Справа № 815/5780/14
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5780/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

за участю секретаря Борцової С.І.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (особисто);

від відповідача: Ільченко О.М. (за
довіреністю).

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області про стягнення
грошової компенсації з урахуванням
середнього заробітку, індексу
інфляції, трьох відсотків річних та
моральної шкоди за час затримки
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку в сумі 112491,00 грн.
та грошової компенсації за час
невикористаної відпустки при
звільненні у сумі 2101,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського
окружного адміністративного суду з
позовною заявою до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Одеській області та, з
урахуванням заяв про збільшення суми
позовних вимог, просить суд стягнути
грошову компенсацію з урахуванням
середнього заробітку, індексу
інфляції, трьох відсотків річних та
моральної шкоди за час затримки
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку в сумі 112491,00 грн.
та грошової компенсації за час
невикористаної відпустки при
звільненні у сумі 2101,00 грн. В
обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на порушення відповідачем
норм Кодексу законів про працю України,
що полягло у не вчасному проведенні
розрахунків з позивачем під час
звільнення останнього з органів
внутрішніх справ. Так, розрахунки з
позивачем здійснені лише 02.09.2009 року,
хоча ОСОБА_1 звільнено з ОВС 31.03.2008 року,
що є грубим порушенням вимог діючого
законодавства України. Ситуація,
пов'язана з несвоєчасністю виплат
позивачу, нанесла останньому моральну
шкоду, що призвело до душевних та
фізичних страждань, тому позивач
просить суд стягнути з відповідача
моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.
Також, позивачу не виплачено грошової
компенсації за час невикористаної
відпустки при звільненні, що є
порушенням ст.24 Закону України «Про
відпустки». Отже, приймаючи до уваги
вищенаведене, враховуючи порушення
відповідачем статей 116-117 Кодексу
Законів про працю України, позивач
просить суд стягнути з ГУМВC в Одеській
області грошову компенсацію з
урахуванням середнього розрахунку при
звільненні по день фактичного
розрахунку, а саме з 31.03.2008 року по 02.09.2009
року в сумі 64759,00 грн., 3% річних
нарахованих на суму заборгованості у
період з 31.03.2008 року по 01.11.2014 року у
розмірі 11332,00 грн., індекс інфляції у
сумі 26400,00 грн., моральну шкоду у сумі
10000,00 грн. та суму грошової компенсації
за час невикористаної відпустки у
розмірі 2101,00 грн.

В судовому засіданні позивач заявлені
позовні вимоги підтримав, просив позов
задовольнити посилаючись на обставини,
викладені у позовній заяві, письмових
поясненнях та наданих в судовому
засіданні поясненнях.

Представник відповідача проти позову
заперечував та просив суд відмовити в
його задоволенні, надав до суду
письмові заперечення (а.с.21-24),
вмотивовані тим, що посилання позивача
на норми Кодексу законів про працю
України є помилковими, оскільки
порядок проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України регулюється
Законом України «Про міліцію»,
Положенням про проходження служби
рядовим і начальницьким складом ОВС
України, затвердженим постановою КМУ
від 29.07.1991 року №114, Дисциплінарним
статутом органів внутрішніх справ
України та іншими нормативно-правовими
актами. Даний висновок міститься в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 18.10.2007 року, відповідно до
якого всі питання, щодо звільнення
(поновлення) на службі, стягнення
заробітку підлягають вирішенню згідно
спеціального законодавства про ці
органи, а не відповідно до норм
трудового законодавства. Поряд з цим є
некоректним посидання позивача на
норми Закону України «Про відпустки»,
оскільки розділом 4 (Відпустки)
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом ОВС
України передбачено відповідний
порядок надання відпусток особам РНС, а
також порядок їх компенсації.
Постановою Пленуму Верховного Суду
України №13 від 24.12.1999 року визначено, що
передбачені законодавством про працю
норми її оплати і порядок вирішення
спорів про останню не поширюються на
військовослужбовців та прирівняних до
них осіб (рядовий і начальницький склад
органів внутрішніх справ тощо). Згідно
листа Департаменту фінансового
забезпечення та бухгалтерського
обліку МВС України від 13.02.2009 року
№15/2-Т-279,260, у 2008 році забезпеченість
фонду оплати праці становила 50
відсотків, у зв'язку чим була відсутня
можливість своєчасного розрахунку,
зокрема, з позивачем. Отже, з
урахуванням відсутності вини
відповідача та відсутності жодних
обґрунтувань та належних доказів
заподіяння моральної шкоди позивачу,
позовні вимоги є не обґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
наявні в справі письмові докази,
оцінивши їх за власним внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді справи, суд встановив
наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що 31.03.2008 року
відповідно до наказу ГУМВС України в
Одеській області №175о/с, з урахуванням
наказу №255о/с від 13.05.2008 року щодо
часткової зміни пункту наказу, ОСОБА_1
звільнено з органів внутрішніх справ
за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про
проходження служби (а.с.7-7з/б).

В день звільнення вихідна допомога
позивачу не була виплачена у повному
обсязі.

Згідно довідки Управління фінансового
забезпечення та бухгалтерського
обліку ГУ МВС України в Одеській
області від 28.12.2010 року №14/1-Д-186, 18.02.2009
року ОСОБА_1 нарахована та сплачена
одноразова грошова допомога при
звільненні з ОВС в сумі 27954,00 грн. (а.с.8).

Дані кошти зараховані на картковий
рахунок позивача 18.02.2009 року, що
підтверджується випискою про рух
коштів по картковому рахунку
відкритому в Одеській філії АБ
«УКРГАЗБАНК» (а.с. 9 -10).

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті
3 КАС України публічна служба - це
діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Міліція в Україні, згідно ст.1 Закону
України «Про міліцію», - державний
озброєний орган виконавчої влади, який
захищає життя, здоров'я, права і свободи
громадян, власність, природне
середовище, інтереси суспільства і
держави від протиправних посягань.

Регулювання правового становища осіб,
які проходять службу в органах
внутрішніх справ здійснюється
відповідно до спеціального
законодавства, зокрема Законів України
«Про міліцію», «Про Дисциплінарний
статут органів внутрішніх справ» тощо.

Згідно з ст. 19 Закону України «Про
міліцію» передбачено, що форми і
розміри грошового забезпечення
працівників міліції встановлюються
Кабінетом Міністрів України і повинні
забезпечувати достатні матеріальні
умови для комплектування якісного
особового складу міліції,
диференційовано враховувати характер
і умови роботи, стимулювати досягнення
високих результатів у службовій
діяльності і компенсувати їх фізичні
та інтелектуальні затрати.

Правовий та соціальний статус, умови
проходження служби працівників
міліції, розміри і порядок виплати їм
грошового та пенсійного забезпечення
регулюється Законом України «Про
міліцію», Законом України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», Положенням про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ, затвердженим
Постановою КМ України № 114 від 29.07.1991
року та іншими прийнятими на їх
виконання підзаконним нормативними
актами, якими не передбачено
можливості стягнення компенсації за
затримку виплати розрахунку при
звільнення працівників ОВС.

Суд звертає увагу на те, що передбачені
законодавством про працю норми її
оплати і порядок вирішення спорів про
останню не поширюються на
військовослужбовців та прирівняних до
них осіб (рядовий і начальницький склад
органів внутрішніх справ тощо), а отже
гарантії визначені ст. 116-117 КЗпП
України на позивача не поширюються.

Преамбулою до Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» визначено, що дія цього закону
поширюється, зокрема, і на працівників
органів внутрішніх справ України.

Статтею 9 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» передбачено, що особам рядового,
сержантського, старшинського та
офіцерського складу та деяким іншим
особам, які мають право на пенсію за цим
Законом та звільняються зі служби за
станом здоров'я, виплачується
одноразова грошова допомога в розмірі
50 відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби. У разі
звільнення зі служби за віком, у зв'язку
із скороченням штатів або проведенням
організаційних заходів, закінченням
строку контракту, у зв'язку з
безпосереднім підпорядкуванням
близькій особі, систематичним
невиконанням умов контракту
командуванням, а також у зв'язку з
настанням особливого періоду та
небажанням продовжувати військову
службу військовослужбовцем-жінкою, яка
має дитину (дітей) віком до 16 років,
одноразова грошова допомога в розмірі
50 відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби виплачується за
наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до ч.5 ст.9 вищенаведеного
закону, особам офіцерського складу,
особам середнього, старшого та вищого
начальницького складу органів
внутрішніх справ, державної пожежної
охорони, Державної служби спеціального
зв'язку та захисту інформації України,
органів і підрозділів цивільного
захисту, податкової міліції, Державної
кримінально-виконавчої служби України,
звільненим зі служби безпосередньо з
посад, займаних в органах державної
влади, органах місцевого
самоврядування або у сформованих ними
органах, на підприємствах, в установах,
організаціях і у вищих навчальних
закладах із залишенням на військовій
службі, службі в органах внутрішніх
справ, державній пожежній охороні,
Державній службі спеціального зв'язку
та захисту інформації України, органах
і підрозділах цивільного захисту,
податковій міліції чи Державній
кримінально-виконавчій службі України,
виплата одноразової грошової допомоги
з підстав, передбачених частинами
першою та другою цієї статті,
здійснюється за рахунок коштів
органів, у яких вони працювали.

Судом встановлено, що остаточний
розрахунок з позивачем здійснено 18.02.2009
року.

Згідно наявного у матеріалах справи
листа Департаменту фінансового
забезпечення та бухгалтерського
обліку МВС України від 13.02.2009 року
№15/2-Т-279,260, у 2008 році забезпеченість
фонду оплати праці становила 50
відсотків від нормативної потреби, а
заборгованість з одноразової грошової
допомоги по ОВС складала понад 150 млн.
грн. (а.с.25).

Отже, оскільки відповідач є бюджетною
установою і здійснює фактичні витрати
на заробітну плату (грошове утримання),
включаючи витрати на премії та інші
види заохочень, матеріальну допомогу,
тільки у межах фонду заробітної плати
(грошового утримання), відповідач був
позбавлений можливості вчасної
виплати позивачу суми одноразової
грошової допомоги, оскільки Законом
України «Про Державний бюджет України
на 2009 рік» для проведення розрахунків з
виплати одноразової грошової допомоги
при звільненні з ОВС були передбачені
цільові кошти в сумі 500 млн. грн. за
рахунок надходжень від сплати
адміністративних штрафів у сфері
забезпечення дорожнього руху, а тому
здійснення розрахунків з позивачем
відбулося по мірі надходження коштів
на зазначені цілі та у відповідному
порядку черговості звільнення зі
служби.

Отже, суд вважає за необхідне
зазначити, що під час вирішення спорів
зазначеної категорії пріоритетними є
норми спеціальних законів, а норми
трудового законодавства підлягають
застосуванню лише у випадках, якщо
нормами спеціальних законів не
врегульовано спірних відносин, та коли
про можливість такого застосування
прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством
врегульовані спірні правовідносини
таким чином, що виплата компенсації за
затримку виплати розрахунку при
звільненні осіб, які проходили службу
ОВС не передбачена, а дія норм КЗпП
України на них не поширюється.

Даний висновок узгоджується з правовою
позицією, викладеною у пункті 2
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
від 24 грудня 1999 року №13, відповідно
до якої передбачені законодавством про
працю норми її оплати і порядок
вирішення спорів про останню не
поширюються на військовослужбовців та
прирівняних до них осіб (рядовий і
начальницький склад органів
внутрішніх справ тощо).

З огляду на вказані вимоги
матеріального права, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача заробітної плати за час
затримки розрахунку при звільненні на
підставі норм КЗпП України не
підлягають задоволенню.

Як вбачається з позовної заяви
позивачем заявлено, в тому числі,
вимогу про стягнення моральної шкоди, а
тому дана позовна заява розглянута як
новий публічно-правовий спір.

З урахуванням викладеного, позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
грошової компенсації з урахуванням
середнього розрахунку при звільненні
по день фактичного розрахунку, а саме з
31.03.2008 року по 02.09.2009 року в сумі 64759,00
грн., 3% річних нарахованих на суму
заборгованості у період з 31.03.2008 року по
01.11.2014 року у розмірі 11332,00 грн., індекс
інфляції у сумі 26400,00 грн., не
обґрунтовані та задоволенню не
підлягають.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного,
не підлягають задоволенню і вимоги
позивача щодо стягнення моральної
шкоди у розмірі 10000,00 грн.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення суми грошової компенсації за
час невикористаної відпустки у розмірі
2101,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 56 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР,
затвердженого Постановою КМ УРСР від 29
липня 1991 р. № 114 (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) особам середнього,
старшого і вищого начальницького
складу, звільненим із органів
внутрішніх справ за віком, через
хворобу, обмежений стан здоров'я чи
скорочення штатів, у році звільнення,
за їх бажанням, надається чергова
відпустка, тривалість якої
визначається відповідно до пункту 51
цього Положення.

Особам рядового і начальницького
складу (крім осіб, указаних в абзаці
першому цього пункту), які звільняються
з органів внутрішніх справ, за
невикористану в році звільнення
відпустку виплачується грошова
компенсація відповідно до
законодавства.

На час звільнення з органів внутрішніх
справ ОСОБА_1 мав спеціальне звання
«підполковник міліції», у зв'язку з чим
на позивача не поширюється вказана
норма щодо виплати грошової
компенсації за невикористану
відпустку, а тому позовні вимоги в
даній частині задоволенню не
підлягають.

Крім того, відповідно до розділу 2.16
«Матеріальна допомога» наказу МВС
України «Про впорядкування структури
та умов грошового забезпечення осіб
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ» №499 від
31.12.2007 (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
особам рядового і начальницького
складу органів внутрішніх справ
надається матеріальна допомога для
вирішення соціально-побутових питань
та допомога для оздоровлення при
щорічній основній відпустці в розмірі,
що не перевищує їх місячного грошового
забезпечення.

Матеріальна допомога для вирішення
соціально-побутових питань особам
рядового і начальницького складу, як
правило, надається при вибутті в
чергову відпустку або за мотивованим
рапортом особи рядового чи
начальницького складу.

Допомога для оздоровлення особам
рядового і начальницького складу
надається в разі вибуття в чергову
відпустку.

Указані виплати здійснюються на
підставі наказу про особовий склад, за
яким особа рядового чи начальницького
складу вибуває в чергову відпустку.

Фактичні витрати на матеріальну
допомогу відповідно до вимог
бюджетного законодавства проводяться
тільки в межах затвердженого
кошторисом фонду грошового
забезпечення.

Отже, оскільки фактична виплата
матеріальної допомоги здійснюється
бюджетною установою тільки у межах
фонду заробітної плати (грошового
забезпечення), а в період звільнення
позивача такі виплати проводились в
межах фондів оплати праці, в умовах
обмеженого фінансування та
відсутності фінансування окремих
виплат, а також враховуючи відсутність
наказу про особовий склад, за яким
особа рядового чи начальницького
складу вибуває в чергову відпустку,
який має бути підставою для
нарахування матеріальної допомоги,
підстави для її виплати позивачу
відсутні.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації.

З аналізу вказаної правової норми
випливає, що рішення, дії чи
бездіяльність державного органу,
органу місцевого самоврядування
повинні бути прийняті чи здійснені в
межах компетенції відповідного органу
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, не
порушувати інтересів держави, прав та
інтересів фізичних та юридичних осіб,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії),
відповідати вимогам діючого
законодавства.

Згідно положень ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, проаналізувавши норми
діючого законодавства, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не
обґрунтовані та задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст. ст. 2,4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254
КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області про стягнення
грошової компенсації з урахуванням
середнього заробітку, індексу
інфляції, трьох відсотків річних та
моральної шкоди за час затримки
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку в сумі 112491,00 грн.
та грошової компенсації за час
невикористаної відпустки при
звільненні у сумі 2101,00 грн. - відмовити
повністю.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано суддею 19 листопада 2014 року.

Суддя
П.П.Марин