Справа № 2-а-862/11/1509
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
2-а-862/11/1509

Категорія: 10.3.2 Головуючий в 1 інстанції:
Погорєлов І.В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді
- Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

- Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Іванівському районі Одеської
області на постанову Іванівського
районного суду Одеської області від 27
липня 2011 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Іванівського районного
суду Одеської області від 27 липня 2011
року адміністративний позов ОСОБА_2
задоволено частково. Визнано
незаконними дії Управління Пенсійного
фонду України в Іванівському районі
Одеської області, при нарахуванні та
виплаті позивачу, як інваліду 2-ої групи
та постраждалому внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС 1-ої категорії,
пенсії по інвалідності та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, з 01
січня 2011 року. Зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області
провести перерахунок пенсії позивачу,
як інваліду 2-ої групи та постраждалому
внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС
1-ої категорії, з урахуванням його права
на пенсію по інвалідності у розмірі не
нижче восьми мінімальних пенсій за
віком та на додаткову пенсію за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 75
відсотків мінімальної пенсії за віком,
за період з 01.01.2011 року по день
винесення рішення 27.07.2011 року, виходячи
з розміру прожиткового мінімуму для
осіб які втратили працездатність,
встановленого Законами України «Про
встановлення прожиткового мінімуму та
мінімальної заробітної плати» від
20.10.2009 року та «Про Державний бюджет
України на 2011 рік», з виплатою різниці
між перерахованим розміром пенсії та
фактично отриманим. В решті позовних
вимог відмовлено.

Додатковою постановою Іванівського
районного суду Одеської області від 16
вересня року визнано протиправними дії
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області з
невиплати позивачу, як інваліду 2-ої
групи та постраждалому внаслідок
аварії на Чорнобильській АЕС 1-ої
категорії, з 01 січня 2011 року,
пенсії по інвалідності у розмірі
восьми мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком, виходячи з
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
встановленого Законом України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» від
23.12.2010 року № 2857-VI. Зобов'язано
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області з
01 січня 2011 року і безстроково
призначити позивачу, як інваліду 2-ої
групи та постраждалому внаслідок
аварії на Чорнобильській АЕС 1-ої
категорії, пенсію по інвалідності у
розмірі восьми мінімальних пенсій за
віком та додаткову пенсію за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 75
відсотків мінімальної пенсії за віком,
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, встановленого Законом
України «Про Державний бюджет України
на 2011 рік» від 23.12.2010 року № 2857-VI, з
проведенням відповідного перерахунку
пенсії та виплатою різниці між
перерахованим розміром пенсії і
фактично отриманим.

Не погоджуючись з постановленим по
справі судовим рішенням, відповідач в
апеляційній скарзі зазначає, що судом
при винесенні постанови порушено норми
матеріального права. Зокрема, на думку
апелянта, судом не взято до уваги
положення ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст.ст. 54 та 63 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
а також постанов Кабінету Міністрів
України від 28 травня 2008 року № 530 та від
16 липня 2008 року № 654. У зв'язку з
викладеним в апеляційній скарзі
ставиться питання про скасування
постанови суду першої інстанції з
винесенням нової постанови про відмову
у задоволенні позовних вимог.

Виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС
України, а також враховуючи те, що в
матеріалах справи достатньо доказів
для вирішення справи, вищезазначена
апеляційна скарга розглядається в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено під час апеляційного
розгляду, позивач віднесений до
категорії 1, як особа, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи, і
є інвалідом 2 групи внаслідок
захворювання, пов'язаного з
ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.
Йому призначена пенсія відповідно до
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що позивач має право на
нарахування та виплату основної
пенсії, як інваліду другої групи та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірах, визначених
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та
закріплені в Законі України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 49 названого Закону
пенсії особам, віднесеним до категорій
1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді
державної пенсії та додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка
призначається після виникнення права
на державну пенсію.

Згідно ч. 1 ст. 50 зазначеного Закону (в
редакції до 28 грудня 2007 року), особам,
віднесеним до категорії 1, які є
інвалідами II групи, призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною 4 статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» у вказаній
редакції встановлено, що розмір пенсії
для інвалідів другої групи, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською
катастрофою, в усіх випадках не може
бути нижчим 8 мінімальних пенсій за
віком.

Законом України від 28 грудня 2007 року №
107-VI «Про Державний бюджет України на 2008
рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» статтю 50
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» викладено в новій
редакції, відповідно до якої особам,
віднесеним до категорії 1 - інвалідам II
групи, призначається щомісячна
додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 20 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Цим же
Законом викладено в новій редакції і
статтю 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», відповідно до якої у всіх
випадках розміри пенсій для інвалідів,
щодо яких встановлено зв'язок з
Чорнобильською катастрофою, не можуть
бути нижчими для інвалідів, щодо яких
встановлено причинний зв'язок
інвалідності з Чорнобильською
катастрофою по II групі інвалідності - 120
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 10 рп/2008 від 22 травня 2008 року положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
що стосуються виплат, встановлених
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними) та втрачають
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення.

Із врахуванням викладеного позивач, як
постраждалий від наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС І категорії та
інвалід ІІ групи, з 22 травня 2008 року мав
право на отримання державної пенсії в
розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій
за віком, передбаченому ч. 4 ст. 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(в редакції до 28 грудня 2007 року),
та додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, у розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком,
передбаченому ч. 1 ст. 50 зазначеного
Закону у названій редакції.

Наявність такого права у позивача є
визначальною для вирішення даного
спору. Крім того, це право гарантується
ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
до яких відносяться і пенсії,
визначаються Законом України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеним нормам
закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції
України пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Із врахуванням наведеної
конституційної норми, розмір
мінімальної пенсії за віком, з якого
мають обраховуватися державна та
додаткова пенсія позивачу, не може бути
нижчим від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком
міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», який набрав
чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними
законодавчими актами розмір
мінімальної пенсії за віком не
визначається.

Із врахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку щодо не взяття до уваги
положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання державної та
додаткової пенсії у встановлених
законом розмірах.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Таким чином, за конституційними
нормами, виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними актами, при
визначенні розміру державної та
додаткової пенсії позивачу підлягають
застосуванню ч. 3 ст. 46 Конституції
України, ст. ст. 49, 50 та 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ст. 17
Закону України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії» і ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», а не постанови
Кабінету Міністрів України № 530 від 28
травня 2008 року та № 654 від 16 липня 2008
року, які істотно звужують обсяг
встановлених законом прав.

Безпідставними є і посилання
Управління Пенсійного фонду України в
Суворовському районі м. Одеси на
відсутність коштів щодо забезпечення
виплати зазначеної пенсії у вказаному
розмірі, оскільки органи державної
влади не можуть посилатися на
відсутність коштів як на причину
невиконання своїх зобов'язань, які
встановлені статтею 46 Конституції
України та статтями 49, 50 та 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
щодо визначення розміру та виплати
пенсій.

На підставі викладеного висновок суду
першої інстанції щодо наявності у
позивача права з 01 січня 2011 року на
перерахунок основної та додаткової
пенсії є обґрунтованим та таким, що
відповідає чинним на час прийняття
рішення нормам законодавства.

Поряд з цим, на думку колегії суддів,
судом першої інстанції, при
задоволенні позову помилково
визначено кінцеву дату, до якої
необхідно провести перерахунок
основної та додаткової пенсії позивачу
з огляду на викладене.

Так, колегія суддів наголошує, що з
самого визначення поняття «пенсія»
випливає, що щомісячні пенсійні
виплати здійснюються на постійній
основі, один раз на місяць протягом
невизначеного періоду часу, а тому цей
вид виплат не є строковим і не може бути
призначений на певний строк. Кінцевий
термін або строк, на який призначається
пенсія, не може встановлюватись,
оскільки це суперечить самому
визначенню та суті пенсії. Тому виплату
пенсії не може бути обмежено будь-яким
кінцевим терміном або строком,
оскільки це б обмежувало право особи на
отримання державної пенсії та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка має
виплачуватись постійно, один раз на
місяць протягом невизначеного часу та
без встановлення будь-якого терміну
або строку виплати пенсії.

Такий висновок суду апеляційної
інстанції відповідає правовій позиції
Верховного Суду України, висловленій,
зокрема, у постановах від 23 квітня 2012
року № 21-239а11 та від 19 березня 2013 року №
21-53а13.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку щодо наявності
підстав для ухвалення додаткового
рішення у даній справі та зобов'язання
відповідача безстроково призначити
позивачу, як інваліду 2-ої групи та
постраждалому внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС 1-ої категорії,
пенсію по інвалідності у розмірі
восьми мінімальних пенсій за віком та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком, виходячи з
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
встановленого Законом України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
від 23.12.2010 року № 2857-VI, з
проведенням відповідного перерахунку
пенсії та виплатою різниці між
перерахованим розміром пенсії і
фактично отриманим, з огляду на
викладене.

Згідно частини 1 статті 168 КАС України
суд, що ухвалив судове рішення, може за
заявою особи, яка брала участь у справі,
чи з власної ініціативи прийняти
додаткову постанову чи постановити
додаткову ухвалу у випадках, якщо: щодо
однієї із позовних вимог, з приводу
якої досліджувалися докази, чи одного з
клопотань не ухвалено рішення; суд,
вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення; судом не вирішено питання про
судові витрати.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної
постанови судом вирішено всі заявлені
позивачем вимоги, в тому числі, щодо
кінцевого строку нарахування пенсії
позивачу.

За таких обставин у суду першої
інстанції не було підстав для
ухвалення додаткового судового
рішення.

Крім того, колегія суддів наголошує, що
порядок та строки нарахування пенсій
можуть бути змінені за умов іншого
законодавчого регулювання. Судове
рішення не може обмежувати волю
законодавчого органу в майбутньому
змінювати правове регулювання
суспільних відносин, зокрема, приймати
в подальшому рішення щодо зміни
порядку виплати та розміру додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Вказану позицію щодо зміни порядку та
строку нарахування пенсії за умов
іншого законодавчого регулювання
висловлено, також, Верховним Судом
України, зокрема, у постанові № 21-293а13
від 05 листопада 2013 року.

За таких обставин, оскільки судом
першої інстанції при розгляді справи
порушено норми матеріального права, не
повно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи та висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, що в свою чергу
призвело до неправильного вирішення
справи, колегія суддів вважає, що
постанова Іванівського районного суду
Одеської області від 27 липня 2011
року та додаткова постанова
Іванівського районного суду Одеської
області від 16 вересня 2011 року,
відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 КАС
України, підлягають скасуванню з
прийняттям по справі нової постанови
про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області
на постанову Іванівського районного
суду Одеської області від 27 липня 2011
року - задовольнити частково.

Постанову Іванівського районного суду
Одеської області від 27 липня 2011 року та
додаткову постанову Іванівського
районного суду Одеської області від 16
вересня 2011 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії -
задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Іванівському районі Одеської області з
невиплати ОСОБА_2, як інваліду другої
групи та постраждалому внаслідок
аварії на Чорнобильській АЕС першої
категорії з 01 січня 2011 року пенсії по
інвалідності у розмір восьми
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду заподіяну
здоров'ю у розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Іванівському районі
Одеської області здійснити
перерахунок та виплату ОСОБА_2, як
інваліду другої групи та постраждалому
внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС
першої категорії, основної пенсії,
відповідно до вимог статей 49, 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», у розмірі восьми
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, в розмірі 75 відсотків
мінімальної пенсії за віком з 01 січня
2011 року, з урахуванням раніше
виплачених сум за вказаний період.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через 5 днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/