Справа № 826/4229/13-а
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року м. Київ
К/800/60808/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Заїки М.М., Стародуба О.П., -

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд справи
за позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення від 6 лютого 2013 року № 52-13,
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на ухвали Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29 березня 2013 року та від 30 квітня 2013
року і ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 27 березня 2013 року звернувся в
Окружний адміністративний суд міста
Києва із позовом, у якому просив
визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 6 лютого 2013 року № 52-13 про
відмову у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, зобов'язати відповідача
прийняти рішення про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 березня 2013 року
вказану позовну заяву залишено без
руху, позивачеві встановлено строк до 15
квітня 2013 року для усунення її
недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 квітня 2013 року
позовну заяву повернуто ОСОБА_1.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року апеляційну скаргу позивача
залишено без задоволення, а ухвали
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 29 березня 2013 року та від
30 квітня 2013 року - без змін.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення норм права,
просить скасувати ухвали Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29 березня 2013 року та від 30 квітня 2013
року і ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року та направити справу для
продовження розгляду.

Державна міграційна служба України
подала письмове заперечення на
зазначену касаційну скаргу, просить
таку залишити без задоволення, а судові
рішення - без змін.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

За перевіркою матеріалів справи
вбачається, що 27 березня 2013 року ОСОБА_1
звернувся в суд із позовом про визнання
неправомірним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 6 лютого 2013 року № 52-13 про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, і
зобов'язання відповідача прийняти
рішення про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 8 липня 2011
року № 3671-VI визначає порядок
регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

У частині 1 статті 12 вказаного Закону
встановлено, що рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, протягом
п'яти робочих днів з дня отримання
повідомлення про відмову можуть бути
оскаржені в установленому законом
порядку до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, а також до суду у
строки, встановлені цим Законом.

Поважність причин пропуску строку
звернення до суду з даним
адміністративним позовом позивач
обґрунтовував тим, що повідомлення про
відмову у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, від 18 лютого 2013 року № 25 ним
отримано 19 березня 2013 року, при цьому
будь-яких доказів, які б це
підтверджували, до суду не надав.

Разом з тим, при викладенні обставин
справи щодо оскаржуваного рішення,
ОСОБА_1 у позовній заяві вказав, що
повідомлення від 18 лютого 2013 року № 25
йому було вручене 19 лютого 2013 року.

Статтею 106 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено вимоги
до позовної заяви.

Відповідно до пунктів 3, 5 частини 1
статті 107 Кодексу адміністративного
судочинства України суддя після
одержання позовної заяви з'ясовує, чи
відповідає позовна заява вимогам,
встановленим статтею 106 цього Кодексу,
та чи подано адміністративний позов у
строк, установлений законом (якщо
адміністративний позов подано з
пропущенням встановленого законом
строку звернення до суду, то чи
достатньо підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до суду
поважними).

Згідно частини 1 статті 108 Кодексу
адміністративного судочинства України
суддя, встановивши, що позовну заяву
подано без додержання вимог,
встановлених статтею 106 цього Кодексу,
постановляє ухвалу про залишення
позовної заяви без руху, у якій
зазначаються недоліки позовної заяви,
спосіб їх усунення і встановлюється
строк, достатній для усунення
недоліків. Копія ухвали про залишення
позовної заяви без руху невідкладно
надсилається особі, що звернулася із
позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 березня 2013 року
позовну заяву ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення від 6 лютого 2013 року № 52-13,
зобов'язання вчинити дії було залишено
без руху, позивачеві встановлено строк
до 15 квітня 2013 року для усунення її
недоліків шляхом надання до суду
доказів щодо дати отримання ним
повідомлення про відмову у визнанні
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, від 18 лютого 2013
року № 25.

5 квітня 2013 року на адресу ОСОБА_1, яка
ним була зазначена у поданій позовній
заяві, а саме: АДРЕСА_1, направлено із
суду першої інстанції рекомендованим
листом з повідомленням про вручення
копію ухвали від 29 березня 2013 року,
однак вказане поштове відправлення
повернулося до суду із довідкою
поштового зв'язку про причину
повернення «за закінченням
встановленого строку зберігання».

У частині 3 статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що судове рішення
вважається врученим, у тому числі у
разі повернення поштового
відправлення, яке не вручено адресату з
незалежних від суду причин, та у разі
відсутності осіб, які беруть участь у
справі, за адресою, повідомленою цими
особами суду.

Тобто, відповідно до частини 3 статті 167
Кодексу адміністративного судочинства
України копія судового рішення,
надіслана рекомендованим листом, за
певних умов вважається врученою навіть
тоді, коли із незалежних від суду
причин такий лист фактично не вручено.

Згідно частини 1 статті 40 Кодексу
адміністративного судочинства України
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані під час провадження у
справі повідомляти суд про зміну місця
проживання (перебування, знаходження),
роботи, служби. У разі неповідомлення
про зміну адреси повістка надсилається
їм за останньою адресою і вважається
врученою.

Частиною 2 статті 49 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що особи, які беруть
участь у справі, зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами і неухильно
виконувати процесуальні обов'язки.

Позивач про зміну адреси чи про можливу
відсутність за зазначеною адресою суд
першої інстанції не повідомляв.

Позовна заява повертається позивачеві,
якщо позивач не усунув недоліки
позовної заяви, яку залишено без руху
(пункт 1 частини 3 статті 108 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 квітня 2013 року
зазначену позовну заяву повернуто
ОСОБА_1, оскільки він не усунув недоліки
позовної заяви, яку було залишено без
руху.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року апеляційну скаргу позивача
залишено без задоволення, а ухвали
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 29 березня 2013 року та від
30 квітня 2013 року - без змін.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 звернувся
до суду з даною позовною заявою 27
березня 2013 року без надання доказів
щодо дати отримання ним повідомлення
про відмову у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, від 18 лютого 2013 року № 25, то
суддя суду першої інстанції вірно
залишив вказану позовну заяву без руху
із встановленням позивачеві строку для
усунення її недоліків, і так як у
відповідності до вимог, встановлених
Кодексом адміністративного
судочинства України, ухвала про
залишення позовної заяви без руху
вважається врученою ОСОБА_1, однак він у
визначений строк не усунув недоліки
позовної заяви, то суддя суду першої
інстанції правомірно повернув
зазначену позовну заяву позивачеві, що
не позбавляє його права повторного
звернення до адміністративного суду в
порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 3 статті 2201
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Згідно статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід
залишити без задоволення, оскільки
ухвали Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 березня 2013 року
та від 30 квітня 2013 року і ухвала
Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року постановлені з додержанням норм
процесуального права, а доводи
касаційної скарги висновки судів не
спростовують, підстави для призначення
справи до розгляду в судовому
засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Ухвали Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 березня 2013 року
та від 30 квітня 2013 року і ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення від 6 лютого 2013 року
№ 52-13, зобов'язання вчинити дії -
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.