Справа № 813/2292/14
Суддя: Гудим Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 р.
Справа № 876/7255/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Гудима Л.Я.,

суддів:
Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря:
Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників податків у м. Львові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
27.06.2014 року в адміністративній справі
за позовом відкритого акціонерного
товариства «НПК-Галичина» до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників податків у м. Львові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О
В И В:

Відкрите акціонерне товариство «НПК -
Галичина» (надалі - ВАТ «НПК-Галичина»)
звернулося до Львівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників податків у м. Львові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів (надалі - СДПІ з ОВП у м.
Львові МГУ Міндоходів) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
№/5162 від 07.10.2013 року, №/5151 від
07.10.2013 року, №/5164 від 07.10.2013 року,
№/3645 від 06.03.2014 року, №/3644 від
06.03.2014 року.

В обґрунтування заявленого
адміністративного позову покликається
на те, що податкові
повідомлення-рішення, які винесені на
підставі акту про результати планової
виїзної перевірки ВАТ «НПК «Галичина»
від 17.09.2013 року №78/41-10/00152388 з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2011 року по
31.12.2012 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2011 року по
31.12.2012 року, є протиправними, оскільки
суперечать вимогам п. 14.1.71 ст. 14, ст. 39 ПК
України, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.1, 138.2
ст. 138, п. 188.1 ст. 188 ПК України, п. 138.12.2 ст.
138 ПК України, ст.ст. 9, 10 ПК України.

Крім цього, позивач зазначає, що
нарахування пені за порушення
розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності є
неправомірним, з огляду на те, що за
отриману передоплату у розмірі 2000000
євро нерезидент надав послуги
інжинірингу, що підтверджується актом
виконаних робіт, та додатково
встановлено в судових рішеннях, що
набрали законної сили, доданих до
матеріалів справи. Крім того, позивач
не погоджується з твердженням
відповідача щодо заниження об»єкта
оподаткування податком на прибуток, та
податку на додану вартість за рахунок
реалізації нафти нижче собівартості,
та не погоджується з методикою
обрахунку ціни проведеної податковим
органом самостійно.

Також ВАТ «НПК-Галичина» не
погоджується з завищенням витрат
виробництва в період простою та
завищенням витрат за неповернуту
авансову передоплату ТОВ «Віконд Ойл»
та «Ріаліз-Ойл».

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 27.06.2014 року
позов задоволено повністю. Визнано
протиправним та скасовано податкові
повідомлення-рішення, прийняті
Спеціалізованою державною податковою
інспекцією з обслуговування великих
платників податків у м. Львові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів №/5162 від 07.10.2013 року,
№/5151 від 07.10.2013 року, №/5164 від
07.10.2013 року, №/3645 від 06.03.2014 року,
№/3644 від 06.03.2014 року.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, СДПІ з ОВП у м. Львові
МГУ Міндоходів оскаржила її, подавши до
Львівського апеляційного
адміністративного суду апеляційну
скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана
постанова є незаконна і необґрунтована
та прийнята з неправильним
застосуванням норм матеріального
права, тому підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови про відмову
в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги апелянт зазначає, що за
результатами проведеної перевірки
податковим органом встановлено, що ВАТ
«НПК-Галичина» здійснювало наступні
витрати на збут: витрати на оплату
праці; внески на соціальні заходи;
витрати на відрядження працівників,
зайнятих збутом; витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів, пов»язаних зі
збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг; послуги по замірах
нафтопродуктів, послуги зберігання,
інші витрати, пов»язані зі збутом
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг. Перевіркою встановлено, що
адміністративні витрати та витрати на
збут не в повному обсязі закладені в
ціну реалізації нафти та
нафтопродуктів, внаслідок чого
підприємством занижено об»єкт
оподаткування податком на прибуток. В
результаті продажу ВАТ «НПК-Галичина»
нафти і нафтопродуктів протягом 2012
року збільшення економічних вигод не
відбувається, оскільки діяльність є
збитковою, і призводить до зменшення
власного капіталу підприємства, а тому
ВАТ «НПК-Галичина» занижено об»єкт
оподаткування податком на прибуток за
рахунок реалізації нафти нижче повної
її собівартості на загальну суму 31496492
грн. Також позивачем в результаті таких
порушень, занижено податкове
зобов»язання з податку на додану
вартість на загальну суму 6299298,4 грн.

Також апелянт зазначив, що за період з
01.07.2011 року по 31.12.2012 року постачальники,
ТОВ «Ріаліз-Ойл», ТзОВ «Віконд Ойл»
користувалися грошовими коштами ВАТ
«НПК-Галичина». Документів щодо
пред»явлення претензій і позовів про
повернення коштів, а також документи,
що вплинули на зміну
цивільно-правового статусу угод до
перевірки не представлено. За період
перевірки з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року
сума дебіторської заборгованості по
вищевказаних контрагентах погашена не
була, фактичної поставки товару, за
який проплачено грошові кошти, не
здійснювалося. Отже, надання грошових
коштів в довготривале користування не
є операційною діяльністю підприємства.
Таким чином, дана попередня оплата за
товар, по якій фактичної поставки
згідно укладених договорів не
відбулося, тобто надання грошових
коштів на безоплатній основі в
довготривале користування - не
являється господарською діяльністю,
оскільки такі фінансово-господарські
операції не спрямовані на отримання
доходу підприємства.

Таким чином, ВАТ «НПК-Галичина» не
відкориговано валові витрати на
попередню оплату за товар, що була
віднесена до валових витрат станом на
01.04.2011 року ( початку дії розділу III ПКУ),
яка не є господарською діяльністю, та
не включається до витрат операційної
діяльності. Тому в порушення п. 198.5 ст. 198
ПК України ВАТ «НПК-Галичина» занижено
податкове зобов»язання за грудень 2012
року в сумі 23801363,06 грн.

Крім цього перевіркою встановлено, що
згідно головної книги підприємства,
журналів-ордерів по рах. 90.1, рах. 23.1, рах.
70.1 встановлено списання витрат
основного виробництва на собівартість
реалізованої продукції, при
відсутності виготовлення та
реалізації підприємством готової
продукції. На думку апелянта, в силу
ст.ст. 137, 138 ПК України, витрати
основного виробництва (списання МШП,
ремонти, послуги допоміжних
виробництв), що списані на собівартість
реалізованої продукції в період їх
виникнення та відображені в
податковому обліку не визнаються
витратами відповідних звітних
періодів в яких вони були здійсненні
при відсутності факту виготовлення та
реалізації підприємством готової
продукції. Виходячи з цього, ВАТ
«НПК-Галичина» в порушення п. 138.4 ст. 138
ПК України завищено витрати, що
враховуються при обчисленні об»єкта
оподаткування за 2012 рік на суму 26405842,37
грн.

Що стосується нарахування пені у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, то
апелянт зазначив, що в порушення ст. 2
Закону України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті» від
23.09.1994 року, з наступними змінами та
доповненнями, позивачем порушено
терміни отримання товару по імпорту
при здійсненні авансового платежу 2000000
євро (обладнання до комплектної
водневої установки) за період з 01.07.2011
року по 31.12.2012 року по контракту б/н від
18.06.2008 року з HALDOR TOPSOE A/S (Данія).

Представник СДПІ з ОВП у м. Львові МГУ
Міндоходів апеляційну скаргу
підтримав, просить постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 27.06.2014 року
скасувати та прийняти нову постанову,
якою в задоволенні адміністративного
позову ВАТ «НПК-Галичина» відмовити
повністю.

Представник ВАТ «НПК-Галичина»
апеляційну скаргу СДПІ з ОВП у м. Львові
МГУ Міндоходів заперечив, просить таку
відхилити, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
27.06.2014 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, перевіривши
матеріали справи та апеляційну скаргу
в межах наведених у ній доводів,
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга СДПІ з ОВП у м. Львові
МГУ Міндоходів не підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, на
підставі наказу СДПІ з ОВП у м. Львові
МГУ Міндоходів від 11.06.2013 року №122 та
направлень від 21.06.2013 року №123/32-00 від
21.06.2013 року №124/32-00, від 21.06.2013 року
№125/32-00, від 21.06.2013 року №125/32-00, від 21.06.2013
року №126/32-00, від 02.07.2013 року №1/35-00, від
06.08.2013 року, №29/39-10 проведена планова
виїзна перевірка ВАТ «НПК-Галичина», з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2011 року по
31.12.2012 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2011 року по
31.12.2012 року, внаслідок чого 17.09.2013 року
складено акт №78 /41-10/00152388.

На підставі акту перевірки та за
результатами розгляду скарги позивача
в адміністративному порядку винесено
наступні податкові повідомлення
рішення:

1. №/5164 від 07.10.2013 року, яким
встановлено порушення ст. 2 Закону
України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті» та
визначено грошове зобов»язання за
платежем пеня за порушення термінів у
сфері ЗЕД у сумі 5304239 грн.

2. №/5162 від 07.10.2013 року, яким
встановлено порушення п.п. 14.1.
13, п.п. 14.1.36, п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п.п. 135.4.1
п. 135.4, п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, п.п. 138.1.1 п. 138.1,
п. 138.2, п. 138.4, п. 138.8 ст. 138, п.п. 139.1.3 п. 139.1
ст. 139 ПК України та зменшено суму
від»ємного значення об»єкта
оподаткування податок на прибуток у
розмірі 82781392 грн.

3. №/5151 від 07.10.2013 року, яким
встановлено порушення п. 185.1 ст. 185, п. 187.1
ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст.
198 ПК України та зменшено суму
від»ємного значення податку на додану
вартість у розмірі 14333135 грн.

4. 00001132/3645 від 06.03.2014 року, яким
встановлено порушення п. 185.1 ст. 185, п. 187.1
ст. 187, п. 188.1 ст.188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п.
198.6 ст. 198 ПК України, яким визначено
грошове зобов»язання по податку на
додану вартість в сумі 9879147 грн.

5. №/3644 від 06.03.2014 року, яким
встановлено порушення п.п. 14.1.13, п.п.
14.1.36, п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п.п. 135.4.1 п. 135.4,
п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, п.п. 138.1.1 п.
138.1, п. 138.2, п. 138.4, п. 138.8 ст. 138, п.п. 139.1.3 п.
139.1 ст. 139 ПК України та визначено суму
грошового зобов»язання по податку на
прибуток в сумі 15189501 грн.

Щодо реалізації нафти позивачем за
ціною нижче собівартості судом першої
інстанції вірно констатовано, що ВАТ
«НПК-Галичина» протягом періоду, що
перевірявся здійснювало продаж нафти
контрагентам: ТОВ «Ріаліз-Ойл», ПАТ
«Нафтохімік Прикарпаття», ТзОВ
«Віконд Ойл», згідно наступних
договорів.

1. ВАТ «НПК-Галичина» заключено із ТОВ
«Ріаліз-Ойл» договори купівлі-продажу:
№3/68 від 12.09.2011 року, договір №3/80 від
31.10.2011 року, договір №32/11-044 від 07.11.2011
року, договір №32/12-004 від 10.01.2012 року,
договір №32/12-006 від 01.02.2012 року, договір
№32/12-009 від 01.03.2012 року, договір №32/12-012
від 02.04.2012 року, договір №32/12-022 від
30.04.2012 року.

Загальна сума продажу нафти та
нафтопродуктів ТОВ «Ріаліз-Ойл» за
період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року
становить ,85 грн.

2. ВАТ «НПК-Галичина» заключено із ПАТ
«Нафтохімік Прикарпаття» договори
купівлі-продажу: договір №32/11-020/01 від
04.05.2011 року, договір №32/11-020/02 від 04.05.2011
року, договір №32/11-020/03 від 04.05.2011 року,
договір №32/11-026 від 02.06.2011 року, договір
№32/11-039 від 03.10.2011 року, договір №32/12-007
від 01.02.2012 року, договір №32/12-010 від
01.03.2012 року, договір №32/12-014 від 02.04.2012
року, договір №32/12-028 від 01.06.2012 року.

Загальна сума продажу нафти та
нафтопродуктів ПАТ «Нафтохімік
Прикарпаття» за період з 01.07.2011 року по
31.12.2012 року становить ,82 грн.

3. ВАТ «НПК-Галичина» заключено із ТзОВ
«Віконд Ойл» договори купівлі-продажу:
договір №32/12-032 від 02.07.2012 року, договір
№32/12-033 від 02.07.2012 року.

Загальна сума продажу нафти та
нафтопродуктів ТзОВ «Віконд Ойл» за
період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року
становить 971134005,58 грн.

Судом першої інстанції також
встановлено, що ВАТ «НПК-Галичина»
протягом 2012 року здійснювало
реалізацію нафти та нафтопродуктів із
середньою націнкою 0,5%.

В акті перевірки зазначено, що ВАТ
«НПК-Галичина» здійснювало
адміністративні витрати: витрати на
службові відрядження та утримання
апарату, витрати на оплату послуг
зв»язку, плату за розрахунково-касове
обслуговування та інші послуги банків,
витрати по зберіганню цінних паперів,
витрати на оплату праці, внески на
соціальні заходи, інші витрати
загальногосподарського призначення;
та витрати на збут: витрати на оплату
праці, внески на соціальні заходи,
витрати на відрядження працівників,
занятих збутом, витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів, пов»язаних зі
збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, послуг по замірах
нафтопродуктів, послуги зберігання,
інші витрати пов»язані зі збутом
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг.

Перевіркою встановлено, що
адміністративні витрати та витрати на
збут не в повному обсязі закладені в
ціну реалізації нафти та
нафтопродуктів, внаслідок чого
підприємством занижено об»єкт
оподаткування податком на прибуток.

Колегія суддів погоджується з
висновком окружного суду про те, що
формування податковим органом ціни
тільки на підставі «Методичних
рекомендацій з формування
собівартості продукції (робіт, послуг)
у промисловості», затверджених наказом
Міністерства промислової політики
України від 09.07.2007 року №373 є
необґрунтованим, оскільки методичні
рекомендації не можуть вважатись
імперативним законодавчим актом, що
зобов»язує договірних сторін
визначати ціну в договорі в строгій
відповідності з наказом
Мінпромполітики, виходячи з
наступного.

Відповідно до п.п. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг для цілей розділу ІІІ цього
Кодексу - витрати, що прямо пов»язані з
виробництвом та/або придбанням
реалізованих протягом звітного
податкового періоду товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, які визначаються
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку, що
застосовуються в частині, яка не
суперечить положенням цього розділу.

Згідно п. 138.4 ст. 138 ПК України - витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п. 138.8 ст. 138 ПК України -
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов»язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов»язаних з
виробництвом товарів, виконаних робіт,
наданням послуг; загальновиробничих
витрат, які відносяться на
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг відповідно до положень
(стандартів) бухгалтерського обліку;
вартості придбаних послуг, прямо
пов»язаних з виробництвом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг;
інших прямих витрат, у тому числі
витрат з придбанням електричної
енергії (включаючи реактивну).

Згідно п. 11 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 16 «Витрати»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України №318 від 31.12.1999 року
(надалі - Положення (стандарт) 16) -
перелік і склад статей калькулювання
виробничої собівартості продукції
(робіт, послуг) установлюються
підприємством.

Відповідно до п. 17 Положення (стандарту)
16 - витрати, пов»язані з операційною
діяльністю, які не включаються до
собівартості реалізованої продукції
(товарів, робіт, послуг), поділяються на
адміністративні витрати, витрати на
збут та інші операційні витрати.

З аналізу наведених норм, окружний суд
прийшов до вірного висновку про те, що
адміністративні витрати та витрати на
збут не включаються до собівартості
реалізованої продукції (товарів, робіт,
послуг).

Щодо ціноутворення при реалізації
позивачем стороннім підприємствам
нафти та нафтопродуктів, колегія
суддів звертає увагу на те, що згідно
статті 7 Закону України «Про ціни і
ціноутворення», вільні ціни і тарифи
встановлюються на всі види продукції,
товарів і послуг, за винятком тих, по
яких здійснюється державне
регулювання цін і тарифів.

Разом з цим, суд першої інстанції вірно
зазначив, що під час проведення
перевірки ревізорами помилково
ототожнено термін «собівартість» з
терміном «звичайна ціна», виходячи з
наступного.

Відповідно до п.п. 14.1.71 ст. 14 ПК України,
звичайна ціна - ціна товарів (робіт,
послуг), визначена сторонами договору,
якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Якщо не доведено зворотне, вважається,
що така звичайна ціна відповідає рівню
ринкових цін.

Методи визначення та порядок
застосування звичайної ціни визначено
ст. 39 ПК України.

Пунктом 1 розділу XIX ПК України
передбачено, що цей Кодекс набирає
чинності з 01.01.2011 року, крім ст. 39 цього
Кодексу, яка набирає чинності з 01.01.2013
року.

Відповідно до п. 8 підрозділу 10 розділу
XX ПК України, у випадках, визначених цим
Кодексом, до вступу в дію ст. 39 цього
Кодексу застосовується пункт 1.20
ст. 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п.п. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» - якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно - незалежними юридично та
фактично володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

З врахуванням зазначеного вище, суд
першої інстанції правильно зробив
висновок про те, що поняття свободи
договору включає в себе можливість
сторонами вільно формувати ціну
договору, що і було зроблено позивачем
при укладенні договорів продажу нафти
з його контрагентами. Податковий орган
не вправі регулювати ціну договору
імперативно посилаючись в акті
перевірки тільки на підзаконний
нормативно - правовий акт без будь -
якого належного законодавчого
обгрунтування в акті перевірки.

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України,
доходи, що враховуються при обчисленні
об»єкта оподаткування, включаються до
доходів звітного періоду за датою,
визначеною відповідно до статті 137, на
підставі документів, зазначених у
пункті 135.2 цієї статті, та складаються
з: доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті; інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу.

Відповідно до п. 135.2 ст. 135 ПК України,
доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов»язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно з п. 135.3 ст. 135 ПК України, суми,
відображені у складі доходів платника
податку, не підлягають повторному
включенню до складу його доходів.

Відповідно до п. 135.4 ст. 135 ПК України,
дохід від операційної діяльності
визнається в розмірі договірної
(контрактної) вартості, але не менше ніж
сума компенсації, отримана в будь-якій
формі, в тому числі при зменшенні
зобов»язань, та включає: п.п. 135.4.1 п. 135.4
ст. 135 ПК України - дохід від реалізації
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, у тому числі винагороди
комісіонера (повіреного, агента тощо);
особливості визначення доходів від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг для окремих категорій
платників податків або доходів від
окремих операцій встановлюються
положеннями цього розділу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
факт збитковості господарської
операції в цілому жодним чином не
свідчить про недійсність
господарського зобов»язання, оскільки
податковим органом не надано доказів
того, що підприємство не мало на меті
отримання прибутку. Те, що діяльність
не дала очікуваного результату з
незалежних від підприємства причин, не
дає підстави вважати діяльність
підприємства негосподарською, тобто
такою, що не передбачає мети отримання
прибутку. Неотримання підприємством
доходу від окремої господарської
операції не свідчить про те, що така
операція не пов»язана з господарською
діяльністю підприємства, оскільки при
здійсненні господарських операцій
існує звичайний комерційний ризик не
отримати дохід від конкретної
операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГК України,
господарська діяльність - це
діяльність суб»єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Самостійна, ініціативна, систематична
господарська діяльність, яка
здійснюється на власний ризик з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку, є
підприємництвом у розумінні ст. 42 ГК
України.

Суб»єкти господарювання мають право
без обмежень самостійно здійснювати
господарську діяльність, що не
суперечить законодавству (ч. 1 ст. 19 ГК
України).

Положення ст. 1 Закону України від 16.07.1999
року №996-XIV «Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні»
визначають, що господарська операція -
це дія чи подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов»язань,
власному капіталі підприємства.

З огляду на викладене, поняття
«господарська діяльність», як
сукупність господарських операцій, має
певні ознаки, в тому числі, наявність
економічного (фінансового) результату,
цінової визначеності та спрямованості
на отримання доходу.

Фінансовий результат, як кінцевий
економічний підсумок господарської
діяльності підприємства, може
виражатись у формі прибутку або збитку.

Правовий аналіз наведених норм
свідчить про те, що поняття
«господарська діяльність» не включає
такої обов»язкової ознаки, як
одержання прибутку, оскільки
неотримання прибутку від окремої
господарської операції не може
свідчити про відсутність у цієї
операції ознак господарської
діяльності та вказувати в цілому на
збитковий характер господарської
діяльності підприємства, що діє на
власний ризик.

Таким чином, посилання податкового
органу на збитковість господарської
операції, без надання належних доказів
того, що така збитковість викликана
саме умислом сторін (сторони) договору
спрямованого на порушення публічного
порядку, в тому числі на мінімізацію
податкових зобов»язань, є
безпідставним. Таким чином, податковий
орган, встановивши факти реалізації
нафтопродуктів за ціною, нижчою за її
собівартість, повинен був вимагати
шляхом надання письмового запиту у
позивача документального
обґрунтування рівня цін, за якими
реалізовувалася конкретна продукція, і
лише у випадку, якщо платник податків
не зміг обґрунтувати рівня цін, за
якими реалізовувалися конкретні види
товару, податковий орган повинен був
визначити звичайну ціну такого товару
в конкретний період та визначити
податкові зобов»язання виходячи з
рівня звичайних цін та таку продукцію.

При цьому, як правильно зазначив суд
першої інстанції, підставність
застосування податковим органом
звичайних цін повинне бути доведено
належним чином та саме податковий
орган несе обов»язок належного
доведення в судовому порядку факту
того, що фактична ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни.

Однак СДПІ з ОВП у м. Львові МГУ
Міндоходів не надала жодних доказів
того, що під час перевірки проводився
аналіз конкретних господарських
операцій платника податків, вимагалися
документи та пояснення на
обґрунтування рівня цін реалізації
продукції, робилися запити в
компетентні державні органи чи
спеціалізовані торгівельні
організації для визначення рівня цін
на продукцію.

Щодо неповернення перерахованих
авансів позивачу ТОВ «Ріаліз-ойл» та
ТОВ «Віконд Ойл» окружний суд
встановив, що відповідно до договорів
укладених позивачем з ТОВ «Ріаліз-Ойл»
№01-НП від 30.09.2009 року та з ТОВ «Віконд
Ойл» №0309-2-НП від 03.09.2009 року на поставку
позивачу нафтопродуктів, дебіторська
заборгованість перед позивачем по
виданих авансах за нафтопродукти
становить - 76750295,72 грн. (ТОВ
«Ріаліз-Ойл») та 14769312,93 грн. (ТОВ «Віконд
Ойл»).

На думку апелянта дані суми зайво
віднесено до складу валових витрат,
оскільки перерахування грошових
коштів без отримання товару не може
вважатись господарською діяльністю
підприємства, а тому на підставі п.п.
«г» п. 198.5 ст. 198 ПК України на такі
операції слід нарахувати податкові
зобов»язання.

Крім цього, апелянт зазначає, що згідно
із п.п. 139.1.3 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не
включаються до складу витрат суми
попередньої (авансової) оплати товарів,
робіт, послуг, а відтак позивачем в
порушення п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п.п. 138.1.1 п.
138.1, п. 138.8 ст. 138, п.п. 139.1.3 п. 139.1
ст. 139 ПК України завищено витрати
операційної діяльності в сумі 119006814,72
грн.

Апелянт вважає, що, оскільки сума
здійсненої попередньої плати за
непоставлений товар не була
відображена в господарській
діяльності позивача, то позивач
зобов»язаний був збільшити податкові
зобов»язання з податку на додану
вартість та донарахувати податок на
прибуток, шляхом зменшення витрат.

Колегія суддів не погоджується з
твердженнями СДПІ з ОВП у м. Львові МГУ
Міндоходів, виходячи з наступного.

Згідно з п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 36 ПК України,
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов»язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.п. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв»язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

-дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

-дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Таким чином, у покупця товарів, який
здійснив авансовий платіж на оплату
товарів, на дату списання коштів з
банківського рахунка на оплату товарів
виникає право на податковий кредит.

Зважаючи на те, що за вимогами п. 198.1, п.
198.3 ст. 198 ПК України право на податковий
кредит з податку на додану вартість
пов»язано з придбанням товарів, то у
разі неможливості отримання платником
податку (покупцем) таких товарів через
здійснення ним операції купівлі
продажу, він втрачає право на
податковий кредит.

Однак, порядок зменшення раніше
сформованого податкового кредиту у
зв»язку з тим, що товари, які
придбавались з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку, не будуть
поставлені платникові податку,
Податковим кодексом України не
передбачено.

Разом з цим, колегія суддів
погоджується з висновком окружного
суду про те, що строк дії договору і
строк існування договірного
зобов»язання не є тотожними поняттями.
Договір як правочин є підставою
виникнення договірного зобов»язання, а
тому строк існування самої підстави
зобов»язання не може бути коротшим
строку існування цього зобов»язання. З
метою оподаткування перебіг строку
позовної давності розпочинається з
моменту закінчення строку дії
договору.

Крім цього, колегія суддів звертає
увагу на те, що сторони продовжили
строк виконання зобов»язань, тим самим,
продовжено строк дії договору, про що
свідчить повернення попередньої
оплати зазначеними підприємствами,
однак факт повернення відбувся після
завершення періоду охопленого
перевіркою, про що свідчать докази
надані позивачем, а саме дані зазначені
в податкових деклараціях з податку на
прибуток підприємства за три квартали
2013 року та податку на додану вартість
за липень 2013 року, чим спростовуються
доводи відповідача, що договори
поставки нафтопродуктів суперечать
господарській діяльності позивача у
зв»язку з відсутністю факту поставки,
оскільки договірні зобов»язання
виконуються.

Щодо завищення витрат основного
виробництва в період простою
підприємства окружний суд зазначив, що
під час перевірки СДПІ з ОВП у м. Львові
МГУ Міндоходів позивача встановлено,
що відповідно до наказів «Про режим
роботи структурних підрозділів ВАТ
«НПК-Галичина» протягом 2012 року в
пунктах 9 та 10 вищенаведених наказів
зазначено про простій установок. Таким
чином, відповідач тільки на підставі
цього прийшов до висновку, що у простої
знаходяться цехи №1, №2, №3, хоча як
зазначено в самому акті перевірки,
накази про простій не надані.

Колегія суддів погоджується з
твердженням суду першої інстанції про
те, що наведене вище свідчить про
неповноту висновків, які викладені в
акті перевірки, за відсутності чіткої
доказової бази, виходячи з наступного.

На думку податкового органу,
враховуючи простій окремих цехів,
підприємство неправомірно нарахувало
за цей період витрати, однак з таким
висновком погодитись не можна.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що в акті перевірки
відсутнє обґрунтування суми витрат у
розмірі 26405842,37 грн., та не зазначено,
яким чином була визначена дана сума (не
вказано, за якими саме об»єктами
позивач безпідставно, на думку
відповідача, завищив витрати), не
розподілено витрати в розумінні п. 16
Положення (стандарт) 16, відповідно до
якого загальновиробничі витрати
поділяються на постійні і змінні. До
змінних загальновиробничих витрат
належать витрати на обслуговування і
управління виробництвом (цехів,
дільниць).

Відповідно до п. 138.5 ст. 138 ПК України
інші витрати визнаються витратами того
звітного періоду, в якому вони були
здійснені, згідно з правилами ведення
бухгалтерського обліку.

Пунктом 7 Положення (стандарт) 16
визначено, що витрати, які неможливо
прямо пов»язати з доходом певного
періоду, відображаються у складі
витрат того звітного періоду, в якому
вони були здійснені.

Підпунктом 138.12.2 п. 138.12 ст. 138 ПК України
передбачено, що при обчисленні об»єкта
оподаткування враховуються інші
витрати господарської діяльності, до
яких розділом III ПК України прямо не
встановлено обмежень щодо віднесення
до складу витрат.

Колегія суддів, з врахуванням
наведених вище законодавчих норм,
погоджується з висновком окружного
суду про те, що за відсутності чіткого
розмежування витрат у акті перевірки,
підприємством правомірно віднесено до
витрат витрати на утримання
технологічного обладнання основного
виробництва, для забезпечення роботи
ВАТ «НПК-Галичина» в майбутньому.

Щодо порушення порядку розрахунків у
сфері зовнішньоекономічної
діяльності, судом першої інстанції
встановлено, що між ВАТ «НПК-Галичина»
та компанією HALDOR TOPSOE A/S (Данія) 18.06.2008
року укладено контракт на поставку.

Згідно умов платежів (розділ 7.0
згаданого контракту) загальна вартість
контракту оплачується декількома
платежами по наступному графіку:

а. 600000 євро за право використання і
ліцензію, вказану в п. 2.1 протягом 20
банківських днів з дати набрання
Контрактом сили банківським переказом
на рахунок HALDOR TOPSOE A/S, вказаний в п. 7.7
Контракту.

b. 140000 євро за Пакет Базового
Інжинірингу, вказаний в п. 3.1 протягом 20
банківських днів з дати набрання
Контрактом сили банківським переказом
на рахунок HALDOR TOPSOE A/S, після надання
інвойса компанії і Банківської
гарантії на повернення авансового
платежу у відповідності з додатком ХІ.

В подальшому повинні були бути платежі
передплата за обладнання двома
платежами, оплата за Пакет Детального
Інжинірингу, оплата за обладнання та
каталізатори.

Як вбачається з наявного в матеріалах
справи платіжного доручення в
іноземній валюті від 25.09.2008 року
позивачем здійснено оплату в розмірі
2000000 євро за право використання,
ліцензію та за Пакет Базового
Інжинірингу, у відповідності до
зазначеного графіку платежів згідно
Контракту.

В матеріалах справи наявний акт
приймання-передачі прав на ліцензію
від 27.10.2008 року, яким підтверджується
те, що HALDOR TOPSOE A/S передало, а ВАТ
«НПК-Галичина» прийняло у
відповідності до умов Контракту
невиключну Ліцензію (право) на
установку.

Також, в матеріалах справи наявний акт
№2 від 12.03.2009 року, з якого вбачається,
що у відповідності до п. 7.1.b. Контракту
HALDOR TOPSOE A/S передало ВАТ «НПК-Галичина»
Пакет Базового Інжинірингу.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 2
Закону України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті»
імпортні операції резидентів, які
здійснюються на умовах відстрочення
поставки, в разі, коли таке
відстрочення перевищує 180 календарних
днів з моменту здійснення авансового
платежу або виставлення векселя на
користь постачальника продукції
(робіт, послуг), що імпортується,
потребують висновку центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері економічного
розвитку.

Як передбачено ч. 1 ст. 4 цього ж Закону,
порушення резидентами строків,
передбачених статтями 1 і 2 цього Закону
або встановлених Національним банком
України відповідно до статей 1 і 2 цього
Закону, тягне за собою стягнення пені
за кожний день прострочення у розмірі
0,3 відсотка від суми неодержаної
виручки (вартості недопоставленого
товару) в іноземній валюті,
перерахованої у грошову одиницю
України за валютним курсом
Національного банку України на день
виникнення заборгованості. Загальний
розмір нарахованої пені не може
перевищувати суми неодержаної виручки
(вартості недопоставленого товару).

Враховуючи те, що в матеріалах справи
наявні акт приймання-передачі прав на
ліцензію від 27.10.2008 року та акт №2 від
12.03.2009 року, суд вважає, що станом на
01.10.2010 року HALDOR TOPSOE A/S виконано умови
пунктів 7.1.а. та 7.1.b. Контракту на
користь позивача, за що ним було
здійснено оплату в розмірі 2000000 євро.

Разом з цим, окружний суд звернув увагу
на те, що в матеріалах справи містяться
преюдиційні рішення, які набрали
законної сили, по судових справах
№813/3489/13-а та №2а-4530/12/1370, між тими
самими сторонами та якими встановлено
юридичний факт відсутності
простроченого платежу у розмірі 2000000
євро по тому самому контракту, а відтак
повторному доказуванню не підлягають.
Згідно з ч. 2 ст. 255 КАС України,
обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
адміністративній справі не можуть
оспорюватися в іншій судовій справі за
участю тих самих сторін.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
позивачем не було порушено строки
передбачені ст. 2 Закону України «Про
порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті», оскільки ним було
отримано послуги у відповідності до
умов згаданого Контракту та за
здійснену попередню оплату.

Покликання апелянта не береться судом
до уваги, оскільки повністю
спростовується наявними в матеріалах
справи доказами.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлені
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводами апеляційної скарги висновки,
викладені в судовому рішенні не
спростовуються і підстав для його
скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну
скаргу СДПІ з ОВП у м. Львові МГУ
Міндоходів слід залишити без
задоволення, а вказану постанову суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС
України, суд -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м. Львові Міжрегіонального
головного управління Міндоходів
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 27.06.2014 року
в адміністративній справі №813/2292/14 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий:
Гудим Л.Я.

Судді:
Довгополов О.М.

Святецький В.В.

Повний текст ухвали виготовлено та
підписано 12.11.2014 року.