Справа № 2а-2184/11/2670
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-2184/11/2670
Головуючий у 1-й інстанції: Маруліна
Суддя-доповідач: Оксененко
У Х В А Л А

Іменем України

11 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю представника відповідача -
Собашенка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 16 травня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України про стягнення
середнього заробітку за затримку
виплати заборгованості по
відрядженнях,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України про
стягнення середнього заробітку за
затримку виплати заборгованості по
відрядженнях.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 16
травня 2014 року позов задоволено.
Стягнуто з Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
затримку виплати заборгованості по
відрядженнях у розмірі 73662,37 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на його
незаконність та порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 16
травня 2014 року та ухвалити нову
постанову, якою у задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач з 19 січня 2009 року працював у
Міністерстві вугільної промисловості
України на посаді провідного
спеціаліста відділу аудиту та
запобігання правопорушень, а потім на
посаді головного спеціаліста відділу
методологічного забезпечення та
організаційної роботи Департаменту
контрольно-ревізійної роботи та
боротьби з корупцією.

Наказом Міністерства вугільної
промисловості України № 239-к від ОСОБА_3
звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1
ст. 40 КЗпП України.

При звільненні позивачеві не виплачено
всіх належних сум, зокрема за
відрядження у 2009-2010 роках. Відповідач
виплатив позивачеві за відрядження у
2009 році лише 10921 грн. 22 коп. Згідно з
розрахунком позивача відповідач не
виплатив йому всього кошти за
відрядження у розмірі 18062 грн. 53 коп.

Під час роботи у Міністерстві
вугільної промисловості України
позивач неодноразово направлявся у
відрядження в межах України.

Так, на підставі завдань на відрядження
від 05 березня та 22 квітня 2009 року
позивачу доручено проведення
перевірки окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства
«Луганськвугілля» (м. Луганськ).
Оформлені на підставі наказів
Міністерства вугільної промисловості
України № 68 від 05 березня 2009 року та №
104 від 22 квітня 2009 року посвідчення на
відрядження містять належні відмітки
про прибуття позивача у відрядження та
вибуття. Термін відрядження склав 52 дні
(з 10 березня по 30 травня 2009 року). Для
відшкодування витрат, понесених у
зв'язку з відрядженням, позивач подав
до Міністерства вугільної
промисловості України звіт № 131 про
відрядження, на підставі якого йому
частково компенсовано добові та
витрати на проїзд. Витрати, пов'язані з
проживанням, у розмірі 12 500,00 грн.
позивачу не компенсовано.

На підставі завдання на відрядження
від 22 травня 2009 року ОСОБА_3 доручено
проведення позапланової перевірки
окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Відкритого акціонерного товариства
Державна холдингова компанія
«Луганськвуглеремонт» (м. Атрацит
Луганської області). Оформлене на
підставі наказу Міністерства
вугільної промисловості України № 134
від 22 травня 2009 року посвідчення про
відрядження містить належні відмітки
про прибуття позивача у відрядження та
вибуття. Термін відрядження склав 31
день (з 25 травня по 23 червня 2009 року). Для
відшкодування витрат, понесених у
зв'язку з відрядженням, позивач подав
до Міністерства вугільної
промисловості України звіт № 133 про
відрядження, на підставі якого йому
частково компенсовано добові та
витрати на проїзд. Витрати, пов'язані з
проживанням, у розмірі 4 200 грн. позивачу
не компенсовано.

Крім того, на підставі завдання на
відрядження від 17.02.2010 р., позивачу
доручено проведення перевірки окремих
питань фінансово-господарської
діяльності ДП "Львіввугілля" (м. Сокаль
Львівської області). Оформлене на
підставі наказу Мінвуглепрому від
17.02.2010 р. №19 посвідчення на відрядження
містить належні відмітки про прибуття
позивача до місця відрядження та
вибуття з нього. У відрядженні позивач
перебував з 17 лютого по 22 березня 2010
року, всього 34 дні, у зв'язку з чим
вважає, що йому має бути виплачено
компенсацію у розмірі 1362,53 грн., а саме:
добові - 1200,00 грн. та витрати на проїзд -
178,48 грн. і 164,05 грн.(проїзні документи ПІ
№ 337571 на поїзд № 091 та ПФ № 876629 на поїзд
№ 092).

Таким чином, згідно з розрахунком
позивача відповідач не виплатив йому
всього кошти у розмірі 18 062,53 грн.

ОСОБА_3 в своїй позовній заяві
посилається на те, що відповідач на
момент його звільнення не сплатив йому
компенсацію за проживання у
відрядженнях, а тому за весь час
затримки, що становить 421 день, з
відповідача слід стягнути середній
заробіток, в зв'язку з чим позивач
звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 не було виплачено кошти у
розмірі 18 062,53 грн. на відшкодування
витрат, понесених ним у зв'язку з
відрядженнями саме з вини відповідача,
відтак за весь час затримки виплати
позивачу зазначеної суми відповідач
повинен виплатити ОСОБА_3 його середній
заробіток.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Стаття 19 Конституції України визначає,
що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до статті 121 Кодексу законів
про працю України працівники мають
право на відшкодування витрат та
одержання інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями (частина
перша). Працівникам, які направляються
у відрядження, виплачуються: добові за
час перебування у відрядженні,
вартість проїзду до місця призначення
і назад та витрати по найму жилого
приміщення в порядку і розмірах,
встановлюваних законодавством.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 02
квітня 2012 року, яка була залишена без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 серпня 2012
року по справі № 2-а-2184/11/2670 було
встановлено, що відповідачем
протиправно не сплачено позивачу
компенсацію за проживання у
відрядженнях до ДП "Луганськвугілля" (м.
Луганськ) та ВАТ ДХК
"Луганськвуглеремонт" (м. Антрацит
Луганської області), в зв'язку з чим
судами прийнято рішення про стягнення
з Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України на користь
ОСОБА_3 18с062,53 грн. на відшкодування
витрат, понесених ним у зв'язку з
відрядженнями.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України
встановлено, що в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, передбачений статтями 116,
117 КЗпП України обов'язок роботодавця
щодо виплати всіх сум, що належать
працівнику, що звільняється, від
підприємства, установи, організації
поширюється в тому числі, і на
відшкодування працівнику витрат та
одержання інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями, оскільки
вказані статті не роблять жодних
виключень щодо складових сум, належних
працівнику, та не виплачених на день
його звільнення.

За таких обставин, беручи до уваги, що
станом на час звільнення позивача йому
не було виплачено 18062,53 грн. на
відшкодування витрат, понесених ним у
зв'язку з відрядженнями, враховуючи, що
відповідачем не надано доказів на
спростування його вини у не виплаті
позивачу належних йому сум, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що ОСОБА_3 не було
виплачено кошти у розмірі 18 062,53 грн. на
відшкодування витрат, понесених ним у
зв'язку з відрядженнями саме з вини
відповідача, відтак за весь час
затримки виплати позивачу зазначеної
суми відповідач повинен виплатити
ОСОБА_3 його середній заробіток.

Суд першої інстанції дав ґрунтовний
аналіз нормам матеріального права, що
регулюють спірні правовідносини, що
об'єктивно виклав в мотивувальній
частині оскаржуваного рішення.

За ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач,
як суб'єкт владних повноважень, не
надав суду достатньо беззаперечних
доказів в обґрунтування обставин, на
яких ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності своїх дій.

Відповідно до частини 1 статті 200 КАС
України суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212,
254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 16 травня 2014 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:
Ю.А. Ісаєнко

І.В. Федотов

Ухвалу в повному тексті
виготовлено 14.11.2014 року.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.