Справа № 528/59/14-а
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 р. Справа № 528/59/14-а
Колегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Зеленського В.В. , П'янової Я.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Гребінківського районного суду
Полтавської області від 30.04.2014р. по
справі № 528/59/14-а за позовом ОСОБА_1
до Відділу примусового виконання
рішень Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Полтавській
області про визнання неправомірними
дій щодо закінчення виконавчого
провадження,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Гребінківського районного суду
Полтавської області з позовною заявою,
в якій прохав суд визнати дій
відповідача, щодо винесення постанови
про закінчення виконавчого
провадження від 31.12.2013 р. № 37466130,
неправомірними та вказану постанову
від 31.12.2013 р. № 37466130 скасувати.

Постановою Гребінківського районного
суду Полтавської області від 30.04.2014р.
було відмовлено у задоволенні позову.

Позивач, не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
Гребінківського районного суду
Полтавської області від 30.04.2014р. та
ухвалити нове рішення.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
обставин справи, перевіривши рішення
суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що вимоги
апеляційної скарги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
у відділу Державної виконавчої служби
Головного управління юстиції у
Полтавській області знаходився на
виконанні виконавчий лист №2-а-672/11
виданий 11.09.2012 року Гребінківським
районним судом Полтавської області
ОСОБА_1 щорічну разову допомогу до 5
травня за 2011 рік, як учаснику бойових
дій, передбачену ст. 14 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" у розмірі 3
мінімальних пенсій за віком, виходячи
із розрахунку мінімальної пенсії за
віком, визначеної ч. 1 ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" з
урахуванням проведених виплат та
вчинити дії щодо виплати ОСОБА_1
донарахованих сум щорічної разової
допомоги до 5 травня за 2011 рік, як
учаснику бойових дій, передбачену ст. 14
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту" .

Постановою примусового виконання
рішень Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Полтавській
області від 31.12.2013 року було закінчено
виконавче провадження за виконавчим
листом №2-а-672/11 виданого 11.09.2012 року
Гребінківським районним судом
Полтавської області.

Суд першої інстанції, відмовив у
задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновками суду першої інстанції та
зазначає.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 124 Конституції
України судові рішення є обов'язковими
до виконання.

Відповідно до ч. 2 та 3 статті 14 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність встановлену
законом.

При винесенні спірної постанови про
закінчення виконавчого провадження
державний виконавець керувався п.11 ст.
49 Закону України «Про виконавче
провадження», яка передбачає
повернення виконавчого документа до
суду у разі, якщо виконати рішення без
участі боржника неможливо.

Положеннями ст. 11 того ж Закону
встановлено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати заходів
примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, державний виконавець здійснює
необхідні заходи щодо своєчасного і
повного виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

Всупереч наведеним положенням закону,
якими визначено обов'язок органів
державної виконавчої служби неухильно
виконувати приписи судового рішення,
яке набрало законної сили, державний
виконавець, повертаючи виконавчий
лист, вдався до заходів якими фактично
змінив порядок виконання судового
рішення.

Разом з тим, повноваження щодо
відстрочення і розстрочення виконання,
зміни чи встановлення способу і
порядку виконання судового рішення,
згідно приписів ст. 263 КАС України,
віднесено до компетенції суду.

За наявності відповідних обставин
державний виконавець має право
звернутися до адміністративного суду,
що видав виконавчий лист, із поданням
про відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення.

Чинним законодавством України, зокрема
статтею 19 Закону України «Про
міжнародні договори України»
закріплено примат міжнародного права
над національним.

Згідно статті 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують Конвенцію та
практику Суду як джерело права.

При цьому, враховуючи позицію
Європейського суду з прав людини,
висловлену в рішенні від 20 липня 2004
року по справі «Шмалько проти України»,
в якому Суд наголосив , що пункт 1 статті
6 Конвенції гарантує кожному право на
звернення до суду або арбітражу з
позовом стосовно будь-яких його
цивільних прав та обов'язків. Таким
чином, ця стаття проголошує "право на
суд", одним з аспектів якого є право на
доступ, тобто право подати позов з
приводу цивільно-правових питань до
суду. Однак це право було б ілюзорним,
якби правова система держави
допускала, щоб остаточне судове
рішення, яке має обов'язкову силу, не
виконувалося на шкоду одній зі сторін.
Було б незрозуміло, якби стаття 6
детально описувала процесуальні
гарантії, які надаються сторонам у
спорі, а саме: справедливий, публічний і
швидкий розгляд, - і, водночас, не
передбачала виконання судових рішень.
Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що
стосується виключно доступу до
судового органу та судового
провадження, то це могло б призводити
до ситуацій, що суперечать принципу
верховенства права, який договірні
держави зобов'язалися поважати,
ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей
статті 6 виконання рішення, ухваленого
будь-яким судом, має розцінюватися як
складова частина "судового розгляду"
(див. рішення у справі "Горнсбі проти
Греції" від 19.03.97 р., Reports of Judgments and Decisions
1997-II, с. 510, п. 40).

Крім того, вказаним рішенням
Європейського суду з прав людини,
зазначено, що орган державної влади не
має права посилатися на брак коштів на
виправдання неспроможності виконати
судове рішення про виплату боргу.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про
правомірність прийнятої відповідачем
постанови про закінчення виконавчого
провадження від 31.12.2013 р. № ВП 37466130.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим.

Підстави для скасування судового
рішення та ухвалення нового
закріпленні в ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Враховуючи, що суд першої інстанції
допустив порушення норм матеріального
та процесуального права, неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для правильного вирішення спору, дав
неналежну оцінку доказам, а його
висновки не відповідають фактичним
обставинам справи, колегія судів
вважає за необхідне, відповідно до ч. 2
ст. 205 Кодексу адміністративного
судочинства України, скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нову постанову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Крім того, позивач просив зобов'язати
відповідача подати у встановлений
судом строк звіт про виконання
судового рішення, але вказана вимога
залишається без задоволення, в зв'язку
з її недоцільністю.

Відповідно до ст. 267 Кодексу
адміністративного судочинства України
зобов'язання суб'єкта владних
повноважень надати звіт є правом суду ,
а не його обов'язком.

Керуючись ст. 160, 167, 183-2, 195, 197, 198, 202, 205, 207,
209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Гребінківського районного
суду Полтавської області від 30.04.2014р. по
справі № 528/59/14-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги ОСОБА_1 до Відділу примусового
виконання рішень Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Полтавській
області про визнання
неправомірними дій щодо закінчення
виконавчого провадження -
задовольнити.

Визнати неправомірними дій Відділу
примусового виконання рішень
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Полтавській області, щодо винесення
постанови про закінчення виконавчого
провадження від 31.12.2013 р. № 37466130.

Скасувати постанову про закінчення
виконавчого провадження від 31.12.2013 р. №
37466130.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, є
остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Чалий І.С.Судді
Зеленський В.В. П’янова Я.В.