Справа № 2а-1486/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/18879/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 02.11.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.03.2011 у
справі № 2а-13269/10/2670

за позовом Державної податкової
інспекції у Деснянському районі м.
Києва

до ОСОБА_4

про стягнення
заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2010 року Державною податковою
інспекцією до суду заявлений позов про
стягнення з ОСОБА_4 заборгованості з
податку з доходів фізичних осіб у
розмірі 36 765,90 грн.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено в повному обсязі, стягнуто з
ОСОБА_4 борг у сумі 36 765,90 грн.

Рішення обґрунтовано висновком про те,
що оскільки податкове повідомлення -
рішення, яким відповідачу визначено
податкове зобов'язання у сумі 36 765,90
грн., оскаржено не було, а тому є
узгодженим, то враховуючи несплату
зазначеної суми у визначені
законодавством строки, позовні вимоги
щодо стягнення боргу є цілком
обґрунтованими.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
направити справу на новий розгляд.

Вимоги касаційної скарги крім іншого
обґрунтовані неповним з'ясуванням
судами обставин щодо правомірності
донарахування відповідачеві
податковим органом податкового
зобов'язання, про стягнення якого як
податкового боргу заявлено позов.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
невиїзна перевірка щодо дотримання
вимог податкового законодавства з
питань нарахування податку з доходів
отриманих фізичною особою громадянкою
ОСОБА_4 за період з 01.01.2007 по 31.12.2007, за
підсумками якої складено акт від 28.08.2009
та встановлено порушення пп. 4.3.18 п. 4.3
ст. 4, пп. 9.6.2 п. 9.6 ст. 9 Закону України від
22.05.2003 № 889-IV "Про податок з доходів
фізичних осіб", що полягало у отриманні
доходу в сумі 264 953,00 грн. від операцій з
продажу цінних паперів, з якого не було
утримано та перераховано податок з
доходу.

На підставі акта перевірки Державна
податкова інспекція прийняла
податкове повідомлення-рішення від
08.10.2009 №/0, яким ОСОБА_4 визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 36 765,90 грн.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи податкове повідомлення-рішення
від 08.10.2009 №/0 було отримано
відповідачем особисто 14.10.2009 та не
оскаржувалось ні в адміністративному,
ні в судовому порядку. Також судами
встановлено, що в установлені строки
визначена сума податкового
зобов'язання відповідачем не була
сплачена, що і стало підставою для
позивача звернутися до суду з даним
позовом.

Суть спірних правовідносин полягає у
правомірності стягнення податкового
боргу з податку з доходів найманих
працівників, який виник внаслідок
несплати узгодженого податкового
зобов'язання.

У преамбулі Закону України від 21.12.2000 №
2181-III "Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами"
зазначено, що "цей Закон є спеціальним
законом з питань оподаткування, який
установлює порядок погашення
зобов'язань юридичних або фізичних
осіб перед бюджетами та державними
цільовими фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків
контролюючими органами, у тому числі за
порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, та
визначає процедуру оскарження дій
органів стягнення".

Статтею 14 Закону України "Про систему
оподаткування" визначено, що до
загальнодержавних податків і зборів
належить податок з доходів фізичних
осіб.

Отже, Закон № 2181-III застосовується до
стягнення коштів, встановлених Законом
про систему оподаткування податків і
зборів (обов'язкових платежів) і
санкцій за порушення, пов'язані зі
сплатою виключно цих платежів.

Згідно п. 1.2 ст. 1 Закону № 2181-III "Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами"
податкове зобов'язання - зобов'язання
платника податків сплатити до бюджетів
або державних цільових фондів
відповідну суму коштів у порядку та у
строки, визначені цим Законом або
іншими законами України.

Зобов'язання зі сплати податку з
доходів фізичних осіб виникло у
відповідача на підставі Закону України
від 22.05.2003 № 889-IV "Про податок з доходів
фізичних осіб".

Оскільки нормами цього Закону не
визначено окремого порядку при
стягненні коштів з підприємств та
фізичних осіб, його застосування
провадиться у порядку, встановленому
Законом № 2181-III.

У разі якщо платник податків не сплачує
узгоджену суму податкового
зобов'язання в установлені Законом №
2181-III строки, то ця сума визнається
сумою податкового боргу, внаслідок
чого до платника податків
застосовуються заходи щодо стягнення
боргу.

Податковий борг - це податкове
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), самостійно
узгоджене платником податків або
узгоджене в адміністративному чи
судовому порядку, але не сплачене в
установлений строк, а також пеня,
нарахована на суму такого зобов'язання
(п. 1.3 ст. 1 Закону № 2181-III).

Тобто виникнення податкового боргу є
юридичним фактом, який пов'язаний із
несплатою узгодженої суми податкового
зобов'язання протягом установленого
строку.

Як вже зазначалось вище, сума
податкового зобов'язання в розмірі 36
765,90 грн. є узгодженим, адже відповідач
не оскаржував його ні в
адміністративному, ні в судовому
порядку, та відповідно в силу закону є
податковим боргом.

Порядок погашення податкового боргу
регулюється нормами статей 6-15 Закону №
2181-III. При цьому ці норми не
передбачають зупинення процедур
погашення, у тому числі примусового
стягнення податкового боргу в разі
оскарження платником податків до суду
раніше узгодженої суми податкового
зобов'язання.

Відповідно до пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10
зазначеного Закону стягнення коштів та
продаж інших активів платника податків
провадяться не раніше тридцятого
календарного дня з моменту надіслання
йому другої податкової вимоги.

Саме після настання зазначених у п. 6.2
ст. 6 Закону № 2181-III обставин та з
урахуванням строку, передбаченого пп.
10.1.1 п. 10.1 ст. 10 Закону, виникає право на
звернення контролюючого органу із
позовом про стягнення податкового
боргу.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлених судами обставин,
контролюючим органом було дотримано
порядок та строки стягнення
податкового боргу, в тому числі
відповідачеві вручено першу та другу
податкові вимоги від 27.10.2009 № 156 від
03.02.2010 № 2/1 відповідно, що до
задовільного результату не призвело -
сума боргу відповідачем у
добровільному порядку погашена не
була.

Виходячи із наведеного, позовні вимоги
про стягнення податкового боргу є
обґрунтованими і підлягають
задоволенню незважаючи на
правомірність прийняття державним
податковим органом податкового
повідомлення - рішення, яким було
визначено позивачеві податкове
зобов'язання, узгоджене в апеляційному
порядку, та внаслідок несплати якого в
установлений строк виник такий
податковий борг.

За таких обставин суди попередніх
інстанцій цілком обґрунтовано дійшли
висновку про правомірність стягнення з
відповідача заборгованості з податку з
доходів фізичних осіб (найманих
працівників) у розмірі 36 765,90 грн.

Отже, переглянуті судові рішення
першої та апеляційної інстанцій у
справі відповідають приписам чинного
законодавства, а доводи касаційної
скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 02.11.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.03.2011 у
справі № 2а-13269/10/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко