Справа № 750/2191/14
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 750/2191/14
інстанції: Супрун О.П.
Суддя-доповідач: Кучма А.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Кучми А.Ю.

суддів:
Аліменка В.О., Карпушової О.В.,

при секретарі:
Козловій І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову
Деснянського районного суду
Чернігівської області від 11.07.2014 у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Міністерства
внутрішніх справ України, Головного
управління Міністрества внутрішніх
справ України в м. Києві про визнання
протиправними дій,стягнення коштів,-

В С Т А Н О
В И Л А:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до
Деснянського районного суду
Чернігівської області з позовом до
Міністерства внутрішніх справ України,
Головного управління Міністрества
внутрішніх справ України в м. Києві про
визнання дій відповідачів
протиправними та скасування рішення
про відмову у виплаті їм, згідно вимог
ст. 23 п. п. 3 - 9 Закону України «Про
міліцію», одноразової грошової
допомоги в розмірі десятирічного
грошового забезпечення загиблого
(померлого) ОСОБА_4 в сумі 4 805 570,00 грн;
про відмову у виплаті їм
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту від 18.09.2008 в
сумі 313 481,78 грн; про відмову у виплаті їм
заборгованості по оплаті квартплати,
комунальних послуг, електроенергії,
опаленню та гарячому водопостачанню в
загальної сумі 20 918,99 грн та стягнення з
відповідачів на їх користь одноразову
грошову допомогу в розмірі
десятирічного грошового забезпечення
загиблого (померлого) ОСОБА_4 в сумі 4 805
570,00 грн; заборгованість за договором
про надання споживчого кредиту від
18.09.2008 в сумі 313 481,78 грн; заборгованість
по оплаті квартплати, комунальних
послуг, електроенергії, опаленню та
гарячому водопостачанню в сумі 20 918,99
грн.

Постановою Деснянського районного
суду Чернігівської області від 11.07.2014 у
задоволенні вищевказаного
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням,
позивачі подали апеляційну скаргу, в
якій просять скасувати постанову суду
першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм
матеріального права, та ухвалити нову,
якою задовольнити позовні вимоги
повністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а оскаржувана
постанова суду - скасуванню з наступних
підстав.

Підставою для скасування судового
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення, відповідно
до п. 4 ст. 202 Кодексу адміністративного
судочинства України є, зокрема,
вирішення справи неповноважним судом.

Статтею 24 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
адміністративні справи, предметом
оскарження в яких є рішення, дії чи
бездіяльність Кабінету Міністрів
України, міністерства чи іншого
центрального органу виконавчої влади,
Національного банку України, їхньої
посадової чи службової особи, виборчої
комісії (комісії з референдуму), члена
цієї комісії розглядаються і
вирішуються в окружному
адміністративному суді колегією у
складі трьох суддів.

Адміністративні справи розглядаються
і вирішуються в окружному
адміністративному суді та у місцевому
загальному суді як адміністративному
суді колегією у складі трьох суддів
також з ініціативи судді в разі їх
особливої складності.

Відповідно Указу Президента України
"Про оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади" N 1085/2010 від
09.12.2010 до центральних органів
виконавчої влади віднесено, зокрема
Міністерство внутрішніх справ України.

Враховуючи те, що одним із відповідачів
у даній справі є Міністерство
внутрішніх справ України, колегія
суддів вважає, що справа за вказаним
позовом повинна була розглядатись у
місцевому загальному суді як
адміністративному, колегією у складі
трьох суддів.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що справа
вирішена неповноважним судом, тому з
цих підстав апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанова
суду першої інстанції - скасуванню з
ухваленням нової постанови.

Так, Вироком Дніпровського районного
суду м. Києва від 01.06.2012 ОСОБА_5 та ОСОБА_6
визнано винними у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК
України та призначено їм остаточне
покарання за сукупністю злочинів
шляхом поглинення менш суворого
покарання більш суворим у виді 15 років
позбавлення волі з конфіскацією майна,
а також стягнуто із засуджених на
користь потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3
солідарно 131 111,60 грн у відшкодування
матеріальної шкоди та по 100 000 грн
кожному у відшкодування моральної
шкоди.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
18.03.2013 вирок Дніпровського районного
суду м. Києва від 01.06.2012 змінений в
частині стягнення із засуджених
судових витрат, в іншій частині -
залишений без змін.

Згідно судових рішень, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
заздалегідь спланувавши вчинення
розбійного нападу на кур'єра
інтернет-магазину з метою незаконного
заволодіння чужим майном орендували на
одну добу квартиру в м. Києві,
приготувались до злочину розподіливши
між собою ролі та по мобільному
телефону зробили замовлення ноутбука з
інтернет-магазину «eBuy».

24.12.2008 приблизно о 15.00 год. до квартири
зайшов власник інтернет-магазину
ОСОБА_4, який доставив замовлений
ноутбук, після чого на нього був
здійснений розбійний напад. Після
нападу засуджені заволоділи ноутбуком
та намагались втекти з місця події, але
невдовзі були затримані. ОСОБА_4 від
отриманих тілесних ушкоджень помер у
лікарні.

01.06.2012 Дніпровським районним судом м.
Києва постановлено окрему ухвалу,
згідно якої ОСОБА_4, отримавши
замовлення на доставку ноутбука та
поспілкувавшись по телефону із
замовником, запідозрив, що готується
злочин та звернувся з такою
інформацією до заступника начальника
другого відділу УБОЗ ГУ МВС України в м.
Києві Лейчука В.В., проінформувавши
останнього про свої підозри та
висловивши прямі побоювання, що на
нього може бути вчинений злочин. При
цьому ОСОБА_4, достовірно знаючи, що
спілкується із працівником міліції,
попросив про допомогу. ОСОБА_8 в
порушення вимог діючого законодавства
не зареєстрував належним чином наявну
інформацію про злочин, що готується, а
доповів цю інформацію начальнику 2-го
міжрегіонального відділу УБОЗ, спільно
з яким прийняли рішення направити за
вказаною ОСОБА_4 адресою
співробітників УБОЗ ГУ МВС України в м.
Києві. ОСОБА_4 протягом декількох годин
телефонував ОСОБА_8 з проханням
прискорити приїзд працівників міліції,
але всупереч вимогам закону інформація
про приготування злочину була
проігнорована. Внаслідок такої
бездіяльності службових осіб,
працівники УБОЗ прибули на місце події
вже після скоєння злочину, що потягло
за собою тяжкі наслідки у виді смерті
ОСОБА_4

Позивачі, вважаючи, що їх син - ОСОБА_4
був залучений до заходів щодо боротьби
із злочинністю, звертались до ГУ МВС
України в м. Києві з вимогами про
виплату одноразової грошової допомоги
та компенсації збитків, проте в листі №
36/Р-4317вх від 09.09.2013 їм було в цьому
відмовлено.

Згідно частини третьої ст. 23 Закону
України «Про міліцію», передбачена
виплата одноразової грошової допомоги
у разі загибелі (смерті) працівника
міліції, який перебував на службі в
органах внутрішніх справ, під час
виконання ним службових обов'язків по
охороні громадського порядку та
боротьбі із злочинністю сім`ї
загиблого (померлого), а в разі її
відсутності його батькам та утриманцям
виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі десятирічного
грошового забезпечення загиблого
(померлого) за останньою посадою в
порядку та на умовах, визначених
Кабінетом Міністрів України, а саме,
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 травня 2007 року № 707 «Про
затвердження Порядку та умов виплати
одноразової грошової допомоги у разі
загибелі (смерті) або інвалідності
працівника міліції».

Як зазначено у частині десятій цієї
статті положення частини третьої цієї
статті поширюється на осіб, залучених
до заходів щодо охорони громадського
порядку і боротьби із злочинністю, а
також на пенсіонерів міліції.

Колегія суддів вважає, що на позивачів
не може поширюватись частина третя ст.
23 Закону України «Про міліцію»,
оскільки загиблий (померлий) ОСОБА_4 не
був залучений до заходів щодо охорони
громадського порядку і боротьби із
злочинністю.

Крім того, за фактом загибелі ОСОБА_4 не
проводилося розслідування цього
нещасного випадку згідно з наказом МВС
№ 1346 від 27.12.2002 «Про затвердження
Порядку розслідування та обліку
нещасних випадків, професійних
захворювань та аварій, що сталися в
органах і підрозділах системи МВС
України», за результатами якого
виготовляються висновок службового
розслідування та акти форми Н-1 та Н-5.

Вказаний висновок є однією з підстав
прийняття МВС України рішення про
виплату такої допомоги відповідно до п.
7 Порядку та умов виплати одноразової
грошової допомоги у разі загибелі
(смерті) або інвалідності працівника
міліції, затвердженого постановою КМ
України № 707 від 12.05.2007, яким визначений
порядок та умови проведення виплати
одноразової допомоги на підставі ст. 23
Закону України «Про міліцію».

Участь громадян України в охороні
громадського порядку, громадської
безпеки і боротьбі із злочинністю
визначена положеннями Закону України
«Про участь громадян в охороні
громадського порядку і державного
кордону».

Статтею 17 Закону України «Про участь
громадян в охороні громадського
порядку і державного кордону»
визначені правові гарантії та
соціальний захист членів громадських
формувань з охорони громадського
порядку і державного кордону.

Згідно листа № 3/2-1749вн УБОЗ ГУМВС
України в м. Києві від 29.04.2014 ОСОБА_4 не
було залучено до співробітництва у
порядку, встановленому законами, що
регулюють профілактичну та
оперативно-розшукову діяльність, у
тому числі і до оперативних заходів з
припинення злочину із заволодінням
чужого майна, що готувався громадянами
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у АДРЕСА_1, у
результаті проведення яких загинув.

Колегією суддів встановлено, що син
позивачів, будучи суб'єктом
підприємницької діяльності, не був
членом громадських формувань з охорони
громадського порядку, яких міліція має
право для виконання покладених ст. 2
Закону України «Про міліцію» не неї
завдань залучати громадян за їх згодою
до співробітництва у порядку,
встановленому законами, що регулюють
профілактичну та оперативно-розшукову
діяльність» (частина друга ст. 6 Закону
України «Про міліцію»).

Така участь громадян України
відповідно до Конституції України в
охороні громадського порядку,
громадської безпеки і боротьбі із
злочинністю визначена положеннями
Закону України «Про участь громадян в
охороні громадського порядку і
державного кордону», яким передбачено
право створювати в установленому
порядку громадські об'єднання для
участі в охороні громадського порядку,
сприяння органам місцевого
самоврядування, правоохоронним
органам.

Члени громадських формувань з охорони
громадського порядку і державного
кордону зобов'язані під час виконання
обов'язків з охорони громадського
порядку і державного кордону мати
особисте посвідчення члена
громадського формування та нарукавну
пов'язку (частина перша ст. 13 Закону
України «Про участь громадян в охороні
громадського порядку і державного
кордону»).

Однак, позивачами не було надано суду
такого посвідчення, яке б свідчило про
належність їх сина до згаданих
громадських формувань.

Також, колегією суддів не встановлено
будь-яких інших доказів належності
ОСОБА_4 до громадських формувань з
охорони громадського порядку і
державного кордону.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог, однак
вважає необхідним скасувати постанову
суду першої інстанції з підстав
розгляду справи неповноважним складом
суду.

Проаналізувавши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що судом першої
інстанції невірно надана правова
оцінка обставинам справи, а тому
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205,
207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О
В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду
Чернігівської області від 11.07.2014 -
скасувати та постановити нову, якою у
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Міністерства
внутрішніх справ України, Головного
управління Міністрества внутрішніх
справ України в м. Києві про визнання
протиправними дій,стягнення коштів
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядок і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено:
28.10.2014.

Головуючий-суддя:
А.Ю. Кучма

Судді:
В.О. Аліменко

О.В. Карпушова

Головуючий суддя

Кучма А.Ю.

Судді:

Аліменко В.О.

Карпушова О.В.