Справа № 815/4834/14
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

11 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/4834/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Іванов Е. А.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,судді
-Вербицької Н.В.,судді -Димерлія О.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 08 вересня
2014 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Головного управління
державної міграційної служби України в
Одеській області про визнання
протиправним та скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2014 року ОСОБА_4 (надалі -
Позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом до Головного
управління державної міграційної
служби України в Одеській області
(надалі - відповідач, ГУДМСУ в Одеській
області), в якому просив:

- визнати рішення відповідача прийняте
на підставі наказу №150 від 19.08.2013 року
про відмову позивачу в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
неправомірним та скасувати його;

- зобов'язати відповідача прийняти
рішення відносно позивача про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В обґрунтування позовних вимог було
зазначено, що позивач є громадянином
Гвінеї. На початку 2011 року прибув на
територію України на навчання.
Перебуваючи в Україні одружився з
громадянкою України, шлюб було
укладено в мечеті (шлюб не є офіційно
зареєстрованим, перебуває у фактичних
шлюбних відносинах), у 2013 році в
позивача народилась донька громадянка
України. Також в 2013 році позивач
вдочерив старшу доньку своєї дружини.
Та зазначає що він не може повернутись
на батьківщину оскільки ставлення до
подібних міжетнічних шлюбів є
негативним в Гвінеї.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 08.09.2014 року
в задоволені позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, просить постанову суду першої
інстанції скасувати та винести нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З особистої справи №2014ОД0192 та висновку
співробітників міграційної служби
вбачається, що позивач є громадянином
Гвінеї, народився в м. Фрітаун, (Сьєрра -
Леоне). За національністю гвінеєць, за
віросповіданням - мусульманин (суніт),
неодружений, має незакінчену вищу
освіту. В 2011 році виїхав до України на
навчання. Навчання було призупинено
через нестачу коштів. В Україну позивач
прилетів 12.01.2011 року авіарейсом Конакрі
(Гвінея)- Марокко (Касабланка) - Стамбул
(Туреччина) - Одеса (Україна). Зі слів
позивач свій в'їзд на територію України
здійснив на підставі національного
паспорту та навчальної візи до
Дніпропетровського університету
економіки та права. По приїзду в
Україну в 2011 році позивач вступив до
Дніпропетровського університету
економіки та права (м. Дніпропетровськ)
на підготовчі курси. В зазначеному
університеті навчався в період з 2011 по
2013 роки. Навчання не продовжив, через
відсутність фінансової підтримки з
боку батьків, які припинили переказ
коштів на навчання. Після того, як
припинив своє навчання на підготовчих
курсах (лютий 2013 року) залишився в
Україні, ніде не працював, проживав
разом із своєю громадянською дружиною
гр. України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом
із якою має спільну дитину - доньку
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та всиновлену
дитину - старшу доньку дружини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Починаючи з 12.02.2013 року на
території України знаходився
нелегально (закінчився строк дії візи).

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
14.08.2014 року позивач звернувся до
управління у справах іноземців та осіб
без громадянства ГУДМСУ в Одеській
області з заявою про надання йому
статусу біженця або визнання особою,
яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУДМСУ в Одеській області №150
від 19.08.2014 року йому було відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Також 19.08.2014 року за №55 ГУДМСУ в
Одеській області було надіслано
позивачу Повідомлення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженців або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що наведені позивачем підстави
для надання йому статусу біженця або
визнання особою, яка потребує
додаткового захисту не підпадають під
критерії визначені пунктами 1 чи 13 ч.1
ст.1 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового
захисту»додатковий захист - це форма
захисту, що надається в Україні на
індивідуальній основі іноземцям та
особам без громадянства, які прибули в
Україну або перебувають в Україні і не
можуть або не бажають повернутися в
країну громадянської належності або
країну попереднього постійного
проживання внаслідок обставин, які
загрожують їх життю, безпеці чи
свободі.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначено умови,
за яких особа не визнається біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, зокрема не може бути визнана
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Згідно з ст.4 Директиви Ради
Європейського Союзу про мінімальні
стандарти для кваліфікації і статусу
громадян третьої країни та осіб без
громадянства як біженців чи як осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту цього
захисту (29.04.2004 року) в разі, якщо
аспекти тверджень заявника не
підтверджуються документальними або
іншими доказами, ці аспекти не
вимагають підтвердження, якщо
виконуються наступні умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
заяву; всі важливі факти, наявні в
його/її розпорядженні, були надані, і
було надано задовільне пояснення щодо
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними та не суперечать
наявній конкретній та загальній
інформації у його справі; заявник подав
свою заяву про міжнародний захист
якомога раніше, якщо заявник не зможе
привести поважну причину відсутності
подачі цієї заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Як вже зазначалося вище, 14.08.2014 року
позивач звернувся до управління у
справах іноземців та осіб без
громадянства ГУДМСУ в Одеській області
з заявою про надання йому статусу
біженця (ОС 2014ОБ0192). Причиною звернення
до міграційної служби позивач називає
конфлікт між ним та батьками, через
українську дівчину, яку позивач
зустрів на території України.

Також позивач зазначив, що будь-яких
переслідувань за расовою,
національною, релігійною належністю,
політичними поглядами, він не зазнав.
Позивач не надав жодних переконливих
пояснень або підтверджень реального
ризику смертної кари, виконанню вироку
про смертну кару, тортурам, нелюдському
або такому, що принижує гідність,
поводженню чи покаранню.

Позивач вказує, що в разі повернення до
Гвінеї його буде заарештовано через те,
що він зрадив культуру та релігію. Але
під час складання висновку ГУДМСУ в
Одеській області та до суду не надав
жодної інформації стосовно своєї
релігії та вказує на той факт, що його
релігією є іслам-суніт та він відвідує
мечеть в м. Одесі

Крім цього своє небажання повертатися
до Гвінеї позивач в судовому засіданні
мотивував тим, що його батьки
виступають проти відносин заявника з
так званою «білою» жінкою.

Разом з цим, судом першої інстанції в
судовому засіданні, було встановлено
що дружина позивача, ще до подання ним
заяви про надання притулку прийняла
його релігію «Іслам-суніт», та стала
єдиновіркою з ним.

За таких підстав, колегія суддів
приходить до висновку, що всі
вищенаведені факти вказують на те, що
позивач намагається легалізуватись на
території України, мотивуючи це тим, що
наразі у нього з'явилась родина та він
більше не хоче проживати нелегально на
території України.

Отже, колегія суддів вважає, що наказу
ГУДМСУ в Одеській області №150 від 19.08.2013
року про відмову позивачу в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, є
правомірним та обґрунтованим.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1
ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 08
вересня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко Суддя:
Суддя: Н.В. Вербицька О.О. Димерлій