Справа № 2а-670/11
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року
м.Київ
К/800/61479/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя
Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Заяць
В.С.

Єрьомін А.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Кам'янської сільської ради про
визнання недійсним та скасування
рішення сільської ради,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Кам'янської сільської ради, у якому
просив поновити строк на оскарження
рішення Кам'янської сільської ради
Іршавського району від 24 липня 2002 року
№14 «Про надання дозволу гр.ОСОБА_2 на
дарування незакінченого будівництвом
житлового будинку в АДРЕСА_1 гр.ОСОБА_3»;
визнати незаконним та скасувати
рішення Кам'янської сільської ради
Іршавського району від 24 липня 2002 року
№14 «Про надання дозволу гр.ОСОБА_2 на
дарування незакінченого будівництвом
житлового будинку в АДРЕСА_1 гр.ОСОБА_3».

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що підставою для прийняття
вказаного рішення являлась заява до
Камянської сільської ради від 08 липня
2002 року про надання дозволу на
відчуження незакінченого будівництва
в АДРЕСА_1 Іршавського району, написана
від його імені. Зазначає, що він ніяких
заяв про надання дозволу на відчуження
власного будинку не писав і з цього
приводу до сільської ради не звертався,
а про існування оспорюваного рішення
Кам'янської сільської ради йому стало
відомо з пояснень державного нотаріуса
Іршавської державної нотаріальної
контори Плетньової Л.М. та долучених
нею до цивільної справи документів
щодо укладання договору дарування від
26 грудня 2002 року під час розгляду
Іршавським районним судом цивільної
справи про визнання договору дарування
недійсним.

Постановою Іршавського районного суду
Закарпатської області від 27 вересня 2011
року позов задоволено; поновлено
позивачу строк на оскарження рішення
Кам'янської сільської ради Іршавського
району від 24 липня 2002 року №14 «Про
надання дозволу гр.ОСОБА_2 на дарування
незакінченого будівництвом житлового
будинку в АДРЕСА_1 гр.ОСОБА_3»; визнано
незаконним та скасовано рішення
Кам'янської сільської ради Іршавського
району від 24 липня 2002 року №14 «Про
надання дозволу гр.ОСОБА_2 на дарування
незакінченого будівництвом житлового
будинку в АДРЕСА_1 гр.ОСОБА_3».

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2013
року задоволено частково апеляційну
скаргу ОСОБА_3; постанову Іршавського
районного суду Закарпатської області
від 27 вересня 2011 року скасовано,
позовну заяву ОСОБА_2 залишено без
розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_2
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2013
року та залишити в силі постанову
Іршавського районного суду
Закарпатської області від 27 вересня 2011
року.

У касаційній скарзі скаржник зазначає,
що ОСОБА_3 є його онукою, яка ввела його
в оману, зобов'язавшись доглядати його
та жінку довічно, шахрайським шляхом
позбавила його житлового будинку та
земельної ділянки. Стверджує, що заяву
про надання йому дозволу на відчуження
будинку він особисто до сільської ради
не подавав та не уповноважував на це
інших осіб, а про оскаржуване рішення
Кам'янської сільської ради Іршавського
району від 24 липня 2002 року №14 дізнався
в судовому засіданні у січні 2011 року
під час огляду документів щодо
укладення оспорюваного договору
дарування житлового будинку по
цивільній справі №2-1046/2010.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.99 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 102 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
пропущений з поважних причин
процесуальний строк, встановлений
законом, може бути поновлений, а
процесуальний строк, встановлений
судом, - продовжений судом за
клопотанням особи, яка бере участь у
справі. Питання про поновлення чи
продовження пропущеного строку суд
вирішує в порядку письмового
провадження чи в судовому засіданні на
розсуд суду. Неприбуття у судове
засідання осіб, які були належним чином
повідомлені, не перешкоджає розгляду
клопотання.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 24 липня 2002 року
Кам'янською сільською радою
Іршавського району Закарпатської
області прийнято рішення №14 про
надання дозволу гр.ОСОБА_2 на підставі
заяви від 08 липня 2002 року на дарування
незакінченого будівництвом житлового
будинку в АДРЕСА_1 гр.ОСОБА_3.

08 липня 2011 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до суду про скасування даного
рішення, тобто через 9 років після його
прийняття.

Підставою для поновлення пропущеного
строку судом першої інстанції стало те,
що позивач дізнався про спірне рішення
сільської ради у нотаріуса під час
розгляду іншої цивільної справи, де
вирішувався його позов про визнання
договору дарування недійсним.

Залишаючи позовну заяву без розгляду,
суд апеляційної інстанції виходив із
того, що позивачем встановлений ст.99
Кодексу адміністративного судочинства
України строк звернення з
адміністративним позовом до суду
пропущено без поважних причин.

При цьому апеляційний суд зазначив, що
позивач жив на одному подвір'ї з ОСОБА_3,
яка вийшла заміж за його сина, та на
його очах добудовувала незакінчений
житловий будинок, який у 2006 році
прийнятий в експлуатацію і на нього
видане свідоцтво про право власності.

Вказані обставини свідчать про те, що
позивачу було відомо про рішення
Кам'янської сільської ради від 24 липня
2002 року з моменту його прийняття.

Відповідно до ст.100 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

За вказаними обставинами суд
апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про залишення
позовної заяви без розгляду.

Доводи касаційної скарги встановлених
обставин справи та висновків суду
апеляційної інстанції не спростовують
та не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, передбачених статтями 237 - 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді