Глущенко

С.Б. Шелест

.

Головуючий суддя
Пилипенко О.Є.

Судді:
Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.