Справа № 2а-2897/10/1370
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/33515/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання
Гончар Н.О.,

представники позивача та відповідача в
судове засідання не з'явились, про дату,
час та місце судового засідання
повідомлені належним чином,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 02.12.2010 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24.04.2012 по
справі № 2а-2897/10/1370

за позовом Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_4

до Державної податкової
інспекції у Залізничному районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області

про визнання протиправними
податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2010 року Підприємцем до суду
оскаржено дії державного податкового
органу щодо нарахування сум податкових
зобов'язань та податкові повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції: від 30.10.2009 № /0/29320 та від
11.01.2010 № /1/57, якими позивачеві
визначено суму основного податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість (далі - ПДВ) у розмірі 1 353 684,00
грн. та фінансових санкцій - 676 842,00 грн.;
від 30.10.2009 №/0/29319, від 11.01.2010
№/1/58, якими позивачеві
донараховано суму основного
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб з
підприємницької діяльності у розмірі 87
861,70 грн.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено, визнано протиправними та
скасовано оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким Підприємцю
у задоволенні позову відмовити.

У відповідності до вимог ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд допустив заміну відповідача у
справі - Державну податкову інспекцію у
Залізничному районі м. Львова на його
правонаступника - Державну податкову
інспекцію у Залізничному районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
планова виїзна документальна
перевірка Підприємця з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2007 по 31.03.2009, за підсумками
якої складено акт від 21.10.2009
№2609/17-323/НОМЕР_1.

У ході вказаної перевірки працівниками
Державної податкової інспекції було
встановлено порушення позивачем п. 1.3
ст. 1, пп. 2.3.1 п. 2.3, п. 2.4 ст. 2, п. 4.1 ст. 4, пп.
7.3.1 п. 7.3 ст. 7, п. 9.4, пп. "а" п. 9.6 ст. 9 Закону
України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок
на додану вартість", пп. 9.12.1, пп. 9.12.2 п. 9.12
ст. 9 Закону України від 22.05.2003 № 889-IV "Про
податок з доходів фізичних осіб" та ст.
13 Декрету Кабінету Міністрів України
від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий
податок з доходів громадян", що
полягало у здійсненні позивачем
господарської діяльності, пов'язаної з
імпортом та продажем товару
(автомобільні кузови), які підлягають
оподаткуванню всіма видами податків,
включаючи ПДВ, ввізне мито, акцизний
збір, та враховуючи те, що Підприємець
не мав права здійснювати діяльність як
платник єдиного податку та повинен був
перейти на загальну систему
оподаткування, подавати до
контролюючого органу декларації про
доходи, вести облік валових доходів та
витрат, зареєструватись як платник ПДВ,
ним також фактично було перевищено
граничний обсяг виручки (500 тис.грн.) від
продажу товару. Крім того, позивач
здійснював реалізацію автомобільних
кузовів за ціною нижчою за звичайну
ціну більше ніж на 20 відсотків та
задекларував валовий дохід не в
повному обсязі, не включивши до нього
кошти, які було ним внесено на
розрахунковий рахунок для поповнення
обігових коштів із призначенням
платежу "фінансова допомога". Вказані
порушення за висновком контролюючого
органу призвели до заниження позивачем
ПДВ на суму загальну суму 1 353 684,00 грн. та
податку з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності на суму 87
861,70 грн.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки, зазначених висновків та
результатів адміністративного
оскарження відповідачем прийнято
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, з думкою якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що відповідачем не доведено факт
здійснення позивачем господарської
діяльності, пов'язаної з оптовим
продажем підакцизних товарів та
здійснення реалізації таких товарів
(автомобільні кузови) за ціною, нижчою
за звичайну ціну, оскільки для
визначення рівня звичайних цін чинним
законодавством не передбачено
застосування, зокрема Митного кодексу
України, а отже митна вартість раніше
імпортованих в Україну товарів не є
достатнім обґрунтуванням звичайного
рівня цін імпортованих товарів для
визначення бази оподаткування
операцій з їх подальшої реалізації на
митній території України. Також суд
зазначив, що до виручки від реалізації
продукції не включаються власні кошти
фізичної особи, отримані від неї на
відповідний банківський рахунок в
якості фінансової допомоги, а
перерахування позивачем таких коштів
на рахунок в якості виручки від
реалізації продукції відповідачем не
доведено, оскільки не надано належних
доказів, які б підтверджували
взаємозв'язок операцій з внесення
коштів на рахунок позивача із
здійсненням ним операцій з продажу
товарів, а отже суми фінансової
допомоги, перераховані на банківський
рахунок позивача не можуть
враховуватись при обчисленні об'єкту
оподаткування єдиним податком та
визначенні обсягу реалізації,
визначеного Указом Президента України
від 03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва".

Так, п 4.1 Закону України від 03.04.1997 №
168/97-ВР "Про податок на додану вартість"
у редакції, чинній на момент виникнення
спору (далі - Закон № 168/97-ВР) передбачає,
що база оподаткування операції з
поставки товарів (послуг) визначається
виходячи з їх договірної (контрактної)
вартості, визначеної за вільними
цінами, але не нижче за звичайні ціни, з
урахуванням акцизного збору, ввізного
мита, інших загальнодержавних податків
та зборів (обов'язкових платежів),
згідно із законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)), а відповідно до
4.3. вказаного Закону для товарів, які
імпортуються на митну територію
України платниками податку, базою
оподаткування є договірна (контрактна)
вартість таких товарів, але не менша
митної вартості, зазначеної у ввізній
митній декларації з урахуванням
відповідних витрат.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
зазначеного Закону податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку протягом такого
звітного періоду.

При цьому "звичайна ціна"
встановлюється за правилами п. 1.20 ст. 1
Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємства",
залежить від умов продажу товару і
відповідає справедливій ринковій ціні
в Україні.

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємства" звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору, якщо цим пунктом не
встановлено інше. Якщо не доведено
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.
При проведенні перевірки платника
податку податковий орган має право
надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого підпункту 1.20.1 цього
пункту (пп. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону).

Підпунктом 1.20.10 п. 1.20 ст. 1 Закону
передбачено, що донарахування
податкових зобов'язань платника
податку податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами.

Згідно з положеннями Наказу Державної
митної служби від 09.07.1997 № 307 "Про
затвердження Інструкції про порядок
заповнення вантажної митної
декларації" митна вартість
використовується виключно в цілях
митного оподаткування товарів і
ведення митної статистики.

Відповідно до ст. 43 Митного кодексу
України, товари і транспортні засоби
перебувають під митним контролем з
моменту його початку і до закінчення
згідно з заявленим митним режимом, а в
свою чергу митний контроль у разі
ввезення на митну територію України -
після здійснення у повному обсязі
митного оформлення товарів і
транспортних засобів, що переміщуються
через митний кордон України.

Таким чином, митна вартість
застосовується для нарахування
податків і зборів для товарів, які
перебувають під митним контролем,
оскільки у відповідності до ст. 259
Митного кодексу України, митною
вартістю товарів, які переміщуються
через митний кордон України, є їх ціна,
що була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари, обчислена
відповідно до положень цього Кодексу.

З огляду на наведене можна дійти
висновку, що при визначенні бази
оподаткування ПДВ операцій з
реалізації платником податку на
території України попередньо
імпортованого ним товару, звичайна
ціна та митна вартість, що є умовною
розрахунковою величиною, яка
розраховується відповідно до положень
Митного кодексу України і
застосовується при переміщенні
товарів через митний кордон України
(зокрема для ведення митної
статистики), не є тотожними і не можуть
бути порівнюваними.

Позиція ж Державної податкової
інспекції про те, що оскільки базою
оподаткування для товарів, що
імпортуються, є договірна (контрактна)
вартість, але не менша від митної,
зазначеної у ввізній митній
декларації, а отже база оподаткування
при подальшій реалізації такого
імпортованого товару також не може
бути меншою, ніж митна вартість не
ґрунтується на приписах законодавства,
оскільки жодною нормою законодавства
не передбачено, що митна вартість
товару, яка визначається для товарів,
що ввозяться на митну територію
України, є звичайною ціною для такого
товару, який реалізується на території
України.

Крім того, як вірно зазначено судом
першої інстанції, продаж товарів
(автомобільних кузовів) позивачем
здійснювався через товарні біржі
шляхом укладення біржових контрактів,
що також підтверджує продаж товару
саме за звичайними цінами, а не за
цінами нижчими за звичайні.

Щодо невключення позивачем до виручки
власних коштів, які внесені позивачем
на банківський рахунок з метою
поповнення оборотних коштів, що на
думку контролюючого органу, призвело
до заниження ПДВ та податку з доходів
фізичних осіб, суд зазначає наступне.

Так, ст. 1 Указу Президента України від
03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва"
встановлено, що спрощена система
оподаткування, обліку та звітності
запроваджується для суб'єктів малого
підприємництва фізичних осіб, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і у
трудових відносинах з якими, включаючи
членів їх сімей, протягом року
перебуває не більше 10 осіб та обсяг
виручки яких від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 500 тис. грн.

Виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважається
сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг)
(абзац 5 вказаної статті).

А при обчисленні ПДВ основними
складовими є податковий кредит та
податкові зобов'язання, тобто
визначення податкових зобов'язань із
цього податку здійснюється сальдовим
методом, який передбачає необхідність
врахування як надходжень сум податку
разом із вартістю товарів (послуг), що
поставляються платником податку, так і
витрат цього платника на сплату сум ПДВ
у складі ціни товарів (послуг), що
придбані ним з метою використання у
господарській діяльності (пп. 7.7.1 п. 7.7
ст. 7 Закону № 168/97-ВР).

Отже із вищезазначеного вбачається, що
для цілей оподаткування дохід
характеризується не лише приростом
активів платника, але й джерелом його
формування, тобто операціями,
наслідком виконання яких стало
отримання доходу.

В той же час, як встановлено судом
першої інстанцій та вбачається з
матеріалів справи, даних щодо джерел
надходження коштів на рахунок
позивача, які б свідчили, що кошти,
внесені позивачем на власний рахунок у
вигляді фінансової допомоги є коштами
отриманими ним, як виручка від продажу
товарів, податковим органом не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином у фахівців контролюючого
органу не було підстав для
кваліфікації цих коштів як доходу
позивача та, відповідно, для
оподаткування їх ПДВ, внаслідок чого не
було і підстав для висновку про
перевищення позивачем визначеного
Указом Президента України "Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва" обсягу виручки від
реалізації товарів (500 тис. грн.).

Крім того, суд касаційної інстанції
погоджується з обґрунтованими
висновками судів попередніх інстанцій,
що власне висновки акту перевірки щодо
допущених позивачем порушень з ПДВ та
податку з доходів фізичних осіб
зроблено без посилання на будь - які
первинні документи.

Згідно з п. 1.6 та п. 1.7 Розділу I Порядку
оформлення результатів
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок щодо
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 10.08.2005 № 327, за
результатами невиїзної
документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок в акті
викладаються усі суттєві обставини
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта підприємницької діяльності,
які стосуються фактів виявлених
порушень податкового та валютного
законодавства. Факти виявлених
порушень податкового та валютного
законодавства викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Як визначено пп. 2.3.2 розділу II Порядку №
327, за кожним відображеним в акті фактом
порушення податкового та валютного
законодавства, зокрема, необхідно:
-зазначити первинний документ, на
підставі якого вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку
(навести кореспонденцію рахунків
операцій), та інші докази, що достовірно
підтверджують наявність факту
порушення; -зазначити перелік
документів, що не були надані у ході
здійснення перевірки.

Не допускається відображення в акті
перевірки необґрунтованих даних, а
також суб'єктивних припущень
перевіряючими, які не мають
підтверджених доказів/та різного роду
висновків щодо дій посадових осіб
підприємства.

Недодержання вимог правових норм, які
регулюють порядок прийняття акта,
спричинили помилкові висновки про
встановлені порушення, внаслідок чого
оскаржувані податкові повідомлення -
рішення винесено з порушенням норм
чинного податкового законодавства.

Отже, суди дійшли вірного висновку про
необґрунтованість та неправомірність
позиції Державної податкової
інспекції щодо визначення Підприємцю
податкових зобов'язань згідно
оспорюваних податкових повідомлень -
рішень.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Залізничному районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області
залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 02.12.2010 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24.04.2012 по
справі № 2а-2897/10/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, крім як з
підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко