Справа № 2а-387/10
Суддя: Гулид Р.М.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
Справа № 68064/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Гулида Р.М.,

суддів:
Каралюса В.М., Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу Залізничного відділу
соціального захисту Управління
соціального захисту Департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради на постанову Залізничного
районного суду міста Львова від 02.02.2010
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Залізничного відділу соціального
захисту Управління соціального
захисту Департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради про
нарахування та виплату допомоги по
догляду за дітьми до досягнення нею
трирічного віку, -

В С Т А Н О В
И В:

01.07.2009 року позивачка звернулася до
суду з вказаним вище позовом та просила
визнати неправомірними дії
відповідача щодо невиплати допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьохрічного віку за період з липня 2007
року до травня 2009 року.

Постановою суду першої інстанції позов
задоволено частково. Визнано дії
відповідача щодо невиплати та відмови
в перерахунку позивачу допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьохрічного віку неправомірними.
Зобов'язано відповідача здійснити
нарахування та виплату допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьохрічного віку за період з 09.07.2007
року по 31.12.2007 року відповідно до ст.15 ЗУ
«Про допомогу сім'ям з дітьми». В решті
позовних вимог відмовлено.

Постанову суду оскаржив відповідач
який в апеляційній скарзі вважає, що
суд першої інстанції прийняв незаконне
та необґрунтоване рішення та таке, що
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Просить скасувати постанову та
прийняти нову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку про наступне.

Судом встановивлено, що позивачка
30.11.2006 року народила дитину.

Статтею 46 Конституції України
громадянам гарантовано право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ
і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення;
створенням мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними. Пенсії,
інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Частиною першою статті 15 Закону
України від 21 листопада 1992 року № 2811-ХII
"Про допомогу сім'ям з дітьми" (далі -
Закон № 2811-ХII) передбачено, що допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

Частиною першої статті 14 зазначеного
Закону № 2811-ХII встановлено, що допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку виплачується щомісяця
з дня призначення допомоги по догляду
за дитиною по день досягнення дитиною
вказаного віку включно.

На підставі абзацу третього частини
другої статті 56, пунктів 7, 14 статті 71
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2007 рік" дію статті 15 Закону №
2811-ХII було зупинено.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09 липня 2007 № 6-рп щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень статей 29, 36, частини другої
статті 56, частини другої статті 62,
частини першої статті 66, пунктів 2, 7, 9,
13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46, статті 71,
статей 98, 101, 103, 111 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік"
визнані такими, що не відповідають
Конституції (є неконституційними).

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України, інші правові акти
або їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Отже, в період з 09 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року позивачці допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку повинна була
нараховуватись та виплачуватись в
розмірі встановленому частиною першою
статтею 15 Закону № 2811-ХII.

Разом з тим, стосовно позовних вимог
про нарахування та виплату допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за 2008-2009 років колегія
суддів зазначає наступне.

Так, до 01 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України від 28 грудня
2007 року № 107-VI "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України" -
правовідносини щодо виплати допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку регулювалися Законом
№ 2811-ХII, дія якого поширювалася на осіб,
не застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом України від 18 січня 2001 року №
2240-III "Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням" (далі - Закон № 2240-III), який
поширював свою дію на застрахованих у
зазначеній системі осіб. Розмір
допомоги також визначався цими
законами.

Зокрема, частиною першою статті 15
Закону № 2811-ХII передбачено, що допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України
від 28 грудня 2007 року № 107-VI "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" були
внесені відповідні зміни до Закону №
2811-ХII та Закону № 2240-III. Зокрема,
змінами до статті 13 Закону № 2811-ХII, його
дію поширено на застрахованих осіб, а
із Закону № 2240-III було виключено статті
40-44.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано
неконституційними низку положень
Закону України від 28 грудня 2007 року №
107-VI "Про Державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України", в тому
числі й пункту 25 розділу II цього Закону
щодо виключення статей 40-44 Закону №
2240-III.

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону України
від 28 грудня 2007 року № 107-VI "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" було
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з 01 січня 2009 року
відновили свою дію статті 13-15 Закону №
2811-ХII.

Отже, висновки суду про те, що положення
пункту 23 розділу ІІ Закону України від
28 грудня 2007 року № 107-VI "Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України", яким змінено положення
статей 13-15 Закону № 2811-ХII, залишалися
чинними у 2009 році, є помилковими, адже
свою дію відновили редакції цих статей
до внесення в них змін Законом України
від 28 грудня 2007 року № 107-VI "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України".

З аналізу наведених норм вбачається, що
виплата допомоги по догляду за дитиною
в періоди з 09 липня 2007 року по 31 грудня
2007 року та з 01 січня 2009 року позивачу як
особі, яка не застрахована у системі
соціального загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
регулювалася нормами спеціального
закону, яким є Закон № 2811-ХII. Висновки
судів попередніх інстанцій, щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог з 01 січня 2009 року є
помилковими.

Позовні вимоги в частині зобов'язання
відповідача здійснювати позивачці
виплату допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку,
передбачену статтею 15 Закону № 2811-ХII є
обґрунтованими, оскільки відповідно до
частини першої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Проте, частиною 2 ст. 99 КАС України (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатись
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС
України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволені
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
судом першої інстанції не враховано ту
обставину, що позивач пропустив строк
звернення до суду, оскільки звернувся з
позовом лише 01.07.2009 році, а на
застосуванні річного строку звернення
до суду наполягав відповідач, тому суд
приходить до висновку про необхідність
застосування строку звернення до суду,
визначеного ст. 99 КАС України щодо
позовних вимог позивача з 01.07.2007 року по
01.07.2008 року.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до
уваги дату звернення позивача до суду
із розглядуваним позовом, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
заявлений позов підлягає до часткового
задоволення за період з 01.01.2009 року до
досягнення дитиною трирічного віку.

З врахуванням викладеного вище, судом
першої інстанції прийнято незаконне
рішення, ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Рішення ухвалене не на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин справи, не
підтверджених тими доказами, які були
наявними у матеріалах справи.

Керуючись ст.195, ст.197, п.3 ч.1 ст.198, ст.202,
ч.2 ст.205, ст.207, ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О
В И В:

Апеляційну скаргу Залізничного
відділу соціального захисту
управління соціального захисту
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради задовольнити
частково, постанову Залізничного
районного суду міста Львова від 02.02.2010
року у справі №2а-387/10 скасувати та
прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дії Залізничного відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради щодо невиплати ОСОБА_1
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трьохрічного віку
неправомірними.

Зобов'язати Залізничний відділ
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради провести ОСОБА_1
перерахунок та виплату допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьохрічного віку, в розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років, за
період з 01 січня 2009 року до 30.11.2009 року
включно відповідно до ст. 15 Закону
України «Про державну допомогу сім"ям з
дітьми» та з урахуванням виплачених
сум.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Р.М. Гулид

Судді
В.М. Каралюс

С.М. Кузьмич