Справа № 2а-1194/11
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
Справа № 9104/3278/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого:
Довгополова О.М.,

суддів:
Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами у м. Львові апеляційну
скаргу Головного Управління
Пенсійного фонду України в
Закарпатській області на постанову
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 23 червня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Головного Управління Пенсійного фонду
України в Закарпатській області про
нарахування та виплату підвищення до
пенсії як дитині війни, -

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2011 року позивач звернувся до
суду з позовом про зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити як
дитині війни підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" з
урахуванням ст.28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та виплачених сум за
період з 09 липня 2007 року по 11 травня 2011
року та надалі нараховувати та
виплачувати підвищення до пенсії як
дитині війни. При цьому заявлено
клопотання про поновлення пропущеного
строку для звернення до суду з
адміністративним позовом.

Постановою Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 23 червня 2011 року позов
задоволено частково: визнано дії
відповідача щодо не нарахування
позивачу пенсії з підвищенням на 30%
мінімальної пенсії за віком з розміру,
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", за період з 10
грудня 2010 року, з 01 січня 2011 року по 10
червня 2011 року протиправними;
зобов'язано відповідача здійснити
позивачу перерахунок пенсії із
підвищенням на 30% мінімальної пенсії за
віком з розміру, встановленого ч.1 ст. 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", за період з 10 грудня 2010
року, з 01 січня 2011 року по 10 червня 2011
року та здійснити відповідні виплати з
врахуванням раніше виплачених сум.
Стягнено з Державного бюджету України
3,40 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач, у
скарзі, покликаючись на порушення норм
матеріального права, просить постанову
скасувати та прийняти нову постанову
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Враховуючи те, що постанова суду
першої інстанції прийнята в порядку
скороченого провадження, відповідно до
п. 3 ч. 1 ст.197 КАС України розгляд даної
справи судом апеляційної інстанції
здійснюється в порядку письмового
провадження, за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, суд приходить до
висновку про часткове її задоволення,
враховуючи наступне.

Встановлено, що позивач є дитиною
війни, що підтверджується відповідним
посвідченням.

Відповідно до статті 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" від
18.11.2004 року № 2195 (далі - Закон № 2195) дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
розмір якої, у свою чергу, обчислюється
за правилами, встановленими частиною 1
статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Враховуючи, що відповідно до
законодавства держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
підвищення до пенсії та поклала
виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади -
Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в його
систему, але вони не вчинили необхідних
дій для нарахування цих коштів та їх
виплати, суд першої інстанції вірно
зазначив про те, що вони не виконали
своїх повноважень без поважних причин.

Наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
є визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (стаття 46
Конституції України).

Відсутність бюджетного фінансування,
на яку вказує відповідач, не може бути
підставою невиконання відповідним
суб'єктом владних повноважень
покладених на нього обов'язків. В свою
чергу реалізація особою права на
отримання соціальних виплат не може
бути поставлена у залежність від
наявності відповідних бюджетних
асигнувань.

При цьому суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 99 КАС
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин та
розгляду справи в суді першої
інстанції) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 КАС
України адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Враховуючи пропущення позивачем
шестимісячного строку звернення до
адміністративного суду без поважних
причин, колегія суддів приходить до
висновку про залишення позовних вимог
без розгляду за період з 09 липня 2007 року
по 09 грудня 2010 року.

Статтею 70 Закону України від 27 квітня
2010 року № 2154-VI «Про державний бюджет на
2010 рік Кабінету Міністрів України було
надано право 2010 році встановлювати
розміри соціальних виплат, які
відповідно до законодавства
визначаються залежно від розміру
мінімальної заробітної плати, в
абсолютних сумах у межах асигнувань,
передбачених за відповідними
бюджетними програмами.

Названа норма передбачає встановлення
в абсолютних сумах розмірів лише тих
виплат, вихідним критерієм розрахунку
яких є розмір мінімальної заробітної
плати. Відповідно її дія не поширюється
на спірні відносини, оскільки розмір
зазначених соціальних виплат згідно із
Законом про соціальний захист дітей
війни залежить від розміру мінімальної
пенсії за віком, а не від розміру
мінімальної заробітної плати.

Отже, нарахування та виплата 2010 році
дітям війни підвищення до пенсії
повинні були здійснюватися в розмірі,
встановленому відповідно до статті 6
Закону «Про соціальний захист дітей
війни».

Пунктом 7 частини першої Закону України
від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
Прикінцеві положення Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» доповнено пунктом 4, яким
установлено, що у 2011 році норми і
положення статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

З аналізу наведеної норми випливає, що
визначення порядку та розмірів виплат
указаним категоріям громадян
делеговано Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи питання про те, яка з
однопредметних законодавчих норм
однакової юридичної сили, що не визнані
неконституційними в установленому
порядку, підлягає застосуванню для
вирішення спорів зазначеної категорії,
судам необхідно надавати перевагу тій
із них, що прийнята пізніше. У цих
правовідносинах така норма міститься у
Законі України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік».

На виконання вимог цього Закону
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про
встановлення деяких виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», яка набрала
чинності 23 липня 2011 року.

До набрання чинності зазначеною
постановою Кабінету Міністрів України,
тобто до 23 липня 2011 року, при вирішенні
справ цієї категорії щодо розміру
підвищення до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії, дітям
війни застосуванню підлягають
положення статті 6 Закону № 2195.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про задоволення позовних
вимог в частині зобов'язання
відповідача здійснити нарахування та
виплату підвищення до пенсії як дитині
війни за період з 10 грудня 2010 року по 10
червня 2011 року.

Постанова в частині відмови в
задоволенні позовних вимог за період з
11 червня 2011 року по 22 липня 2011 року не
оскаржена, тому відповідно до ч.1 ст. 195
КАС України в апеляційному порядку не
розглядається.

Попри правильне по суті вирішення
справи колегія суддів вбачає підстави
для зміни оскаржуваної постанови з
огляду на помилкове застосування судом
першої інстанції норм процесуального
права.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.201 КАС
України, підставами для зміни
постанови або ухвали суду першої
інстанції є: правильне по суті
вирішення справи чи питання, але із
помилковим застосуванням норм
матеріального чи процесуального права.

Згідно ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

В силу ч.3 ст.94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

В контексті наведених правових норм,
колегія суддів звертає увагу на те, що
судом першої інстанції при вирішенні
питання про розподіл судових витрат та
визначення їх розміру було порушено
вимоги ст.94 КАС України, зокрема суд
стягнув із Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 3,40 грн. судового
збору, попри те, що судові витрати
підлягали стягненню з Державного
бюджету України в розмірі частково
задоволених позовних вимог. Слід
зазначити, що на дату звернення
позивача до суду, судовий збір за
подання позовної заяви Законом України
«Про судовий збір» був встановлений у
розмірі 3,40 грн. Оскільки позовні вимоги
були задоволені частково, то стягненню
підлягає 1,70 грн.

Оскільки судом першої інстанції
правильно вирішено спір по суті, але із
помилковим застосуванням норм
процесуального права, то у
відповідності до ст. 201 КАС України,
оскаржену постанову слід змінити.

Одночасно колегія суддів зазначає, що
оскільки апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції, яка
прийнята в порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідно до ч. 10 цієї статті
ухвала апеляційного суду є остаточною
і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254
КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного
Управління Пенсійного фонду України в
Закарпатській області задовольнити
частково, постанову Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 23 червня 2011 року у справі №
2а-1194/11 - змінити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати у
розмірі 1 грн. 70 коп.

В решті постанову суду залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Постанова є остаточна і оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
О.М. Довгополов

Судді:
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький