Справа № 2а-8698/10/2670
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/28423/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючої: Калашнікової
О.В.суддів:Васильченко Н.В. Леонтович
К.Г. секретар судового
засідання:Антипенко В.В. за участю:
представника позивачів: ОСОБА_5
представника відповідача: Сущенко І.М.
представника Міністерства культури та
туризму України Тимчук О.М.
представника управління охорони
культурної спадщини виконавчого
органу Київської міської державної
адміністрації Фрідман О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиційно-будівельна група" на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 жовтня 2010 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 вересня
2011 року у справі № 2а-8698/10/2670 за позовом
Національного заповідника "Софія
Київська", Київської міської
організації всеукраїнської
громадської організації "Громадянська
позиція", ОСОБА_10, ОСОБА_11 до Державного
комітету України із земельних
ресурсів, Головного управління
земельних ресурсів м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київська міська державна
адміністрація), треті особи:
Міністерство культури і туризму
України, Державна служба з питань
національної культурної спадщини,
Державне підприємство "Центр
державного земельного кадастру",
Київська міська рада, Головне
управління Державного комітету із
земельних ресурсів у м. Києві,
Управління охорони культурної
спадщини виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) про
зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а:

Національний заповідник "Софія
Київська", Київська міська організація
всеукраїнської громадської
організації "Громадянська позиція",
ОСОБА_10, ОСОБА_11 звернулись в суд з
позовом до Державного комітету України
із земельних ресурсів, Головного
управління земельних ресурсів м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київська міська державна
адміністрація), в якому просили
зобов'язати Головне управління
земельних ресурсів м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київська міська державна
адміністрація) внести до державного
земельного кадастру, а саме до
поземельної книги, до реєстраційних
карток земельних ділянок та до книги
реєстрації земельних ділянок - по всім
земельним ділянкам, які знаходяться в
межах охоронної зони ансамблю споруд
собору Софія Київська, дані про те, що
це землі історико-культурного
призначення та, у відповідності до
частини першої статті 150 Земельного
кодексу України, - особливо цінні землі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
незазначення в державному земельному
кадастрі, в інформації стосовно
земельних ділянок, які знаходяться в
межах охоронної зони ансамблю споруд
Софійського собору про те, що це землі
категорії земель історико-культурного
призначення та особливо цінні землі, є
порушенням публічних прав позивачів як
мешканців міста Києва, оскільки
ансамбль Київського Софіївського
собору, який входить до складу
Національного заповідника "Софія
Київська", має статус національного та
міжнародного значення.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29 жовтня 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 вересня
2011 року, позовні вимоги задоволено
частково: зобов'язано Головне
управління земельних ресурсів м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київська міська державна
адміністрація) внести до державного
земельного кадастру, а саме до
поземельної книги, до реєстраційних
карток земельних ділянок та до книги
реєстрації земельних ділянок - по всім
земельним ділянкам, які знаходяться в
межах охоронної зони ансамблю споруд
собору Софія Київська, дані про те, що
це землі історико-культурного
призначення та, у відповідності до
частини першої статті 150 Земельного
кодексу України, - особливо цінні землі.

Не погоджуючись з оскаржуваними
судовими рішеннями, товариство з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиційно-будівельна група"
звернулось до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, у якій просить їх
скасувати та відмовити у позові.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, розпорядженням
Київської міської державної
адміністрації № 979 від 17.05.2002 року "Про
внесення змін та доповнень до рішення
Виконкому Київської міської ради
народних депутатів від 16.07.1979 року № 920
"Про уточнення меж історико-культурних
заповідників і зон охорони пам'яток
історії та культури в м. Києві"
затверджено межі історико-культурних
заповідників і зон охорони пам'яток
історії та культури на території м.
Києва, а також статус
історико-культурних заповідників і зон
охорони пам'яток історії та культури на
території м. Києва. Згідно цього
розпорядження до архітектурних
заповідників належить, у тому числі,
комплекс пам'яток архітектури
Софійського монастиря, включаючи
частину території Національного
заповідника "Софія Київська" в межах
згідно схеми, а також пам'ятка
археології - "Культурний шар "Город
Ярослава".

Указом Президента України від 11.10.1994
року №587/94 "Про національні заклади
культури" надано статус національного
закладу культури - державному
історико-архітектурному заповіднику
"Софійський музей" (м. Київ), який надалі
іменується Національний заповідник
"Софія Київська".

Згідно з Указом Президента України від
15.01.1996 року №58/96 установлено, що функції
управління майном Національного
заповідника "Софія Київська" здійснює
Державний комітет України у справах
містобудування і архітектури.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 13.05.1996 №500 "Про національний
заповідник "Софія Київська",
затверджено Положення про
Національний заповідник "Софія
Київська", перелік об'єктів нерухомої
культурної спадщини Національного
заповідника "Софія Київська", а також
заходи щодо реставрації, завершення
упорядкування та використання об'єктів
Національного заповідника "Софія
Київська".

Таким чином, межі та режим використання
території охоронної зони ансамблю
споруд Софійського собору були
затверджені наказом Міністерства
культури і туризму України 23.12.2005 року,
а 26.04..2007 року ці ж самі межі були
затверджені рішенням Київської
міської ради № 477/1138 "Про внесення змін
до рішення Київської міської ради від
27.01.2005 року № 11/2587 "Про правила забудови
м. Києва".

Так, межі охоронної зони проходять
наступним чином.

На сході: верхньою кромкою схилу від
альтанки в парку Володимирська гірка
вздовж його огорожі до вулиці
Трьохсвятительської і далі цією
вулицею до південного краю будинку №5,
вздовж краю цього будинку та вздовж
кромки схилу в тилах забудови парного
боку вулиці Костьольної до південного
рогу будинку №4. Потім в тому ж напрямку
від рогу цього будинку до рогу Будинку
профспілок, далі до осьової лінії
вулиці Костьольна, а за тим вздовж
фасадів, що півколом розташовані в
північній частині Майдану
Незалежності, до осьової лінії вулиці
Бориса Грінченка до вулиці Прорізної;
на півдні: вздовж осьових ліній вулиць
Прорізної, Володимирської,
Золотоворітського провулку, вулиці
Лисенка; на заході: вздовж кромки
схилів в тилах забудови непарного боку
вулиці Ярославів ват. а саме: між
вулицями Лисенка та Івана Франка,
починаючи з проїзду між будинками №2 і
№4 вулиці Лисенка і далі по історичним
межам садиб №№ 1, 3, 5, 7, 9, 11, садиби №3 по
вулиці Івана Франка. Далі між вулицями
Івана Франка і Олеся Гончара вздовж
південного краю будинку №4 по вул.
Івана Франка та по історичним межам
садиб (разом з флігелями) №13, 15, 17, 19/31 і
вздовж західного краю будинку №33 по
вулиці Олеся Гончара. Потім між
вулицями Олеся Гончара і Воровського -
по межам історичних садиб (з флігелями)
№№21/20, 25, 27, 29, 31, 33, 35, 37/1 та даті між
будинками №3 і №5 по вулиці
Воровського. Далі вздовж західного
боку Львівської площі до вулиці Велика
Житомирська і вздовж Торговельного
центру до кромки схилу; на півночі:
вздовж верхньої кромки схилу на схід до
Пейзажної алеї, вздовж Пейзажної алеї
до Десятинного провулку, вздовж сходів
до тераси у підніжжі Десятинної гірки
та вздовж кромки тераси. Далі між
будинками №36 і №34 по Андріївському
узвозу, потім перетинаючи узвіз до
огорожі Андріївської церкви, вздовж
огорожі церкви до скверу, по доріжці
вздовж схилу, потім вгору вздовж
огорожі до кромки схилу на подвір'ї
будинку №14 по вулиці Десятинній. Потім
вздовж кромки схилів і тилах забудови
парного боку вулиці Десятинної до
фунікулеру, перед фасадом верхньої
станції фунікулеру і вздовж огорожі, що
йде до краю верхньої частини парку
Володимирська гірка до альтанки на
розі плато. Площа охоронної зони - 111,81
га.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 27.12.2001 року № 1761
"Про занесення пам'яток історії,
монументального мистецтва та
археології національного значення до
Державного реєстру нерухомих пам'яток
України" культурний шар Города
Ярослава (розвинуте середньовіччя,
Київська Русь, - м. Київ, в межах вул.
Костельної, майдану Незалежності,
вулиць Новопушкінської (зараз Бориса
Грінченка), Прорізної, Ярославів Вал,
Львівської площі) - є пам'яткою
археології національного значення.
Зазначені межі співпадають з межами
Города Ярослава, визначеними
розпорядженням Київської міської
державної адміністрації, а також з
межами охоронної зони Софійського
собору

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суди першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що оскільки в
державному земельному кадастрі, в
інформації стосовно земельних ділянок,
які знаходяться в межах охоронної зони
ансамблю споруд Софійського собору, не
зазначено про те, що це землі
історико-культурного призначення та
те, що це є особливо цінні землі, то в
цьому полягає порушення публічних прав
позивачів як мешканців міста Києва, а
сам ансамбль Київського Софіївського
собору, який входить до складу
Національного заповідника "Софія
Київська", має статус національного та
міжнародного значення, а тому
відповідності до національного
законодавства та міжнародно-правових
норм підлягає суворій охороні.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій, виходячи з
наступного.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
охорону культурної спадщини" під
поняттям об'єкт культурної спадщини
слід розуміти визначне місце, споруда
(витвір), комплекс (ансамбль), їхні
частини, пов'язані з ними рухомі
предмети, а також території чи водні
об'єкти, інші природні,
природно-антропогенні або створені
людиною об'єкти незалежно від стану
збереженості, що донесли до нашого часу
цінність з археологічного,
естетичного, етнологічного,
історичного, архітектурного,
мистецького, наукового чи художнього
погляду і збере свою автентичність.

Частина першою статті 32 Закону України
"Про охорону культурної спадщини"
визначено, що з метою захисту
традиційного характеру середовища
окремих пам'яток, їх комплексів
(ансамблів), історико-культурних
заповідників, історико-культурних
заповідних територій навколо них мають
встановлюватися зони охорони пам'яток:
охоронні зони, зони регулювання
забудови, зони охоронюваного
ландшафту, зони охорони археологічного
культурного шару.

Статтею 34 Закону України "Про охорону
культурної спадщини" передбачено, що
території пам'яток, охоронних зон,
заповідників, музеїв-заповідників,
охоронювані археологічні території
належать до земель
історико-культурного призначення,
включаються до державних земельних
кадастрів, планів землекористування,
проектів землеустрою, іншої
проектно-планувальної та
містобудівної документації.
Встановлення зон охорони пам'яток та
затвердження меж історичних ареалів
населених місць не може бути підставою
для примусового вилучення з володіння
(користування) земельних ділянок у
юридичних та фізичних осіб за умов
дотримання землевласниками та
землекористувачами правил
використання земель
історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 53 Земельного
кодексу України до земель
історико-культурного призначення
належать землі, на яких розташовані: а)
історико-культурні заповідники,
музеї-заповідники, меморіальні парки,
меморіальні (цивільні та військові)
кладовища, могили, історичні або
меморіальні садиби, будинки, споруди і
пам'ятні місця, пов'язані з історичними
подіями; б) городища, кургани, давні
поховання, пам'ятні скульптури та
мегаліти, наскальні зображення, поля
давніх битв, залишки фортець,
військових таборів, поселень і стоянок,
ділянки історичного культурного шару
укріплень, виробництв, каналів, шляхів;
в) архітектурні ансамблі і комплекси,
історичні центри, квартали, площі,
залишки стародавнього планування і
забудови міст та інших населених
пунктів, споруди цивільної,
промислової, військової, культової
архітектури, народного зодчества,
садово-паркові комплекси, фонова
забудова.

Таким чином, сукупний аналіз наведених
норм дає підстави стверджувати, що
охоронні зони навколо пам'яток
культурної спадщини є одними із видів
зон охорони пам'яток (зон охорони), як
зазначено в статті 34 Закону України
"Про охорону культурної спадщини" та
належать до земель
історико-культурного призначення і в
силу цього можуть вважатись особливо
цінними в розумінні статті 150
Земельного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що не
дивлячись на те, що суди попередніх
інстанцій, приймаючи рішення,
посилались на редакції статті 34 Закону
України "Про охорону культурної
спадщини" та статті 53 Земельного
кодексу України, як не були чинними на
момент звернення позивачів до суду,
однак це не вплинуло на вірність
здійснених ними висновків щодо
віднесення охоронної зони навколо
пам'яток культурної спадщини до земель
історико-культурного призначення,
оскільки віднесення цих земель до
відповідної категорії визначено в
статті 34 Закону України "Про охорону
культурної спадщини" в редакції, чинній
на момент звернення до суду, та який є
спеціальною нормою по відношенню до
Земельного кодексу України.

Крім того, законодавець в подальшому
вніс відповідні зміни і в Земельний
кодекс України та відніс охоронні зони
до земель історико-культурного
призначення.

Відповідно до статті 31 Закону України
"Про охорону культурної спадщини"
Топографічно визначені території чи
водні об'єкти, в яких містяться об'єкти
культурної спадщини або можлива їх
наявність, за поданням відповідного
органу охорони культурної спадщини
можуть оголошуватися рішенням
центрального органу виконавчої влади у
сфері охорони культурної спадщини
охоронюваними археологічними
територіями на обмежений або
необмежений строк у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до статті 47 Закону України
"Про землеустрій" проектами
(землеустрою щодо організації і
встановлення меж територій
природно-заповідного фонду та іншого
природоохоронного призначення,
оздоровчого, рекреаційного та
історико-культурного призначення
визначаються місце розташування і
розміри земельних ділянок, власники
земельних ділянок, землекористувачі, у
тому числі орендарі, а також
встановлюється режим використання та
охорони територій
природно-заповідного фонду та іншого
природоохоронного призначення,
оздоровчого (округи і зони санітарної
(гірничо-санітарної) охорони),
рекреаційного та історико-культурного
(охоронні зони) призначення. Порядок
розробки проектів землеустрою щодо
організації і встановлення меж
територій природно-заповідного фонду
та іншого природоохоронного
призначення, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення встановлюється Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 25.08.2004 року №1094 затверджено порядок
розроблення проектів землеустрою з
організації та встановлення меж
територій природно-заповідного фонду,
іншого природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення, який визначає механізм
розроблення проектів землеустрою з
організації та встановлення меж
територій природно-заповідного фонду,
іншого природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення, згідно якого у проекті
землеустрою визначається:
функціональна організація території
природно-заповідного фонду, іншого
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення; місце розташування і
розміри земельних ділянок, їх власники
та землекористувачі, у тому числі
орендарі; режим використання та
охорони території
природно-заповідного фонду та іншого
природоохоронного призначення,
оздоровчого (округи і зони санітарної
(гірничо-санітарні) охорони),
рекреаційного та історико-культурного
(охоронні зони) призначення; межі
земельних ділянок, включених до складу
територій природно-заповідного фонду,
іншого природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення, щодо використання яких
встановлено обмеження (обтяження), у
розрізі землевласників та
землекористувачів; розмір охоронної
зони.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, земельні ділянки в межах
охоронної зони ансамблю споруд
Софійського собору віднесені до
охоронюваної археологічної території
законодавством як на місцевому рівні
(розпорядженням виконавчого органу
Київради Київської міської державної
адміністрації № 979 від 17.05.2002 року), так
і на республіканському рівні
(постановою Кабінету Міністрів України
№ 1761 від 27.12.2001 року).

Згідно з статтями 193 Земельного кодексу
України державний земельний кадастр -
це єдина державна система
земельно-кадастрових робіт, яка
встановлює процедуру визнання факту
виникнення або припинення права
власності і права користування
земельними ділянками та містить
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
цих ділянок, їх оцінку, класифікацію
земель, кількісну та якісну
характеристику, розподіл серед
власників землі та землекористувачів.

Призначенням державного земельного
кадастру є забезпечення необхідною
інформацією органів державної влади та
органів місцевого самоврядування,
заінтересованих підприємств, установ і
організацій, а також громадян з метою
регулювання земельних відносин,
раціонального використання та охорони
земель, визначення розміру плати за
землю і цінності земель у складі
природних ресурсів, контролю за
використанням і охороною земель,
економічного та екологічного
обґрунтування бізнес-планів та
проектів землеустрою (стаття 194
Земельного кодексу України).

Основними завданнями ведення
державного земельного кадастру є:
забезпечення повноти відомостей про
всі земельні ділянки; застосування
єдиної системи просторових координат
та системи ідентифікації земельних
ділянок; запровадження єдиної системи
земельно-кадастрової інформації та її
достовірності.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій щодо наявності
підстав для часткового задоволення
позову.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на наступне.

Згідно частини першої статті 211 Кодексу
адміністративного судочинства України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси та обов'язки, мають право
оскаржити в касаційному порядку судові
рішення суду першої інстанції після їх
перегляду в апеляційному порядку, а
також судові рішення суду апеляційної
інстанції повністю або частково, крім
випадків, передбачених цим Кодексом.

В обґрунтування вимог касаційної
скарги заявник вказує, що у
землекористуванні ТОВ
«Інвестиційно-будівельна група» на
умовах оренди знаходиться земельна
ділянка № 17-23 по вул. О. Гончара у
Шевченківському районі міста Києва,
яка знаходяться у межах охоронної зони
ансамблю споруд Софійського собору.

Право на касаційне оскарження заявник
обґрунтовує тим, що предметом судового
розгляду адміністративної справи №
2а-10699/11/2670 та господарської справи №57/4
є питання законності відведення
Київською міською радою земельних
ділянок по вул. О. Гончара, 17-23 на
користь ТОВ «Інвестиційно-будівельна
група», де основними доводами на
підтвердження незаконності такого
землевідведення є належність ділянок
до земель історико-культурного
призначення та до категорії особливо
цінних земель.

Однак, зазначені ТОВ
"Інвестиційно-будівельна група" доводи
про порушення його прав внаслідок
прийняття оскаржуваних судових рішень,
є помилковими та безпідставними з
огляду на таке.

Право оренди земельної ділянки (ст. 93
Земельного кодексу України) є
спеціальним видом правокористування
землею (Глава 15 Земельного кодексу
України).

За змістом частини 1 статті 116
Земельного кодексу України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Землекористування ТОВ
«Інвестиційно-будівельна група» на
правах оренди на земельну ділянку по
вул. О. Гончара, 17-23 виникло на підставі
пункту 65 рішення Київської міської
ради «Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення
користування землею» № 419/1829 від 15
липня 2004 року, яким:

- затверджено проект відведення
земельних ділянок ТОВ
«Інвестиційно-будівельна група» для
будівництва, експлуатації та
обслуговування житлового комплексу з
приміщеннями громадського призначення
та вбудованим паркінгом на вул. О.
Гончара, 17-23 у Шевченківському районі м.
Києва;

- передано земельну ділянку
загальною площею 0,32 га для будівництва,
експлуатації та обслуговування
житлового комплексу з приміщеннями
громадського призначення га
вбудованим паркінгом на вул. О. Гончара,
17-23 у Шевченківському районі м. Києва, в
тому числі: ділянку №1 площею 0,07 га, в
межах червоних ліній, у
короткострокову оренду на 2 роки для
влаштування будівельних робіт за
рахунок земель міської забудови;
ділянку №2 площею 0,5 га у дострокову
оренду на 15 років за рахунок земель
запасу житлової та громадської
забудови (площею 0,02га) та земель
міської забудови (площею 0,23 га).

Водночас, постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 27 лютого 2014 року у справі №
2а-10699/11/2670 пункт 65 рішення Київської
міської ради «Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення
користування землею» № 419/1829 від 15
липня 2004 року визнано протиправним та
скасовано.

За змістом пункту 10.2. Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 20.05.2013 року № 7 суди повинні
виходити з того, що вимоги про визнання
акта владного органу недійсним або
неправомірним тощо є різними
словесними формами вираження одного й
того самого способу захисту порушеного
права позивача, а саме визнання акта
протиправним.

Таким чином, внаслідок визнання
протиправним п. 65 рішення Київської
міської ради №419/1829 від 15.07.2004 року,
останнє не створювало та не створює
жодних правових наслідків.

Враховуючи те, що оскільки ТОВ
«Інвестиційно-будівельна група» не
доведено факт порушення при прийнятті
оскаржуваних рішень судами попередніх
інстанцій його законних прав та
інтересів, колегія суддів дійшла
висновку, що відсутні правові підстави
для задоволення касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиційно-будівельна група"
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 жовтня 2010 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 вересня
2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строки та в порядку, встановленими
статтями 237, 238, 239, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:

з оригіналом згідно: помічник судді
А.О. Кулеша