Справа № 810/3954/13-а
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3954/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Журавель
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

04 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Кобаля М.І., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою Ірпінської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 07 жовтня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Славянка" до
Державної податкової інспекції в
Бородянському районі Київської
області Державної податкової служби
(правонаступником є Ірпінська
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Київській області) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Товариства з обмеженою
відповідальністю «Славянка» звернувся
до Київського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в Бороднянському
районі Київської області Державної
податкової служби (правонаступником є
Ірпінська об'єднана державна податкова
інспекція Головного управління
Міндоходів у Київській області), в
якому просив визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
28.03.2013 року № та № .

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 07 жовтня 2013
року даний позов задоволено.

Відповідач не погоджуючись з
прийнятим рішенням суду звернувся з
апеляційною скаргою, в якій зазначає,
що оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову повністю..

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Славянка" є
юридичною особою, що зареєстрована
13.06.1997р. Бородянською районною
державною адміністрацією Київської
області.

На підставі копії наказу від 04.03.2013 №66
та повідомлення від 04.03.2013 №08
податковим органом було проведено
невиїзну позапланову документальну
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю «Славянка» щодо
документального підтвердження
господарських відносин із Приватним
підприємством «Агрофудз», їх
реальності та повноти відображення в
обліку за періоди з 01.06.2011 по 30.06.2011 та з
01.09.2011 по 30.09.2011.

За результатами перевірки складено акт
від 14.03.2013 №138/22-24883794, згідно з яким
зроблено висновок про порушення
позивачем вимог п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість у
червні 2011 року на суму 4864 грн; ст.138
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на суму 5593,60 грн. в ІІ кварталі
2011 року та ч. 1 ст. 203 , ч.2 ст.215, ч. 1 ст. 216,
ст. 228, 622, 655, 656 Цивільного кодексу
України.

На підставі Акту перевірки від 14.03.2013
№138/22-24883794 відповідачем були винесені
наступні податкові
повідомлення-рішення:

- від 28.03.2013р. №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
по сплаті податку на прибуток у розмірі
5593,60 грн., у тому числі за основним
платежем - 5593,60 грн.;

- від 28.03.2013р. №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
по сплаті податку на додану вартість у
розмірі 4865 грн., у тому числі за
основним платежем - 4864 грн, за штрафними
санкціями - 1 грн.;

Не погодившись з вищевказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач розпочав процедуру їх
адміністративного оскарження.

Рішенням ДПС у Київській області від
10.06.2013 та рішенням Міністерства доходів
і зборів України від 09.07.2013 скарги
позивача залишено без задоволення, а
спірні податкові повідомлення-рішення
- без змін.

Заперечуючи правомірність податкових
повідомлень-рішень відповідача від
28.03.2013 року № та № , позивач
звернувся до суду з даним позовом про
визнання їх протиправними та
скасування.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Основним нормативно-правовим актом,
який регулює спірні правовідносини, є
Податковий кодекс України, який
вступив в силу з 01.01.2011 року.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього кодексу.

Згідно п.п 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до п. 198.1 ст.198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій,
серед іншого, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту згідно з пунктом
198.2 статті 198 Податкового кодексу
України вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- або дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг;

- або дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Аналізуючи положення чинного
законодавства, слід зауважити, що
податковий кредит є правом платника
податку щодо зменшення податкових
зобов'язань звітного періоду, яке
виникає виключно за наявності
податкових накладних. Закон забороняє
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених у
складі ціни придбання товарів (робіт,
послу), якщо ці суми не підтверджені
податковими накладними, та передбачає
відповідальність платника податків за
порушення цих вимог у вигляді
фінансових санкцій.

Отже, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
формування витрат та податкового
кредиту з ПДВ наступають лише у разі
реального (фактичного) вчинення
господарських операцій з придбання
товарів/робіт/послуг, що пов'язані з
рухом активів, зміною зобов'язань чи
власного капіталу платника, та
відповідають економічному змісту,
відображеному в укладених платником
податку договорах, а не лише оформлення
відповідних документів або рух
грошових коштів на рахунках платників
податку.

Дослідженням матеріалів справи
колегією суддів встановлено, що 01.07.2011р.
між позивачем (покупець) та ПП
«Агрофудз» (постачальник) було
укладено договір поставки, за умовами
якого постачальник зобов'язується на
підставі попереднього
усного/письмового замовлення покупця
поставити товар, обумовлений даним
договором, а покупець - прийняти товар
та оплатити його вартість. Факт надання
товару (робіт, послуг) оформлювався
податковими та видатковими накладними,
а також подорожніми листами, що
підписувались уповноваженими особами
сторін (т.1 а.с. 93-100, а.с.192-227).

Оплата по цим договором здійснювалось
позивачем у безготівковій формі шляхом
перерахування коштів на рахунки
контрагента, що підтверджується актом
звірки взаєморозрахунків з ПП
«Агрофудз», платіжним дорученням та
випискою по рахунках (т.1 а.с. 114-117).

З метою подальшої реалізації товару
позивач (продавець) 01.10.2010 уклав договір
№20 з ТОВ «Успот ЛТД» (покупець),
предметом якого є поставка товару. До
договору сторонами складено додаткову
угоду №1, якою дію договору №20
продовжено до 31.12.2013. Факт поставки
товару (робіт, послуг) оформлювався
видатковими накладними та
товарно-транспортними накладними, що
підписувались уповноваженими особами
вказаного контрагента та позивача (т.1
а.с. 106-113).

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України установлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Дії, вчинені у межах нікчемного
правочину, не можна вважати
господарськими операціями, оскільки
зазначений правочин не створює інших
юридичних наслідків, окрім пов'язаних з
його недійсністю.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Положенням статті 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним в судовому
порядку. В розумінні даної норми
цивільного закону характеризуючими
ознаками фіктивного правочину є те, що
сторони вчиняють його лише для вигляду,
знаючи заздалегідь що він не буде
виконаний. Тобто, при вчинені
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті що передбачені самим
правочином, не маючи на меті
встановлення його правових наслідків.
При цьому, фіктивним можна визнати
правочин тільки за умови, що обидві
сторони діяли без наміру як створення
так і досягнення відповідних
цивільно-правових наслідків.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

Необхідно перевіряти фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть також
свідчити і результати, відображені у
даних податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції, які
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

Заперечуючи проти вимог даного позову
відповідач, серед іншого, посилається
на нікчемність укладеного позивачем
правочину, який на його думку є
фіктивним та не створює жодних
юридичних наслідків, крім тих, які
пов'язані з його недійсністю.

В основу вищевказаних тверджень
покладено висновки акту Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва Державної податкової
служби від 21.01.2013 №266/22-4/35482236 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ПП
«Агрофудз» щодо підтвердження
господарських відносин зі ТОВ
«Селестін-Консалт» за період з 01.11.2010 по
30.11.2011». Згідно з цим актом встановлено
відсутність у ПП «Агрофудз» будь-якої
інформації про наявні складські
приміщення, наявність автомобільного
чи іншого транспорту, устаткування, а
також трудових ресурсів, що необхідно
для здійснення
фінансово-господарської діяльності
підприємства.

За результатами перевірки
постачальника ПП "Агрофудз", а саме: ТОВ
«Селестін-Консалт» не підтверджено
обсяги проведених операцій з
постачання товарів (робіт, послуг),
поставлених ТОВ «Селестін-Консалт» на
адресу ПП «Агрофудз» за період:
березень-серпень, жовтень 2011 р.
Оскільки в ході перевірки встановлено
відсутність поставок товарів (робіт,
послуг) по ланцюгу постачанню від ТОВ
«Селестін-Консалт» до ПП "Агрофудз" на
загальну суму 2665999,44 грн, в т.ч. ПДВ -
444333,24 грн за період: березень-серпень,
жовтень 2011 р., то відповідно відсутні
поставки товарів (робіт, послуг) від ПП
"Агрофудз" до контрагентів-покупців. ПП
«Агрофудз» здійснювало діяльність
спрямовану на здійснення операцій,
пов'язаних з наданням податкової
вигоди третіх осіб. За результатами
перевірки встановлено відсутність
поставок товарів, надання послуг
(виконання робіт) ІІП "Агрофудз"
платнику податків ТОВ «Славянка»
протягом періоду, що перевіряється, і
це свідчить про укладення угод без мети
настання реальних наслідків. ТОВ
«Славянка» перераховувались кошти без
мети реального настання правових
наслідків, з метою заниження об'єкту
оподаткування, несплати податків.

Проте, як було вірно зазначено судом
першої інстанції, факт придбання
позивачем у ПП «Агрофудз» товару
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями податкових та
видаткових накладних, які розкривають
зміст та обсяг господарських операцій
з придбання товару, а також копіями
акту взаєморозрахунків з ПП
«Агрофудз», платіжного доручення № 733
від 20.07.11р. та виписки по рахунку від
20.07.11р. (т.1 а.с. 114-117).

Між тим, як свідчать матеріали даної
справи, відповідачем так і не було
доведено, що позивач та його контрагент
при укладанні спірної угод мали умисел
на її укладання з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави та
суспільства; намірів їх на ухилення від
оподаткування, безтоварність операції,
неможливість її вчинення в силу
відсутності основних засобів,
персоналу, тощо.

До того ж, матеріали справи не містять
обвинувального вироку чи іншого
судового рішення, за результатами
розгляду кримінальної справи, як і не
містять будь-яких інших доказів
(письмових пояснень, актів перевірок,
тощо) на підтвердження неможливості
вчинення вищевказаної господарської
операції.

При цьому, посилання апелянта на ряд
актів перевірок державних податкових
інспекцій є необґрунтованими, оскільки
звірка фактично не проводилась і
обставини щодо вказаних господарських
операцій податковим органом реально не
встановлювались, а при перевірці та
звірці господарські операції саме з
позивачем податковим органом не
досліджувались.

Таким чином, заходи, спрямовані на
проведення зустрічної звірки, тобто
спрямовані на вчинення дій щодо
співставлення даних первинних та інших
бухгалтерських документів суб'єкта
господарювання, однак без фактичного
вчинення таких дій, не можуть вважатися
діями по проведенню зустрічної звірки.

Крім того, на момент укладення спірного
правочину юридична особа ПП «Агрофудз»
не була припинена у визначеному
законом порядку та на час вчинення
господарських операцій була наділені
адміністративною процесуальною
дієздатністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»,
державна реєстрація юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців
засвідчення факту створення або
припинення юридичної особи,
засвідчення факту набуття або
позбавлення статусу підприємця
фізичною особою, а також вчинення інших
реєстраційних дій, які передбачені цим
Законом, шляхом внесення відповідних
записів до Єдиного державного реєстру.

Згідно статті 33 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців», юридична
особа припиняється в результаті
передання всього свого майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам у результаті злиття,
приєднання, поділу, перетворення
(реорганізації) або в результаті
ліквідації за рішенням, прийнятим
засновниками (учасниками) юридичної
особи або уповноваженим ними органом,
за судовим рішенням або за рішенням
органу державної влади, прийнятим у
випадках, передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

Згідно Рішень Європейського суду з
прав людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, платника податку не може
бути позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

З огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку
право на податковий кредит не може
ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами. Тобто якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, а тому
сама по собі несплата податку (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) не
може бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
«Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент укладення вищезазначеного
правочину у Єдиному державному реєстрі
були відсутні відомості, які б ставити
під сумнів цивільну правоздатність
контрагента позивача - ПП «Агрофудз».

Крім того, відсутність платника
податків за місцем реєстрації, на думку
колегії суддів, не може свідчити про не
реальність здійсненого ним правочину.

Отже, аналізуючи обставини даної
справи та оцінюючи зібрані по справі
докази, колегія суддів приходить до
висновку про незаконність
оскаржуваних позивачем податкових
повідомлень-рішень відповідача від
28.03.2013 року № та № , які, на
думку колегії суддів, слід визнати
протиправними та скасувати з підстав
невідповідності нормам чинного
законодавства.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ірпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області -
залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 07 жовтня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя
суддя Я.М. Собків М.І. Кобаль І.Й.
Петрик

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Кобаль М.І.

Петрик І.Й.