Справа № 755/28972/14-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Савлук Т.В.
Суддя-доповідач: Желтобрюх І.Л.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 листопада 2014 року м.
Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючої-судді:
Желтобрюх І.Л.,

суддів:
Мамчура Я.С.,

Шостака О.О.,

при секретарі:
Оліщук А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційні скарги представників
ОСОБА_3 на постанову Дніпровського
районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014
року по справі за позовом
Дніпровського районного відділу
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
до ОСОБА_3 про примусове видворення
іноземного громадянина з України та
його затримання,-

ВСТАНОВИВ:

Дніпровський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
звернувся до Дніпровського районного
суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 та
просив затримати та помістити
відповідача для встановлення особи до
пункту тимчасового перебування
іноземців та осіб без громадянства
УДМС України в Чернігівській області;
примусово видворити ОСОБА_3 з території
України.

Постановою Дніпровського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року позов
задоволено наступним чином: визнано
ОСОБА_3 особою, що перебуває на
території України в нелегальному
становищі; примусово видворено ОСОБА_3
з території України та встанолено, що
дана постанова є підставою до
реалізації органом внутрішніх справ
можливості затримання іноземця з метою
направлення до пункту тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства на період, необхідний для
підготовки його видворення за межі
України у примусовому порядку згідно
ч.2 ст.32 Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства». Рішення допущене до
негайного виконання.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням представники відповідача
подали апеляційні скарги, в яких
просили скасувати постанову суду з
підстав порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову. В обґрунтування вимог
апеляційних скарг посилаються на те, що
судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, наслідком чого стала
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення
основоположних прав і свобод
відповідача.

В судовому засіданні представники
відповідача підтримали вимоги
апеляційних скарг в повному обсязі та
просили їх задовольнити.

Додатково зазначили про те, що ОСОБА_3.
має постійне місце проживання в м.
Одесі, стабільний заробіток від
підприємницької діяльності, а дружина
та неповнолітні діти знаходяться на
його повному утриманні.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, жодних
заперечень на апеляційні скарги не
надав.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, дослідивши й
проаналізувавши доводи апеляційних
скарг і докази на їх підтвердження,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції визнав
встановленими наступні факти, зокрема,
що 28 жовтня 2014 року о 15 год. 00 хв. під час
проведення спеціальної операції щодо
проведення перевірки оперативної
інформації на території Дніпровського
району, в парку культури та відпочинку
«Гідропарк» співробітниками ГУБОЗ МВС
України був виявлений громадянин
Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Того ж дня відповідача було притягнуто
до адміністративної відповідальності
на підставі ч.1 ст.203 КУпАП, застосовано
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу у розмірі 510 грн. та затверджено
рішення про примусове повернення
останнього з України до Грузії зі
строком виконання до 28.10.2014, тобто до
закінчення поточної доби.

Проте, ще до закінчення встановленого
вищеозначеним рішенням строку позивач
звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 не звертався до управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві із заявою про надання йому
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, з огляду на що
останній є особою без громадянства, яка
перебуває на території України на
нелегальному становищі. Крім того,
зазначив, що у позивача були
обґрунтовані підстави вважати, що
ОСОБА_3 ухиляється від виконання
рішення про його примусове повернення
до Грузії, а тому дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
необхідність їх задоволення.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, апеляційний суд
виходить з такого.

Визначення обсягу та змісту позовних
вимог є диспозитивним правом позивача.

Так, відповідно ч.2 ст.11 КАС України суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Тобто, суд може вийти за межі позовних
вимог лише з метою захисту прав, свобод
та інтересів фізичної особи, яка
звернулась або в інтересах, якої
звернулись з позовом до суду.

В даному випадку ініціатором звернення
до суду з адміністративним позовом є
суб'єкт владних повноважень, а відтак, у
суду першої інстанції не було правових
підстав виходити за межі позовних
вимог та встановлювати факти про
встановлення яких не просив позивач, а
саме: визнання ОСОБА_3., особою без
громадянства, що перебуває на
території України на нелегальному
становищі.

Що стосується решти позовних вимог,
колегія суддів виходить з такого.

Правовий механізм примусового
видворення іноземців та осіб без
громадянства межі України з підстав та
в порядку, що визначені статтею 30
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»,
визначається статтею 13 Закону України
«Про імміграцію».

Частиною першою статті 26 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» передбачено,
що іноземець або особа без
громадянства можуть бути примусово
повернуті в країну походження або
третю країну, якщо їхні дії порушують
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства або
суперечать інтересам забезпечення
національної безпеки України чи
охорони громадського порядку, або якщо
це необхідно для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України за рішенням
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує реалізацію державної
політики у сфері міграції, органу
Служби безпеки України або органу
охорони державного кордону, з
подальшим повідомленням протягом 24
годин прокурору про підстави
прийняття такого рішення. У рішенні
про примусове повернення зазначається
строк, протягом якого іноземець або
особа без громадянства повинні
виїхати з України. Зазначений строк не
повинен перевищувати 30 днів з дня
прийняття рішення.

Примусове повернення не
застосовується до іноземців та осіб
без громадянства, які не досягли
18-річного віку, до іноземців та осіб без
громадянства, на яких поширюється дія
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 30 України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
міграції, органи охорони державного
кордону (стосовно іноземців та осіб без
громадянства, які затримані ними у
межах контрольованих прикордонних
районів під час спроби або після
незаконного перетинання державного
кордону України) або органи Служби
безпеки України можуть лише на
підставі винесеної за їх позовом
постанови адміністративного суду
примусово видворити з України іноземця
та особу без громадянства, якщо вони не
виконали в установлений строк без
поважних причин рішення про примусове
повернення або якщо є обґрунтовані
підстави вважати, що іноземець або
особа без громадянства ухилятимуться
від виконання такого рішення, крім
випадків затримання іноземця або особи
без громадянства за незаконне
перетинання державного кордону
України поза пунктами пропуску через
державний кордон України та їх
передачі прикордонним органам
суміжної держави.

Згідно з п. 29 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 3 від
16 березня 2012 року «Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні»,
судам слід мати на увазі, що іноземець
або особа без громадянства можуть бути
примусово видворені з території
України лише на підставі постанови
адміністративного суду. Така постанова
приймається судом за зверненням
зазначених суб'єктів владних
повноважень з позовною заявою про
примусове видворення з України
іноземця чи особи без громадянства,
якщо вони не виконали у встановлений
строк без поважних причин рішення про
примусове повернення або є
обґрунтовані підстави вважати, що
іноземець або особа без громадянства
ухилятимуться від виконання такого
рішення (частина перша статті 30 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства».

Тобто з частини першої статті 30 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» випливає, що
примусовому видворенню іноземця чи
особи без громадянства передують дві
обставини: 1) прийняття рішення
відповідним компетентним органом про
примусове повернення; 2) ухилення від
виїзду після прийняття рішення про
повернення або наявність
обґрунтованих підстав вважати, що
іноземець або особа без громадянства
ухилятимуться від виконання такого
рішення.

Разом з тим, відповідно до статті 8
Європейської конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
визначає право особи на повагу до
приватного і сімейного життя,
відповідно до положень якої кожен має
право на повагу до свого приватного і
сімейного життя, до свого житла і
кореспонденції.

Органи державної влади не можуть
втручатись у здійснення цього права, за
винятком випадків, коли втручання
здійснюється згідно із законом, і є
необхідним у демократичному
суспільстві в інтересах національної
та громадської безпеки чи економічного
добробуту країни, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або для захисту прав
і свобод інших осіб.

Доводів так само як і доказів на
підтвердження наявності зазначених
обставин, ані до суду першої інстанції,
ані до суду апеляційної інстанції
позивачем не подано.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі ВАС України від 06.02.2014 по справі
№К/800/63060/13.

Крім того, колегія суддів враховує
наступні обставини при вирішенні
апеляційної скарги:

Як вбачається з матеріалів справи,
27.04.2006 між ОСОБА_3 (громадянином Грузії)
та ОСОБА_6.(громадянкою України) було
укладено шлюб.

Також, матеріалами справи
підтверджується наявність у
відповідача двох неповнолітніх дітей:
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про
народження а.с. 39) та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3
(заява про визнання батьківства від
22.11.2013 а.с. 40).

В серпні 2006 року громадянкою України
ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки
(застави нерухомого майна, квартири
АДРЕСА_1) строком дії на 20 років з
лімітом 177800 доларів США, щомісячна
виплата за яким становить1957,73 доларів
США.

Вказані обставини спростовують
твердження позивача про те, що до
України ОСОБА_3 прибув лише на початку
2013 року та проживає у випадкових
знайомих.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції не надав належної
уваги вищевикладеним обставинам та не
врахував, що видворення особи з країни,
де проживають члени його сім'ї (дружина,
неповнолітні діти), може призвести до
порушення права на повагу до його
сімейного життя, яке гарантується
положеннями зазначеної вище статті
Конвенції, та спричинити погіршення
матеріального становища його близьких
рідних.

Також судом апеляційної інстанції
враховується, що відповідач ще в 2007
році з метою звернення до ВСГІРФО ОМУ
ГУМВС України в Одеській області
вийшов з громадянства Грузії. У 2012 році
ОСОБА_3 звертався до Відділу у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Одеського міського
управління в Одеській області з
клопотанням про надання дозволу на
імміграцію в Україну. Однак, 06.03.2012
керівником ВСГІРФО ОМУ ГУМВС України в
Одеській області прийнято рішення про
відмову в наданні ОСОБА_3 дозволу на
імміграцію в країну та роз'яснено
порядок повторного звернення не
раніше, ніж через рік, що спростовує
висновки суду першої інстанції щодо
незвернення відповідача до
компетентних органів з метою
легалізації свого становища в Україні.

Висновки суду першої інстанції про
наявність у позивача на момент
звернення до суду обґрунтованих
підстав вважати, що ОСОБА_3
ухилятиметься від виконання рішення
про його примусове повернення до
Грузії, колегія суддів вважає
необґрунтованими з огляду на наступне.

В ході апеляційного перегляду справи
було встановлено, що одразу після
прийняття рішення про повернення
відповідача до Грузії, останнього було
поміщено до пункту тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства УДМС України в
Чернігівській області, що саме по собі
є обставиною, яка унеможливлювала
виконання відповідачем такого рішення.

Таким чином, позивач жодними належними
та допустимими доказами не підтвердив
ані свої побоювання щодо невиконання
рішення про повернення ОСОБА_3 до
Грузії, ані решту обставин, викладених
ним в позові.

Саме обізнаність про існування
вказаних вище обставин, а не побоювання
щодо невикиконння рішення, на думку
суду апеляційної інстанції, стали
підставою до звернення позивача з
даним адміністративним позовом ще до
закінчення строку, наданого ОСОБА_3 для
добровільного виконання рішення, а
тому суд апеляційної інстанції вважає
такі висновки суду першої інстанції
необґрунтованими.

Аналізуючи вищевикладені обставини
справи, положення законодавства та
доводи апеляційних скарг колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції неповно встановлено
обставини справи, висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи, а тому оскаржуване рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та у відповідності до ст.202 КАС України,
- підлягає скасуванню, з ухваленням
нового судового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 160, 183-5, 195, 196, 198,
202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представників
ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Дніпровського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року
скасувати.

Дніпровському районному відділу
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві в
задоволенні адміністративного позову
до ОСОБА_3 про примусове видворення
іноземного громадянина з України та
його затримання відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 18
листопада 2014 року.

Головуючий суддя

Желтобрюх І.Л.

Судді:

Мамчур Я.С

Шостак О.О.