Справа № 758/1951/14-а
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 758/1951/14-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді:
Чаку Є.В.,

суддів:
Мєзєнцева Є.І., Старової
Н.Е.

за участю секретаря
Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Подільського районного суду міста
Києва від 28 травня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Пенсійного фонду
України в Київській області,
управління Пенсійного фонду у місті
Білій Церкві Київської області про
визнання дій протиправними,
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач)
звернулася з позовом до Головного
управління Пенсійного фонду України в
Київській області, управління
Пенсійного фонду у місті Білій Церкві
Київської області про визнання дій
відповідачів протиправними;
зобов'язання управління Пенсійного
фонду в місті Біла Церква Київської
області провести нарахування та
виплату їй пенсії по втраті
годувальника за період з липня 2012
року по лютий 2013 року з відповідними
компенсаціями; стягнення з Головного
управління Пенсійного фонду України в
Київській області та управління
Пенсійного фонду в місті Біла Церква
Київської області моральну шкоду
спричинену їй незаконними діями, в
розмірі 50 000 грн. в солідарному порядку;
стягнути з відповідачів на її користь
понесені судові витрати - судовий збір
в сумі 255,78 грн.

Подільський районний суд міста
Києва своєю постановою від 28 травня 2014
року в задоволенні адміністративного
позову відмовив.

Не погоджуючись з судовим рішенням,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Подільського районного суду міста
Києва від 28 травня 2014 року та
постановити нову про задоволення
адміністративного позову. На думку
апелянта, зазначену постанову суду
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та дослідивши докази, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
не підлягає скасуванню, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, з 28.02.2002 року по 31.08.2012 року
перебувала на обліку в УПФУ у місті
Біла Церква та отримувала пенсію за
віком відповідно до ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з врахуванням положень
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Розпорядженням УПФУ у місті Біла
Церква позивач з 01.09.2012 року знята з
обліку в зазначеному управлінні у
зв'язку із подачею нею заяви про
перехід на пенсію по лінії
Міністерства Оборони, що
підтверджується наданими суду
матеріалами пенсійної справи.

Зі змісту статей 9, 10 «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» вбачається, що відповідно
до цього Закону за рахунок коштів
Пенсійного фонду в солідарній системі
призначаються такі пенсійні виплати: 1)
пенсія за віком; 2) пенсія по
інвалідності внаслідок загального
захворювання (у тому числі каліцтва, не
пов'язаного з роботою, інвалідності з
дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що позивачка дійсно має
право на отримання пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, за померлого
чоловіка, що підтверджується наданою
суду копією пенсійної справи № ФК 41001
останнього.

Частина перша статті 48 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб», визначає, що заява
про призначення пенсії згідно з цим
Законом подається до територіального
органу Пенсійного фонду України або до
уповноваженого ним органу чи
уповноваженій особі в порядку,
встановленому правлінням Пенсійного
фонду України за погодженням із
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сферах трудових відносин,
соціального захисту населення, іншими
заінтересованими центральними
органами виконавчої влади та Службою
зовнішньої розвідки. При цьому днем
звернення за призначенням пенсії є
день подання до відповідного органу
Пенсійного фонду України письмової
заяви про призначення пенсії з усіма
необхідними для вирішення цього
питання документами, а в разі
пересилання заяви і документів поштою -
дата їх відправлення.

Згідно п.п. 4, 10 Постанови правління
Пенсійного фонду України від 30.01.2007
року № 3-1 «Про затвердження Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб»», заява про переведення з одного
виду пенсії на інший, про перерахунок
пенсії подається до органу, що
призначає пенсію, заявником за місцем
проживання, а при необхідності - його
законним представником за місцем його
проживання.

Для призначення пенсії в разі втрати
годувальника подаються такі документи:
заява; копія свідоцтва про смерть
годувальника; витяг з наказу про
виключення годувальника зі списків
особового складу у зв'язку зі смертю;
висновок про обставини загибелі чи
смерті внаслідок поранення, контузії,
каліцтва, одержаних під час
проходження служби при виконанні
службових обов'язків (обов'язків
військової служби); довідка
уповноважених органів з місця
проживання про перебування членів
сім'ї на утриманні померлого
(загиблого) годувальника або рішення
суду про перебування на утриманні;
документи, передбачені абзацами
третім, шостим - дев'ятим пункту 7 цього
Порядку.

Як вже зазначалося вище, 06.08.2012 року
позивачка звернулася до УПФУ у місті
Біла Церква із заявою про призначення
їй пенсії у зв'язку із втратою
годувальника, яка була перенаправлена
до ГУ ПФУ в Київській області та
отримана останніми 08.08.2012 року.

Згідно ст. 48 ЗУ «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», у разі якщо до заяви про
призначення пенсії додані не всі
необхідні документи, заявнику
роз'яснюється, які документи він
повинен надати додатково. При наданні
ним цих документів до закінчення
тримісячного терміну з дня отримання
роз'яснення днем звернення за
призначенням пенсії вважається день
подання заяви або дата відправлення
документів поштою, зазначені в частині
першій цієї статті.

Крім того, відповідно до п. 6 Постанови
правління Пенсійного фонду України від
30.01.2007 року № 3-1 «Про затвердження
Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб»», днем звернення за призначенням
пенсії є день подання до відповідного
органу, що призначає пенсії, письмової
заяви про призначення пенсії з усіма
необхідними для вирішення цього
питання документами, а в разі
пересилання заяви і документів поштою -
дати їх відправлення.

У разі, якщо до заяви про призначення
пенсії додані не всі необхідні
документи, заявнику (посадовій особі
уповноваженого структурного
підрозділу) роз'яснюється, які
документи необхідно надати додатково.
При поданні документів до закінчення
тримісячного терміну з дня отримання
роз'яснення днем звернення за
призначенням пенсії вважається день
подання заяви або дата відправлення
документів поштою.

Як вбачається із матеріалів справи,
10.08.2012 року ГУ ПФУ у Київській області
на адресу позивачки було направлено
лист № 221, яким вони повідомили останню,
що нею при зверненні із заявою про
призначення пенсії у зв'язку із втратою
годувальника, не було надано Довідки
уповноважених органів з місця
проживання про її перебування на
утриманні померлого годувальника або
рішення суду про перебування на
утриманні, запропоновано надати
зазначену довідку або рішення суду до
06.11.2012 року та роз'яснено, що у випадку
не надання зазначених документів,
призначити пенсію в разі втрати
годувальника не буде законних підстав.

Судом встановлено, що позивачкою у
строк встановлений ГУ ПФУ у
Київській області, а саме до 06.11.2012 року,
не було надано невистачаючих
документів для призначення пенсії, у
зв'язку з чим останніми 09.11.2012 року на її
адресу було направлено Лист № 5823, яким
повідомлено про відмову в призначенні
пенсії в разі втрати годувальника та
роз'яснено їй про необхідність
поновлення виплати пенсії в УПФУ у
місті Біла Церква відповідно до ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Як вбачається з пенсійної справи №
ФК 41001, 19.02.2013 року позивачкою на адресу
ГУ ПФУ у Київській області було надано
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 13.11.2012 року про встановлення факту
перебування на утриманні та ухвалу
Апеляційного суду Київської області
від 23.01.2013 року, з проханням терміново
провести перерахунок пенсії
відповідно до вимог законодавства. У
зв'язку з чим ГУ ПФУ у Київській області
із 19.02.2013 року їй було призначено
пенсію в разі втрати годувальника, про
що повідомлено Листом № 1409 від 28.02.2013
року.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що призначення ГУ ПФУ у
Київській області позивачці пенсії в
разі втрати годувальника з 19.02.2013 року є
протиправним, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсія у зв'язку з втратою
годувальника призначається з дня, що
настає за днем смерті годувальника,
якщо звернення про призначення такого
виду пенсії надійшло протягом 12
місяців з дня смерті годувальника.

Як вбачається з матеріалів справи, 03
серпня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
Білоцерківського міського управління
ПФУ про перехід на пенсію по втраті
годувальника. Відповідно до свідоцтва
про смерть НОМЕР_1 від 13 липня 2012 року,
чоловік позивачки ОСОБА_4 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Таким чином, колегія
суддів зазначає, що ОСОБА_2 звернулася
до відповідача в строки, визначенні п. 3
ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», у
зв'язку з чим, відповідач повинен був
призначити позивачці пенсію в разі
втрати годувальника з 01 липня 2012 року, а
саме, на наступний день, після смерті її
чоловіка.

Що стосується позовної вимоги про
стягнення з Головного управління
Пенсійного фонду України в Київській
області моральної шкоди в розмірі 50 000
грн., колегія звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 1167
Цивільного кодексу України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених
законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України
визначено, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі незаконними
рішеннями, дією чи бездіяльністю
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих
органів.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що
моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості. Моральна
шкода відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування. Моральна
шкода відшкодовується одноразово, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У постанові Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995
року із змінами, внесеними згідно з
Постановою Пленуму Верховного суду №5
від 25 травня 2001 року та від 27 лютого 2009
року під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації. Під немайновою шкодою,
заподіяною юридичній особі, слід
розуміти втрати немайнового характеру,
що настали у зв'язку з приниженням її
ділової репутації, посяганням на
фірмове найменування, товарний знак,
виробничу марку, розголошенням
комерційної таємниці, а також
вчиненням дій, спрямованих на зниження
престижу чи підрив довіри до її
діяльності.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачами
позивачці завдано моральну шкоду,
остання не обґрунтувала, в чому полягає
ця шкода. Позивачкою не доведено факту
завдання моральних страждань, душевних
переживань та психологічного розладу,
наявність втрат немайнового характеру,
що настали у зв'язку з неправомірною
діяльністю відповідачів як суб'єктів
владних повноважень, не визначено,
якими доказами це підтверджується.
Будь-яких доказів, що підтверджують
притягнення посадових осіб до
відповідальності за невиконання чи
неналежне виконання ними своїх
обов'язків, що могло завдати шкоди,
позивачкою також не надано.

На підставі викладеного, суд
апеляційної інстанції вважає, що
доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої
інстанції, тому постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нової постанови про
часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Постанову Шевченківського
районного суду міста Києва від 28 травня
2014 року - скасувати та прийняти нову,
якою адміністративний позов ОСОБА_2
задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління
Пенсійного фонду України в Київській
області провести нарахування та
виплату ОСОБА_2 пенсії по втраті
годувальника, згідно Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з 01 липня 2012 року
по 01 лютого 2013 року.

В решті позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено
18.11.2014.

Головуючий суддя

Чаку Є.В.

Судді:

Мєзєнцев Є.І.

Старова Н.Е.