Справа № 817/2548/14
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2548/14

17 листопада 2014 року 12год. 08хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Зозулі Д.П. за участю
секретаря судового засідання Минько
Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Коритнюк
Віталій Олександрович,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень № та №
від 02.10.2012 року, ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у місті
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень № ,
№ від 02.10. 2012 року.

В обґрунтування позову позивач вказує
на те, що з 03.09. 2012 р. по 14.09. 2012 р.
Державною податковою інспекцією у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
проведено документальну планову
виїзну перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 за період з 01.07.
2009 р. по 31.12. 2011 р., за результатами якої
складено акт № 267/17-117/НОМЕР_3 від 21.09. 2012
р.

На підставі акту перевірки податковим
органом винесено спірні податкові
повідомлення-рішення, згідно яких
платнику податків донараховано
податок з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності та
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість.

На переконання позивача, податковий
орган помилково прийшов до висновку,
що ним неправомірно включено до складу
витрат, витрати на суму 14117,00 грн., як
такі, що не підтверджені в повному
обсязі відповідними платіжними та
приходними документами, оскільки
зазначені документи досліджувалися у
ході перевірки.

Вказує, що перевіряючим безпідставно
не прийнято витрати в сумі 28603,00 грн. у
зв'язку з тим, що до складу витрат
включені витрати понесені на подачу
автомобілів до пункту завантаження, а
згідно договорів про надання послуг
замовниками перевезень проводили
оплату вантажних перевезень від пункту
завантаження до пункту розвантаження.
Оскільки, такі витрати, пов'язані з
господарською діяльністю з метою
отримання доходу від надання послуг по
перевезенню вантажів.

Крім того, позивач звертає увагу суду
на те, що акт перевірки та додатки до
нього не містять відповідних даних та
розрахунків, а саме: кілометражу
пробігу автомобіля, об'єм витраченого
пального та відповідно суми витрат, які
понесені на придбання пального, у
зв'язку із чим не можливо встановити,
яким чином податковим органом
донараховано суму податкового
зобов'язання.

Також вказує, що перевіряючим було
безпідставно зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у зв'язку з
неприйняттям до податкового кредиту
сум сплачених на придбання пального,
оскільки суми зазначеного податкового
кредиту підтверджені належним чином
оформленими податковими накладними.

Зазначає, що сума податкового кредиту у
розмірі 34200,00 грн., на яку відповідачем
було безпідставно зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість, сформована відповідно
до вимог чинного законодавства,
оскільки придбаний тягач та
напівпричіп використовуються у
господарській діяльності позивача.

Як наслідок позивач вважає, що висновки
податкового органу, на підставі яких
були винесені оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, що викладені в
акті № 267/17-117/НОМЕР_3 від 21.09. 2012 р. про
проведення документальної планової
виїзної перевірки дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 за період з
01.07. 2009 р. по 31.12. 2011 р., є
необґрунтованими та безпідставними.

Представник позивача в судовому
засіданні адміністративний позов
підтримав з наведених у ньому підстав,
просив задовольнити повністю.

Відповідач - Державна податкова
інспекція у місті Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області позов не визнав.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову також
заперечив, про що надав суду пояснення
аналогічні викладеним у письмовому
запереченні.

Зокрема, пояснив, що перевіркою
встановлено, розбіжності при
визначенні витрат в сумі 42470,00 грн. Так,
витрати на суму 14117,00 грн. є завищеними,
оскільки не підтверджені в повному
обсязі відповідними платіжними та
приходними документами.

Також, перевіркою встановлено, що ФОП
ОСОБА_4 до складу валових витрат
віднесено витрати на суму 28603,00 грн.
понесені на подачу автомобілів до
пункту завантаження, а згідно
договорів про надання послуг,
первинних документів, що підтверджують
списання пального встановлено, що
замовники послуг проводили оплату
вантажних перевезень від пункту
навантаження до пункту розвантаження.
В результаті до складу витрат не
прийнято частину витрат на придбання
дизельного пального, що було
використане для переміщення
транспортних засобів з одного пункту
до іншого без оплати таких поїздок
замовниками.

Крім того, у зв'язку з відсутністю
первинних бухгалтерських документів,
що підтверджують формування
податкового кредиту, не прийнято до
податкового кредиту суми ПДВ сплачені
при придбані пального, тягача з
напівпричепом у розмірі 102633,00 грн. та,
відповідно, зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість на суму 100006,33 грн.

Спірні рішення про збільшення грошових
зобов'язань та застосування штрафних
(фінансових) санкцій представник
відповідача вважає правомірними, в
задоволенні позову просив відмовити
повністю за безпідставністю вимог.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представників
сторін, дослідивши подані письмові
докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
дійшов висновку, що позов підлягає до
задоволення повністю з огляду на
наступне.

ОСОБА_4 зареєстрований як фізична
особа-підприємець виконавчим
комітетом Рівненської міської ради 20.09.
2002 року, номер запису про державну
реєстрацію № 26029, перебуває на
податковому обліку в ДПІ у м. Рівне з
26.09. 2002 року (т. 1 а.с. 63).

Судом встановлено, що на підставі
наказу на проведення планової
документальної перевірки від 22.08. 2012
року № 605 уповноваженою особою
Державної податкової інспекції у м.
Рівному згідно з ст. 75, ст. 77, ст. 82
Податкового кодексу України в період з
03.09. 2012 р. по 14.09. 2012 р. проведено
документальну планову виїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 за період з 01.07.
2009 р. по 31.12. 2011 р.

За результатами перевірки складено акт
№ 267/17-117/НОМЕР_3 від 21.09. 2012 р. (т. 1 а.с. 5-30).

Згідно висновків Акту перевіркою
встановлено порушення:

- п. 138.2 ст. 138, ст. 164, п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2,
п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України,
ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян», а саме включення в
декларацію перекручених даних, що
привело до заниження оподатковуваного
доходу за 2011 р. на 47720,00 грн. Відповідно
донарахована за результатами
перевірки сума податку на доходи
фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю за 2011 р.
становить - 6408,00 грн.;

- пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», п. 198.3, п.
198.6. ст. 198 п. 199.1 ст. 199 Податкового
кодексу України, зменшено залишок
від'ємного значення, який включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду в
розмірі 100006,33 грн.

Державною податковою інспекцією у
місті Рівному на підставі акта
перевірки № 267/17-117/НОМЕР_3 від 21.09. 2012 р.
прийнято:

податкове повідомлення-рішення №
від 02.10. 2012 р., яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок з доходів фізичних
осіб від підприємницької діяльності на
6408,00 грн. - основного платежу та 1602,00 грн.
- штрафної (фінансової) санкції (т. 1 а.с.
31);

податкове повідомлення-рішення №
від 02.10. 2012 р., яким позивачу
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість за
грудень 2011 року у розмірі 100006,33 грн.

Враховуючи доводи та заперечення
сторін, в ході судового розгляду справи
підлягали до перевірки обставини щодо
порядку формування витрат, що у повному
обсязі не підтверджені відповідними
платіжними документами та зв'язку їх з
господарською діяльністю і отриманням
доходу. Правомірності віднесення до їх
складу витрат на придбання пального,
яке списувалось ФОП ОСОБА_4 при
перевезенні вантажів автомобільним
транспортом. Законності зменшення
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість у зв'язку з
неприйняттям податкового кредиту на
придбання пального та тягача з
напівпричепом.

Судом встановлено і сторонами
визнається, що протягом 2011 року позивач
здійснював підприємницьку діяльність
на загальній системі оподаткування з
видом діяльності вантажні перевезення
автомобілями (крім таксі). Позивач у
підприємницькій діяльності
використовує власні транспортні
засоби.

Платником податку на додану вартість
позивач зареєстрований згідно
свідоцтва про реєстрацію платника
податку на додану вартість № 100215636 від
13.03. 2009 року (т. 1 а.с. 62).

Надаючи правову оцінку податковому
повідомленню-рішенню № від 02.10. 2012
р., яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
«податок з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності», суд
виходить з наступного.

Так, ФОП ОСОБА_4 06.02. 2012 року було подано
Податкову декларацію про майновий стан
і доходи за 2011 рік, у якій суму
одержаного доходу у 2011 році визначено у
розмірі 732077,00 грн., вартість
документально підтверджених витрат,
пов'язаних з господарською діяльністю
вказано у розмірі 717020,00 грн. та
зазначено суму чистого оподаткованого
доходу у розмірі 15057,00 грн. (т. 2 а.с. 67-69).

Зазначені показники поданої позивачем
Податкової декларації про майновий
стан і доходи за 2011 рік від 06.02. 2012 року
підтверджено первинними
бухгалтерськими документами та даними
Книги обліку доходів і витрат № 1 за 2011
рік, що ведеться ФОП ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 99-101).

Відповідно до акту перевірки
розбіжності у витратах за 2011 р. на суму
42720,00 грн. виникли в зв'язку з включенням
позивачем наступних витрат:

витрати не підтверджені в повному
обсязі відповідними платіжними та
приходними документами в сумі 14117,00
грн.;

витрати понесені на подачу автомобілів
до пункту завантаження в сумі 28603,00 грн.

З такими висновками суд не може
погодитись з огляду на наступне.

В акті перевірки зазначено, що
розбіжність у витратах за 2011 р. на суму
28603,00 грн., виникла в зв'язку з тим, що ФОП
ОСОБА_4 до складу витрат віднесено
витрати понесені на подачу автомобілів
до пункту завантаження, а згідно
договорів про надання послуг, заявок,
актів виконаних робіт, рахунків,
шляхових листів, що підтверджують
списання пального встановлено, що
замовники послуг проводили оплату
вантажних перевезень від пункту
навантаження до пункту розвантаження.
Інших умов в договорах про надання
послуг не передбачено. Таким чином, до
складу валових витрат в ході перевірки
не прийнято частину витрат на
придбання дизельного пального, що було
використане для переміщення
транспортних засобів з одного пункту
до іншого без оплати таких поїздок
замовниками (покупцями) по маршрутах,
що не відображені в актах виконаних
робіт та такі, що не пов'язані з
отриманням доходів звітних періодів.

З такими висновками суд не
погоджується, оскільки суд вважає, що
витрати понесені позивачем на подачу
автомобілів до пункту завантаження
пов'язані із підприємницькою
діяльністю з метою отримання доходу.
Дані обставини підтверджено
долученими до матеріалів справи
копіями договорів на перевезення
вантажів та зареєстрований вид
господарської діяльності позивача (т. 1
а.с. 66-97).

Доказів використання позивачем
пального, що не пов'язано із
господарською діяльністю не зазначено
в акті перевірки та не надано
відповідачем до суду.

Щодо витрат на суму 14117,00 грн., які не
підтверджені в повному обсязі
відповідними платіжними та приходними
документами, то суду слід зазначити
наступне.

Так, в акті перевірки відповідачем
вказується, що документів, які
підтверджують факт понесених витрат
для перевірки не надано, чим порушено
п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, витрати позивача, в тому числі і
на спірну суму, зазначені у Податковій
декларації про майновий стан і доходи
за 2011 рік від 06.02. 2012 року підтверджено
первинними бухгалтерськими
документами, які відображено у Книзі
обліку доходів і витрат № 1 за 2011 рік, що
ведеться ФОП ОСОБА_4

Крім того, суду слід зазначити, що
відповідачем у акті перевірки при
визначенні розбіжності у сумі витрат
помилково зазначено витрати згідно
даних декларації про доходи у розмірі
698580,00 грн., оскільки, як встановлено
судом, відповідно до Податкової
декларації про майновий стан і доходи
за 2011 рік вартість документально
підтверджених витрат, пов'язаних з
господарською діяльністю позивача
вказано у розмірі 717020,00 грн.

Таким чином, відповідач безпідставно
дійшов висновку щодо не підтвердження
в повному обсязі відповідними
платіжними та приходними документами
витрат на суму 14117,00 грн. та помилково
встановив суму розбіжності витрат.

Разом з тим, суду слід зазначити, що
згідно п. 86.1. ст. 86 Податкового кодексу
України результати перевірок (крім
камеральних та електронних перевірок)
оформлюються у формі акта або довідки,
які підписуються посадовими особами
органу державної податкової служби та
платниками податків або їх законними
представниками (у разі наявності). У
разі встановлення під час перевірки
порушень складається акт.

Правила фіксування встановлених
перевіркою порушень передбачені
Порядком оформлення результатів
документальних перевірок щодо
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
платниками податків - фізичними
особами затвердженого наказом
Державної податкової служби від 24.12. 2010
року № 1003, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 19.01. 2011 р.
за № 70/18808 (далі - Порядок № 1003).

Зокрема, згідно з вимогами вказаного
Порядку № 1003, акт документальної
перевірки повинен містити
систематизований виклад виявлених під
час перевірки фактів порушень норм
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. За результатами
документальної перевірки в акті
викладаються всі суттєві обставини
діяльності платника податків, які
стосуються фактів виявлених порушень.
Факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та повною мірою, з
посиланнями на первинні або інші
документи, які зафіксовані в обліку та
підтверджують наявність зазначених
фактів. У разі встановлення перевіркою
порушень податкового законодавства за
кожним відображеним в акті фактом
порушення необхідно:

чітко викласти зміст порушення з
посиланням на конкретні пункти і
статті законодавчих актів, що порушені
платником податків, зазначити період
(місяць, квартал, рік) діяльності
платника податків та операцію, в
результаті якої здійснено це
порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення платника податків
або його законних представників щодо
встановлених порушень;

зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи з обліку,
та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення;

у разі відсутності первинних
документів або ненадання їх чи інших
документів, що підтверджують факт
порушення, зазначити інші докази, що
достовірно підтверджують наявність
факту порушення;

у разі відмови платника податків або
його законних представників надати
копії документів посадовій (службовій)
особі органу державної податкової
служби така особа складає акт у
довільній формі, що засвідчує факт
відмови, із зазначенням прізвища,
імені, по батькові платника податків
(його законного представника) та
переліку документів, які йому
запропоновано подати, факт про
складання такого акта відображається в
акті документальної перевірки;

у разі надання платником податків або
його законними представниками
посадовим (службовим) особам органу
державної податкової служби письмових
пояснень щодо встановлених порушень
податкового законодавства та/або
причин ненадання первинних та інших
документів, що підтверджують
встановлені порушення, або їх копій
факти про надання таких пояснень
необхідно відобразити в акті.

Всупереч вказаним вимогам,
відповідачем у акті перевірки №
267/17-117/НОМЕР_3 від 21.09. 2012 р. зміст
порушень викладено не чітко, не вказані
первинні документи, на підставі яких
вчинено записи у податковому та
бухгалтерському обліку та які
підтверджують наявність порушень, а
також у разі відсутності первинних
документів, не зазначено інші докази,
що достовірно підтверджують наявність
факту порушення.

Тобто, акт перевірки, на підставі якого
було прийняте оспорюване податкове
повідомлення-рішення, як джерело
доказової бази при виявленні порушення
вимог податкового та іншого
законодавства, був складений з
ігноруванням наявних у позивача
первинних документів, що фіксують
здійснені ним господарські операції,
пов'язані з обчисленням і сплатою
податків і зборів.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п. 177.2 ст. 177 Податкового
Кодексу України).

Згідно п. 177.4. ст. 177 Податкового Кодексу
України до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

В силу вимог п. 138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.4 ст.138 Податкового
Кодексу України - витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

В силу вимог пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України до складу
витрат не включаються витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

З урахуванням встановлених в ході
судового розгляду справи обставин в їх
сукупності, не знайшли свого
підтвердження висновки контролюючого
органу про порушення ФОП ОСОБА_4 вимог
Податкового кодексу України, а відтак
податкове повідомлення-рішення №
від 02.10. 2012 р., яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем "податок з доходів фізичних
осіб від підприємницької діяльності"
на 6408,00 грн. - основного платежу та 1602,00
грн. - штрафної (фінансової) санкції є
протиправним і таким, що підлягає
скасуванню.

Надаючи правову оцінку податковому
повідомленню-рішенню № від 02.10.
2012 р., яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість за грудень 2011 року у
розмірі 100006,33 грн., суд виходить з
наступного.

Відповідно до акту перевірки
встановлено завищення податкового
кредиту на суму 68433,00 грн. у зв'язку з
тим, що позивачем в порушення пп. 7.4.5 п.
7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», п. 198.6. ст. 198
Податкового кодексу України до складу
податкового кредиту безпідставно
віднесена сума ПДВ, що не підтверджена
оригіналами податкових накладних, а
лише їх копіями.

Крім того, встановлено завищення
податкового кредиту на суму 34200,00 грн. у
зв'язку з тим, що позивачем в порушення
п. 198.3, п. 198.6. ст. 198, п. 199.1 ст. 199
Податкового кодексу України до складу
податкового кредиту безпідставно
віднесена сума ПДВ, що сплачена при
придбанні сідлового тягача з
напівпричепом, що не використовується
у господарській діяльності суб'єкта
господарювання.

Щодо формування позивачем податкового
кредиту на суму 68433,00 грн., то суду слід
зазначити наступне.

Так, у судовому засіданні, судом було
досліджено оригінали податкових
накладних та фіскальних чеків, копії
яких наявні у матеріалах справи (т. 2 а.с.
2-64). Зі змісту вказаних первинних
бухгалтерських документів вбачається,
що позивачем було придбано дизельне
пальне та проведено ремонт
транспортних засобів для використання
у власній господарській діяльності з
метою отримання доходу.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин) не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. Як
виняток з цього правила, підставою для
нарахування податкового кредиту при
поставці товарів (послуг) за готівку чи
з розрахунками картками платіжних
систем, банківськими або персональними
чеками у межах граничної суми,
встановленої Національним банком
України для готівкових розрахунків, є
належним чином оформлений товарний
чек, інший платіжний чи розрахунковий
документ, що підтверджує прийняття
платежу постачальником від отримувача
таких товарів (послуг), з визначенням
загальної суми такого платежу, суми
податку та податкового номера
постачальника.

Аналогічно, визначено, що у
відповідності до п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Оскільки матеріалами справи
підтверджено наявність податкових
накладних та інших платіжних
документів, що підтверджують прийняття
платежу постачальником від отримувача
таких товарів (послуг), з визначенням
загальної суми такого платежу, суми
податку та податкового номера
постачальника, то суд дійшов висновку
щодо правомірності дій позивача в
частині формування податкового
кредиту на суму 68433,00 грн. та
безпідставності висновків акту
перевірки у зазначеній частині.

Щодо формування позивачем податкового
кредиту на суму 34200,00 грн., то суду слід
зазначити наступне.

Так, судом встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу автомобіля
від 15.11. 2011 року фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 було
придбано у товариства з обмеженою
відповідальністю «Гюалос» вантажний
автомобіль марки SKANIA 2004 року випуску,
білого кольору, шасі НОМЕР_8, державний
номер НОМЕР_4 та напівпричіп KOEGEL S 24/SN24,
2007 року випуску, фіолетового кольору,
шасі НОМЕР_9, державний номер НОМЕР_5 (т. 1
а.с. 215).

На вказані транспортні засоби
продавцем було виписано видаткову
накладну № 10 від 15.11. 2011 року та
податкову накладну № 38 від 15.11. 2011 року
на 205200,00 грн., в тому числі ПДВ 34200,00 грн.
(т. 1 а.с. 61, 216).

Згідно Свідоцтв про реєстрацію
транспортного засобу, вказані
транспортні засоби зареєстровані за
ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 217).

Так, ФОП ОСОБА_4 обґрунтовано відніс до
податкового кредиту за листопад 2011 р.
кошти в сумі 34200,00 грн. у зв'язку з
віднесенням до складу в листопаді 2011
року сум податку у вартість придбано
автомобіля SKANIA та напівпричепу KOEGEL S
24/SN24 в розмірі 34200,00 грн. ПДВ.

Даний автомобіль SKANIA 2004 року випуску,
білого кольору, шасі НОМЕР_8, державний
номер НОМЕР_6 та напівпричіп KOEGEL S 24/SN24,
2007 року випуску, державний номер НОМЕР_7
зареєстровані за громадянином ОСОБА_4 і
використовуються у його
підприємницькій діяльності. Про те, що
зазначені транспортні засоби ФОП
ОСОБА_4 використовує у підприємницькій
діяльності стверджується вибірковими
товарно-транспортними накладними на
використання цього автомобіля і
напівпричепа в господарській
діяльності (т. 1 а.с. 218-221, т. 2 а.с. 72, 73, 75).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про
затвердження Порядку державних
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів» затверджені єдині
правила, якими встановлюється єдиний
на території України порядок державної
реєстрації автомобілів, автобусів, а
також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів та видачі
реєстраційних документів і формених
знаків. Пунктом 6 вищезазначеного
Порядку встановлено, що транспортні
засоби, що належать фізичним
особам-підприємцям, реєструються за
ними, як за фізичними особами.

Це положення не передбачає можливості
реєстрації транспортного засобу за
фізичною особою - підприємцем, оскільки
власником транспортного засобу
фізична особа є незалежно від
наявності у неї такого статусу, що не
перешкоджає використанню
транспортного засобу у
підприємницькій діяльності. У
відповідності до ч. 1 ст. 325 ЦК України
суб'єктами права приватної власності є
юридичні та фізичні особи.

Підпунктом "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку. При цьому,
право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ФОП
ОСОБА_4, дотримуючись зазначених вище
норм закону, правомірно сформував
податковий кредит за листопад 2011 року
на суму 34200,00 грн., а висновки
податкового органу є безпідставними та
відхиляються судом.

Тим більше, варто зазначити, що
оскільки відповідачем не надано
доказів використання придбаних
транспортних засобів не в
підприємницькій діяльності ФОП ОСОБА_4,
то позивач не порушував п. 199.1 ст. 199
Податкового кодексу України, якою
передбачено, що у разі якщо придбані
та/або виготовлені товари/послуги,
необоротні активи частково
використовуються в оподатковуваних
операціях, а частково - ні, до сум
податку, які платник має право віднести
до податкового кредиту, включається та
частка сплаченого (нарахованого)
податку під час їх придбання або
виготовлення, яка відповідає частці
використання таких товарів/послуг,
необоротних активів в оподатковуваних
операціях.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов
висновку, що у податкового органу були
відсутні законні підстави для
встановлення факту завищення суми
податкового кредиту та зменшення
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість за грудень
2011 року у розмірі 100006,33 грн. згідно з
оспорюваним податковим
повідомленням-рішенням.

З огляду на вищенаведене, суд надавши
правову оцінку податковому
повідомленню-рішенню № від 02.10.
2012 року вважає його протиправним та
таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу. У
відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень не надав суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
прийнятих ним податкових
повідомлень-рішень № , №
від 02.10. 2012 року.

При зазначених обставинах, вимоги
позивача правомірні, обґрунтовані і
підлягають до задоволення, а
заперечення відповідача суд відхиляє
як безпідставні і такі, що суперечать
чинному законодавству та фактичним
обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України. Враховуючи
викладене та те, що позов задоволено
повністю на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень,
позивачу слід присудити з Державного
бюджету України 216 грн. 04 коп. судового
збору, сплаченого згідно платіжного
доручення № 1411 від 08.09. 2014 року (т. 1 а.с.
2).

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
форми "Р" № від 02.10. 2012 року та
форми "В4" № від 02.10. 2012 року.

Присудити на користь позивача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 із Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
216 (двісті шістнадцять) грн. 04 коп.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Зозуля
Д.П.