Справа № 2а-563/10/0670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/5/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Сіроша М.В., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Коростишівської міжрайонної державної
податкової інспекції

на постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2010
року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року

у справі № 2а-563/10/0670

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до Коростишівської міжрайонної
державної податкової інспекції

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі - позивач) звернулась до суду з
позовом до Коростишівської
міжрайонної державної податкової
інспекції (далі - відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 18
січня 2010 року №/0 та №/0.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2010
року позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Коростишівської
МДПІ від 18 січня 2010 року №/0 та
№/0.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від 15
жовтня 2010 року залишено без змін.

В касаційній скарзі Коростишівська
МДПІ, посилаючись на порушення судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року і ухвалити нове судове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

У запереченні на касаційну скаргу
фізична особа - підприємець ОСОБА_1,
посилаючись на те, що рішення судів
першої та апеляційної інстанцій є
законними та обґрунтованими, а
положення касаційної скарги жодним
чином це не спростовують, просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а постанову Житомирського
окружного адміністративного суду від 15
жовтня 2010 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 09 грудня 2010 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів,
враховуючи межі касаційної скарги,
дійшла висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

Коростишівською МДПІ була проведена
планова виїзна перевірка фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01 жовтня 2007
року по 30 вересня 2009 року, за
результатами якої складений акт №
446/01-13/17/НОМЕР_1 від 28 грудня 2009 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги: статті
13 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок громадян»,
підпункту «а» пункту 19.1 статті 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», статті 13 Інструкції про
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю, затвердженої наказом ДПА
України від 21 квітня 1993 року № 12, що
призвело до заниження
оподатковуваного доходу на загальну
суму 27122,20 грн. (у тому числі: за період з
01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року -
16727,10 грн., за період з 01 січня 2009 року по
30 вересня 2009 року - 10395,00 грн.) та
внаслідок чого підприємцю
донараховано податок з доходів
фізичних осіб в сумі 4068,31 грн. (у тому
числі: за період з 01 січня 2008 року по 31
грудня 2008 року - 2509,06 грн., за період з 01
січня 2009 року по 30 вересня 2009 року - 1559,25
грн.); підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7,
підпунктів 7.4.3, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», що призвело до заниження
податкового зобов'язання на загальну
суму 4152,00 грн., у тому числі по періодах:
за 1 квартал 2008 року - 998,00 грн., за 2
квартал 2008 року - 868,00 грн., за 3 квартал
2008 року - 837,00 грн., за 4 квартал 2008 року -
940,00 грн., за 1 квартал 2009 року - 509,000 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що: підприємцем було занижено валовий
дохід на загальну суму 24255,00 грн., у тому
числі в період з 01 січня 2008 року по 31
грудня 2008 року на суму 13860,00 грн., в
період з 01 січня 2009 року по 30 вересня 2009
року на суму 10395,00 грн., у зв'язку з тим,
що фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1
не включено до бази оподаткування
доходи від здавання в оренду
приватному підприємцю ОСОБА_2 частини
приміщення ресторану «Граніт»
загальною площею 92,40 кв. м. згідно
укладеного між ними договору від 13
грудня 2008 року; підприємцем були
завищені валові витрати за період з 01
січня 2008 року по 31 грудня 2008 року на
суму 2867,10 грн. внаслідок включення до
складу валових витрат заробітної плати
найманих працівників-кухарів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, як таких, що не пов'язані з
господарською діяльністю позивача,
оскільки основним видом діяльності
підприємця є діяльність бару;
підприємцем були занижені податкові
зобов'язанні з податку на додану
вартість на загальну суму 3003,00 грн.
внаслідок неврахування у складі
податкових зобов'язань сум податку на
додану вартість від здавання в оренду
нерухомого майна (частини приміщення
ресторану «Граніт» загальною площею
92,40 кв. м. за договором від 13 грудня 2008
року, укладеним з приватним
підприємцем ОСОБА_2) в розмірі 3 003,00 грн.
підприємцем був завищений податковий
кредит на загальну суму 1149,00 грн. у
зв'язку з включенням до складу
податкового кредиту податку на додану
вартість, сплаченого у складі вартості
послуг, пов'язаних з обслуговуванням
ресторану загальною площею 369,2 кв. м.,
оскільки до витрат підприємця
підлягають врахуванню лише витрати за
ту частину площі ресторану, на якій
здійснює господарську діяльність
позивач, оскільки частину приміщення
площею 92,40 кв. м. передано в оренду
приватному підприємцю ОСОБА_2.

18 січня 2010 року на підставі вказаного
вище акта перевірки Коростишівською
МДПІ прийняла податкове
повідомлення-рішення №/0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила ОСОБА_1 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 4068,31
грн.

18 січня 2010 року на підставі вказаного
вище акта перевірки Коростишівською
МДПІ прийняла податкове
повідомлення-рішення №/0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила ОСОБА_1 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість у загальному розмірі
6228,00 грн., у тому числі: 4152,00 грн. - за
основним платежем, 2076,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов в повному обсязі, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що: укладений
позивачем з приватним підприємцем
ОСОБА_2 договір безоплатного
користування майном (частиною
приміщення ресторану «Граніт») від 30
грудня 2008 року безпідставно був
розцінений податковим органом в якості
договору оренди, адже умови платності
користування майном сторонами в
договорі визначені не були; витрати
позивача на оплату праці найманих
працівників - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з якими
у позивача укладені трудові угоди, а
також витрати по оплаті вартості
комунальних послуг були правомірно
віднесені позивачем до складу валових
витрат, оскільки безпосередньо
пов'язані з господарською діяльністю
позивача та відповідають умовам,
передбаченим статтею 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств». При цьому, суд відзначив,
що при визначенні податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість податковим органом були
безпідставно застосовані непрямі
методи, адже рішення про застосування
непрямого методу при розрахунку
податкових зобов'язань податковим
органом не приймалося.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Як вбачається з акта перевірки, у
період з 01 жовтня 2007 року по 30 вересня
2009 року фізична особа - підприємець
ОСОБА_1 перебував на загальній системі
оподаткування, була платником податку
з доходів фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності та податку
на додану вартість.

Відповідно до статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) згідно з цим
розділом Декрету оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та
III цього Декрету. Оподатковуваним
доходом вважається сукупний чистий
доход, тобто різниця між валовим
доходом (виручки у грошовій та
натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з
Міністерством економіки України та
Державним комітетом України по
сприянню малим підприємствам та
підприємництву.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що за договором
безоплатного користування від 30 грудня
2008 року позивачем було надане у
безоплатне користування приватному
підприємцю ОСОБА_2 частину приміщення
ресторану «Граніт» загальною площею
92,40 кв. м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1

Відповідно до положень частин 1, 5
статті 626 Цивільного кодексу України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є відплатним, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає із суті договору.

Згідно з частинами 1-3 статті 6
Цивільного кодексу України (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) сторони мають право
укласти договір, який не передбачений
актами цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статі 628 Цивільного кодексу України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин)).

Статтею 629 Цивільного кодексу України
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до частин 1, 2 статті 827
Цивільного кодексу України (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) за договором позички
одна сторона (позичкодавець)
безоплатно передає або зобов'язується
передати другій стороні
(користувачеві) річ для користування
протягом встановленого строку.
Користування річчю вважається
безоплатним, якщо сторони прямо
домовилися про це або якщо це випливає
із суті відносин між ними.

Отже, за своєю правовою природою
укладений між позивачем та приватним
підприємцем ОСОБА_2 договір від 30
грудня 2008 року є договором позички,
умови якого не передбачали отримання
позивачем будь-якої виручки, що є
передумовою для формування валових
доходів підприємця.

Вказаний договір є обов'язковим для
виконання сторонами та є правомірним,
враховуючи закріплений статтею 204
Цивільного кодексу України принцип
презумпції правомірності правочину, за
яким правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

У зв'язку з цим, судова колегія
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
безпідставність здійснення податковим
органом розрахунку орендної плати та
визначення позивачеві валового доходу
в сумі 24255,00 грн.

Відповідно до абзацу 3 статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, належать витрати,
які включаються до складу валових
витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Отже, для цілей визначення
оподатковуваного доходу фізичної
особи від зайняття підприємницькою
діяльністю законодавством
передбачено, що до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Додатком № 7 до Інструкції про
прибутковий податок з громадян,
затвердженої наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21 квітня 1993 року № 12 (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), передбачено, що
оскільки фізична особа - платник
податку не є юридичною особою і
платником податку на прибуток, не має
обов'язку вести бухгалтерській облік,
тому формує витрати за переліком
статті 5 «Валові витрати» і відповідно
до статті 8 «Амортизація» вказаного
Закону з деякими особливостями.
Положення статті 5 («Валові витрати»)
застосовуються в частині
підтвердження первинними документами
витрачених сум згідно із операціями
(які відповідають переліку статті 5), за
результатами або за участю яких у
податковому періоді (у звітному
кварталі) безпосередньо отриманий
дохід.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
валові витрати виробництва та обігу -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Підпункт 5.2.1 пункту 5.2 статті Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
передбачає, що до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Згідно з підпунктом 5.6.1 пункту 5.6 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) з урахуванням норм
пункту 5.3 цієї статті до складу валових
витрат платника податку відносяться
витрати на оплату праці фізичних осіб,
що перебувають у трудових відносинах з
таким платником податку (далі -
працівники), які включають витрати на
виплату основної і додаткової
заробітної плати та інших видів
заохочень і виплат, виходячи з
тарифних ставок, у вигляді премій,
заохочень, відшкодувань вартості
товарів (робіт, послуг), витрати на
виплату авторських винагород та
виплат за виконання робіт (послуг),
згідно з договорами цивільно-правового
характеру, будь-які інші виплати в
грошовій або натуральній формі,
встановлені за домовленістю сторін
(крім сум матеріальної допомоги, які
звільняються від оподаткування згідно
з нормами закону, що регулює питання
оподаткування доходів фізичних осіб
(законодавства, що встановлює правила
оподаткування прибутковим податком з
громадян).

Отже, передумовою віднесення витрат на
оплату праці фізичних осіб до складу
валових є перебування зазначених осіб
у трудових відносинах з платником
податку та підтвердження таких витрат
належними первинними бухгалтерськими
документами.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено судами попередніх
інстанцій, понесені позивачем витрати
на оплату праці найманих працівників -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджуються
належними документами (трудовими
договорами, зареєстрованими в центрі
зайнятості; платіжними відомостями на
виплату заробітної плати; податковими
розрахунками за формою №1ДФ тощо),
пов'язані з господарською діяльністю
позивача, а отже, підлягають віднесенню
до складу валових витрат, внаслідок
чого колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанції
про безпідставність тверджень
податкового органу про завищення
позивачем валових витрат на 2867,10 грн.

Відповідно до підпункту 7.3.1 пункту 7.3
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
датою виникнення податкових
зобов'язань з поставки товарів (робіт,
послуг) вважається дата, яка припадає
на податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше: або дата зарахування
коштів від покупця (замовника) на
банківський рахунок платника податку
як оплата товарів (робіт, послуг), що
підлягають поставці, а в разі поставки
товарів (робіт, послуг) за готівкові
грошові кошти - дата їх оприбуткування
в касі

платника податку, а при відсутності
такої - дата інкасації готівкових
коштів у банківській установі, що
обслуговує платника податку; або дата
відвантаження товарів, а для робіт
(послуг) - дата оформлення документа, що
засвідчує факт виконання робіт (послуг)
платником податку.

З матеріалів справи вбачається, що
визначаючи суму заниженого
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 3003,00 грн.,
податковий орган послався на
невключення позивачем до декларацій з
податку на додану вартість сум податку
від здавання в оренду нерухомого майна
(частини приміщення ресторану
«Граніт»), не врахувавши при цьому
безоплатний характер договору позички
від 30 грудня 2008 року та самовільно
кваліфікувавши його в якості договору
найму (оренди) приміщення без достатніх
для цього правових підстав. Приймаючи
до уваги, що зазначений договір
безоплатного користування не
призводить до збільшення активів
позивача та не є підставою для
виникнення у нього податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість, колегія суддів вважає, що
судами попередній інстанцій були вірно
спростовані висновки контролюючого
органу про заниження позивачем
податкового зобов'язання з податку на
додану варітьсь на суму 3003,00 грн.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.4.2 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
якщо платник податку придбаває
(виготовляє) товари (послуги) та основні
фонди, які призначаються для їх
використання в операціях, які не є
об'єктом оподаткування згідно зі
статтею 3 цього Закону або звільняються
від оподаткування згідно зі статтею 5
та пунктом 11.44 статті 11 цього Закону,
то суми податку, сплачені у зв'язку з
таким придбанням (виготовленням), не
включаються до складу податкового
кредиту такого платника.

У разі коли товари (роботи, послуги),
виготовлені та/або придбані, частково
використовуються в оподатковуваних
операціях, а частково - ні, до суми
податкового кредиту включається та
частка сплаченого (нарахованого)
податку при їх виготовленні або
придбанні, яка відповідає частці
використання таких товарів (робіт,
послуг) в оподатковуваних операціях
звітного періоду (підпункт 7.4.3 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)).

Підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, обов'язковими умовами для
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання у межах
господарської діяльності платника
податків, що підтверджується належним
чином оформленими первинними
документами.

Стверджуючи про порушення позивачем
вимог підпункту 7.4.3 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», податковим органом було
зазначено, що з вартості сплачених
комунальних послуг суми податку на
додану вартість підлягають віднесенню
до складу податкового кредиту не
вцілому, а пропорційно площі
приміщення ресторану, на якій
здійснюється підприємницька
діяльність, без врахування площі,
переданій за договором від 30 грудня 2008
року приватному підприємцю ОСОБА_2, у
зв'язку з чим виключенню зі складу
податкового кредиту підлягає сума
податку на додану вартість в розмірі
1149,00 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій
про те, що при визначенні суми податку
на додану вартість, яка підлягає
виключенню зі складу податкового
кредиту, контролюючим органом був
застосований непрямий метод
розрахунку, заснований на оцінці
елементів податкових баз, які
приймаються для розрахунку
податкового зобов'язання щодо
конкретного податку, збору
(обов'язкового платежу) відповідно до
закону.

При цьому, відповідно до підпункту 4.3.5
пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) рішення про
застосування непрямих методів
приймається податковим органом за
місцезнаходженням платника податків
за наявності підстав, визначених у
підпункті 4.3.1 цього пункту. Нарахування
податкових зобов'язань з використанням
непрямого методу здійснюється
виключно податковими органами. Рішення
про сплату податкових зобов'язань
приймається у судовому порядку за
поданням керівника (його заступника)
відповідного податкового органу.

У той же час, як було встановлено судами
попередніх інстанцій, податковим
органом не приймалося рішення про
застосування непрямого методу при
розрахунку податкових зобов'язань, що
свідчить про недотримання
контролюючим органом встановленої
процедури визначення податкового
зобов'язання, і, як наслідок, прийняття
владного рішення у спосіб, не
передбачений законодавством, що
суперечить вимогам частини 2 статті 19
Конституції України.

За таких обставин, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується суд касаційної інстанції,
про неправомірність оспорюваних
податкових повідомлень-рішень та
наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга Коростишівської МДПІ підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
Житомирського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2010
року та ухвала Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Коростишівської
міжрайонної державної податкової
інспекції залишити без задоволення, а
постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ М.В. Сірош

_____________________
Т.М. Шипуліна