Справа № 263/7597/14-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 р.Справа №
263/7597/14-аКолегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Жовтневому районі м.
Маріуполя Донецької області на
постанову Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від
03.09.2014р. по справі № 263/7597/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного
фонду України в Жовтневому районі м.
Маріуполя Донецької області

про визнання бездіяльності
неправомірною та зобов'язання
нарахувати та сплатити щомісячне
підвищення до пенсії,

ВСТАНОВИЛА:

28.07.14 року позивач звернувся до суду з
вищезазначеним адміністративним
позовом, в якому просив визнати
протиправною бездіяльність Управління
Пенсійного фонду України в Жовтневому
районі м. Маріуполя Донецької області
щодо ненарахування та невиплати з
01.01.2014 року підвищення до пенсії
відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком, зобов'язати Управління
Пенсійного фонду України в Жовтневому
районі м. Маріуполя Донецької області
провести з 01.01.2014 року нарахування та
виплату підвищення до пенсії,
встановленого ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком.

Ухвалою Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від 28.07.14
року адміністративний позов позивача
за період з 01.01.2014 року по 29.01.2014 року
залишено без розгляду.

За результатами розгляду справи у
відкритому судовому засіданні
постановою Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від
03.09.2014 року адміністративний позов
задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльності та
зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Жовтневому районі м.
Маріуполя Донецької області провести
позивачу нарахування та виплату
щомісячної доплати до пенсії в розмірі
30% мінімальної пенсії за віком, з
урахуванням встановленого
законодавством прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
за період з 30.01.2014 року по 02.08.2014 року
включно, з відрахуванням фактично
проведених виплат.

В задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

Відповідач, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій просить
суд апеляційної інстанції оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати вказану постанову
суду першої інстанції та ухвалити
нову, якою повністю відмовити в
задоволенні позовних вимог. Скаржник
зазначає, що приймаючи зазначену
постанову суд першої інстанції дійшов
до помилкових висновків, які призвели
до неправильного вирішення справи,
неповно з'ясував всі обставини справи,
що мають значення при вирішенні спору,
невірно застосував до спірних
правовідносин положення Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2014 рік", ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни",
постанови КМУ від 28 грудня 2011 року № 1381
та ст.159 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо повноти та
об'єктивності розгляду справи.

Враховуючи відсутність
клопотання від усіх осіб, які беруть
участь у справі, з огляду на приписи п.1
ч.1 ст.197 КАС України справа підлягає
розгляду в порядку письмового
провадження.

Відповідно ч. 1 ст. 195 КАС України,
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної скарги в разі
встановлення під час апеляційного
провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Оскільки відповідач оскаржує
постанову суду першої інстанції лише в
частині задоволення позовних вимог,
колегія суддів не вбачає підстав для
надання правової оцінки рішенню суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, перевіривши рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Судом першої інстанції
обґрунтовано встановлено, що позивач
відповідно до ст. 1 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" є
дитиною війни та за приписами ст. 6
цього закону має право на отримання
підвищення до пенсії в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції застосував до спірних
правовідносин норми матеріального
права надавши перевагу ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" над постановою Кабінету
Міністрів України від 28 грудня 2011 р. за
№ 1381 "Про підвищення рівня соціального
захисту найбільш вразливих верств
населення", як нормативно-правовому
акту, що має вищу юридичну силу. Також
судом правильно визначено розмір
мінімальної пенсії за віком, виходячи
із приписів ч.1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки іншими законами
такий розмір не врегульовано.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, з огляду на таке.

При цьому колегія суддів виходить
з наступного.

Відповідно до ст. 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни",
дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни",
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій, передбачених цим
Законом, здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих
положень Закону України "Про
Державний бюджет України на 2012 рік"
норми і положення статті 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявних
фінансових ресурсів Державного
бюджету України та бюджету Пенсійного
фонду України на 2012 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 25.01.2012 року визначено, що в аспекті
конституційного подання положення
частини другої статті 96, пунктів 1, 2, 6
статті 116 Конституції України треба
розуміти так, що повноваження Кабінету
Міністрів України щодо розробки
проекту закону про Державний бюджет
України та забезпечення виконання
відповідного закону пов'язані з його
функціями, в тому числі щодо реалізації
політики у сфері соціального захисту
та в інших сферах. Кабінет Міністрів
України регулює порядок та розміри
соціальних виплат та допомоги, які
фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України, відповідно
до Конституції та законів України. Суди
під час вирішення справ про соціальний
захист громадян керуються, зокрема,
принципом законності. Цей принцип
передбачає застосування судами
законів України, а також
нормативно-правових актів відповідних
органів державної влади, виданих на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, в тому числі
нормативно-правових актів Кабінету
Міністрів України, виданих у межах його
компетенції‚ на основі і на виконання
Бюджетного кодексу України, закону про
Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України.

Також, пунктом 4 Прикінцевих положень
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2013 рік" встановлено, що у 2013
році норми і положення, зокрема, ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявних
фінансових ресурсів Державного
бюджету України та бюджету Пенсійного
фонду України на 2013 рік.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного Кодексу
України бюджетний період для всіх
бюджетів, що складають бюджетну
систему України, становить один
календарний рік, який починається 1
січня кожного року і закінчується 31
грудня того ж року.

З аналізу наведених норм вбачається, що
визначення порядку та розмірів виплат
зазначеним категоріям громадян у 2012, 2013
бюджетних роках делеговано Кабінету
Міністрів України.

На виконання вищевказаних вимог
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1381 від 28.12.2011 року визначено розмір
виплат особам, які належать до
категорії дітей війни.

Тобто положення п. 4 Прикінцевих
положень ЗУ "Про Державний бюджет
України на 2013 рік" діяли протягом
бюджетного року та закінчилися 31.12.2013
року.

Однак, Законом України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік" (в
редакції, чинній до 03.08.2014 року) не було
передбачено обмежень щодо
застосування ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни".

Законом України "Про внесення змін до
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2014 рік" від 31.07.2014 року, який
набрав чинності 03.08.2014 року, доповнено
Розділ "Прикінцеві положення" ЗУ "Про
державний бюджет України на 2014 рік"
пунктом 6-7, якими встановлено, що норми
і положення, зокрема, ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявних
фінансових ресурсів бюджетів усіх
рівнів, бюджету Пенсійного фонду
України та бюджетів інших фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на 2014 рік.

Таким чином, з 03.08.2014 року норми і
положення статті 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни"
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України.

Рішенням Конституційного суду України
від 25.01.2012 року у справі № 3-рп/2012 суд
зазначив, що суди під час вирішення
справ про соціальний захист громадян
керуються, зокрема, принципом
законності. Цей принцип передбачає
застосування судами законів України. а
також нормативно - правових актів
відповідних органів державної влади,
виданих на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, в
тому числі нормативно-правових актів
Кабінету Міністрів України, виданих у
межах його компетенції, на основі і на
виконання Бюджетного кодексу України,
закону про Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України.

За таких обставин, спірні
правовідносини в період, визначений
судом першої інстанції, регулюються
Законом України "Про соціальний захист
дітей війни", а тому застосування до
таких правовідносин підзаконного акту
- постанови КМУ № 1381 від 28 грудня 2011 р.,
яка суперечить цьому Закону, є
помилковим.

Отже, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
те, що за період з 30.01.2014 року по 02.08.2014
року нарахування та виплата дітям
війни підвищення до пенсії або
щомісячного грошового довічного
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, повинні здійснюватися
відповідно до норм Закону України "Про
соціальний захист дітей війни".

Виходячи з системного аналізу ч.2
ст.19 Конституції України, ч. 2 ст. 3
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" та приписів ч.4 ст.9 КАС
України, відповідач у період з 30.01.2014
року по 02.08.2014 року не мав підстав
застосовувати постанову Кабінету
Міністрів України від 28.12.2011р. за № 1381
та був зобов'язаний діяти у
відповідності з приписами діючої норми
ст. 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни", який має вищу
юридичну силу, ніж зазначена постанова,
нараховувати та здійснювати позивачу
доплату до пенсії у розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком.

Щодо доводів апеляційної скарги
про необґрунтоване застосування до
спірних правовідносин ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
колегія суддів зазначає наступне.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія
суддів, вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано не взяв до уваги
положення ч. 3 ст.28 зазначеного Закону, з
якої випливає, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом 1
частини 1 цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсії, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії,
встановленої ст.46 Конституції України
та права на отримання доплати до
пенсії, передбаченої ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни".

Колегія суддів вважає
безпідставним посилання відповідача
на відсутність коштів щодо
забезпечення виплат зазначеної
доплати до пенсії, оскільки органи
державної влади не можуть посилатися
на відсутність коштів, як на підставу
невиконання своїх зобов'язань, які
встановлені ст.46 Конституції України
та зазначеною нормою Закону.

Колегія суддів також відхиляє
доводи відповідача щодо не
визначеності на законодавчому рівні
питання відносно органу, на який
покладено обов'язок по виплаті
підвищення до пенсії особам, які мають
статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у
відповідності Положення "Про Пенсійний
фонд України" і здійснює свої
повноваження на підставі п. 15
зазначеного положення через створені в
установленому порядку його
територіальні управління. Відповідно
до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" рішення про призначення
та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного
фонду України за місцем проживання
пенсіонерів. Таким чином, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що обов'язок
по нарахуванню та виплаті доплати
до пенсії позивача, передбаченої ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" покладено саме на
управління пенсійного фонду України за
місцем проживання позивача.

Враховуючи, що держава взяла на
себе обов'язок щодо виплати позивачу 30%
доплати до пенсії та поклала виконання
цього обов'язку на центральний
орган виконавчої влади - Пенсійний фонд
України, який діє через свої місцеві
органи, що входять в систему його
органів, але вони не вчинили жодної дії
для нарахування цих коштів та їх
виплати, колегія суддів вважає, що вони
не виконали своїх повноважень без
поважних причин.

Отже, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог є законним та
обґрунтованим, а тому не вбачає підстав
для його скасування.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205,
206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Жовтневому
районі м. Маріуполя Донецької області
залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від
03.09.2014р. по справі № 263/7597/14-а в частині
задоволення позовних вимог - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення їх копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Перцова
Т.С.Судді (підпис) (підпис) Дюкарєва
С.В. Жигилій С.П.