Справа № 2а-2939/11/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/90748/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Сіроша М.В., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Гончарук
І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі міста Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 квітня 2011 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 17 листопада
2011 року

у справі № 2а-2839/11/2670

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі міста Києва

про повернення податкового кредиту, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
міста Києва (далі - відповідач) про
визнання протиправними та скасування
повідомлень ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва №159/К/17-112 від 26 січня 2010
року та №3/К/17-112 від 11 січня 2010 року;
зобов'язання ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва надати податковий
кредит у сумі 13913,77 грн. за 2008 рік та 4333,30
грн. за 2007 рік.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 квітня 2011 року позов задоволено.
Визнано неправомірними дії ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва щодо
відмови у наданні ОСОБА_1 податкового
кредиту в сумі 13913,77 грн., визначеного в
декларації про доходи за 2008 рік від 11
грудня 2009 року, та в сумі 4333,30 грн.,
визначеного в уточнюючій декларації
про доходи за 2007 рік від 11 грудня 2009
року. Зобов'язано ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва надати ОСОБА_1
податковий кредит в сумі 13913,77 грн.,
визначений в декларації про доходи за
2008 рік від 11 грудня 2009 року, та в сумі
4333,30 грн., визначений в уточнюючій
декларації про доходи за 2007 рік від 11
грудня 2009 року.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 17 листопада
2011 року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 квітня 2011 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 квітня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17 листопада 2011 року і прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

З урахуванням неприбуття у судове
засідання жодної з осіб, які беруть
участь у справі, та які були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів
дійшла висновку про можливість
розгляду справи за наявними у справі
матеріалами за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

31 серпня 2007 року між ОСОБА_1
(позичальником) та АКБ «Укрсоцбанк»
(кредитором) був укладений договір
кредиту №10-29/4108, відповідно до умов
якого позивачеві був наданий кредит в
сумі 259280,00 швейцарських франків для
придбання Лота іменних, цільових,
безпроцентних облігацій серії «J» у
бездокументарній формі, що емітовані
ТОВ «Будівельна компанія
«Міськжитлобуд», які надають право на
отримання у власність трикімнатної
квартири АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі-продажу облігацій №К-080/38/06 від
28 серпня 2007 року та договору про участь
в будівництві №К-02/4/084 від 28 серпня 2007
року.

Зважаючи на те, що на час підписання
зазначеного договору кредиту, житло
знаходилось на стадії будівництва,
позивачем за рахунок кредитних коштів
по договору кредиту були придбані
іменні цільові безпроцентні облігації
серії «J» (свідоцтво про реєстрацію
випуску № 328/2/06 від 25 травня 2006 року), що
надають ОСОБА_1 право на отримання у
власність зазначеної квартири, згідно
договору купівлі-продажу облігацій
№К-080/38/06 від 28 серпня 2007 року та
договору про участь у будівництві
№К02/4/084 від 28 серпня 2007 року.

31 серпня 2007 року, в день укладення
договору кредиту № 10-29/4108 з АКБ
«Укрсоцбанк», позивачем також були
укладені нотаріально посвідчені
договори застави облігацій (№ 02-10/3060
від 31 серпня 2007 року) та договір іпотеки
майнових прав на незавершену
будівництвом квартиру (№ 02-10/3059 від 31
серпня 2007 року).

Положеннями пункту 1.3.2 договору
кредиту № 10-29/4108 передбачалось, що
після реєстрації права власності на
квартиру кредитор укладає з
позичальником додаткову угоду до
іпотечного договору, яка посвідчується
нотаріально, де замість майнових прав
на квартиру в якості забезпечення буде
прийнята сама квартира.

Визначені вказаним пунктом договору
положення були дотримані і 10 червня 2010
року був підписаний договір про
внесення змін до Іпотечного договору
№02-10/3059 від 31 серпня 2007 року, підписаний
10 червня 2010 року.

Судами було встановлено, що згідно
наявних в матеріалах справи заявок на
переказ готівки, прийнятих банківською
установою, загальна сума процентів,
фактично сплачена позивачем протягом
2008 року за користування кредитними
коштами, становить 23599,65 швейцарських
франків (118419,98 грн. за офіційним курсом
Національного банку України, що діяв на
дату платежу).

11 грудня 2009 року ОСОБА_1 до ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва було
подано декларацію про доходи, одержані
з 01 січня по 31 грудня 2008 року, та
уточнюючу декларацію про доходи,
одержані з 01 січня по 31 грудня 2007 року, з
додатками 2 до них, в яких позивачем
були задекларовані суми податку з
доходів фізичних осіб до повернення з
бюджету, у зв'язку з нарахуванням
податкового кредиту.

Повідомленнями №159/К/17-112 від 26 січня 2010
року та № 3/К/17-112 від 11 січня 2010 року ДПІ
у Голосіївському районі м. Києва було
відмовлено позивачеві у наданні
податкового кредиту, визначеного в
податкових деклараціях за 2007-2008 роки.

Зокрема, в повідомленні №3/К/17-112 від 11
січня 2010 року про відмову в наданні
позивачу податкового кредиту в сумі
4333,30 грн. за 2007 рік, ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва зазначила, що
відповідно до підпункту 5.4.3 пункту 5.4
статті 5 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» невикористане
платником податків право на
нарахування податкового кредиту за
наслідками звітного податкового року
не переноситься на наступні податкові
роки, а тому у позивача відсутнє право
на використання в 2009 році податкового
кредиту, сформованого за наслідками 2007
року.

В повідомленні №159/К/17-112 від 26 січня 2010
року про відмову в наданні позивачу
податкового кредиту в сумі 13913,77 грн. за
2008 рік, ДПІ у Голосіївському районі м.
Києва зазначила, що визначена
позивачем в декларації про доходи за 2008
рік сума податкового кредиту не може
бути надана відповідачем, оскільки
зазначений податковий кредит
визначений позивачем на частину суми
процентів, сплачених за іпотечним
житловим кредитом, предметом якого є
придбання майнових прав на квартиру
(цільових облігацій), а не самої
квартири, проте як реєстрація саме
квартири, придбаної за рахунок
іпотечного житлового кредиту,
відбулася в грудні 2009 року, а отже право
на податковий кредит позивач може
реалізувати за підсумками 2009 року, а не
2008 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивачем були
підтверджені належними документами
фактично понесені витрати зі сплати
процентів за іпотечним житловим
кредитом, частина з яких правомірно
була віднесена до складу податкового
кредиту 2007 та 2008 років, а законодавство
України не обмежує право фізичних осіб
щодо включення до складу податкового
кредиту частини суми процентів за
іпотечним житловим кредитом, предметом
якого є об'єкт незавершеного
будівництва чи майнові права на нього,
вразі, якщо за рахунок такого
іпотечного житлового кредиту
будується чи придбається житловий
будинок (квартира, кімната), визначений
таким платником податку як основне
місце його проживання. Також, суд
виходив з того, що оскільки чинне
законодавство передбачає заявлення до
відшкодування надмірно сплачених
податків та зборів протягом 1095 днів з
дня здійснення такої переплати,
відповідачем було неправомірно
відмовлено позивачеві у наданні суми
податкового кредиту в розмірі 4333,30 грн.,
визначеної в уточнюючій декларації за
2007 рік, що була подана позивачем до
податкового органу 11 грудня 2009 року,
тобто в межах 1095 днів.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3.5 статті 3 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) при нарахуванні доходів
у вигляді заробітної плати об'єкт
оподаткування визначається як
нарахована сума такої заробітної
плати, зменшена на суму збору до
Пенсійного фонду України та внесків до
фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
які відповідно до закону справляються
за рахунок доходу найманої особи.

Згідно положень підпункту 3.1.2 пункту 3.1
статті 3 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) об'єктом оподаткування
резидента є чистий річний
оподатковуваний дохід, який
визначається шляхом зменшення
загального річного оподатковуваного
доходу на суму податкового кредиту
такого звітного року.

За визначенням, наведеним у пункті 1.16
статті 1 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит - це
сума (вартість) витрат, понесених
платником податку - резидентом у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг) у резидентів - фізичних або
юридичних осіб протягом звітного року
(крім витрат на сплату податку на
додану вартість та акцизного збору), на
суму яких дозволяється зменшення суми
його загального річного
оподатковуваного доходу, одержаного за
наслідками такого звітного року, у
випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до підпункту 5.3.1 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) платник податку має
право включити до складу податкового
кредиту звітного року такі витрати,
фактично понесені ним протягом такого
звітного року, зокрема, частину суми
процентів за іпотечним кредитом,
сплачених платником податку, яка
розраховується за правилами,
визначеними згідно із статтею 10 цього
Закону.

Наведена норма кореспондується із
положеннями абзацу 1 пункту 10.1. статті 10
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), згідно із яким платник
податку - резидент має право включити
до складу податкового кредиту частину
суми процентів за іпотечним житловим
кредитом, наданим позичальнику як у
національній, так і в іноземній
валютах, фактично сплачених протягом
звітного податкового року.

При цьому, абзацом 3 пункту 10.1 статті 10
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що таке
право виникає у разі, якщо за рахунок
такого іпотечного житлового кредиту
будується чи придбається житловий
будинок (квартира, кімната), визначений
таким платником податку як основне
місце його проживання.

Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), іпотечний житловий
кредит - фінансовий кредит, що
надається фізичній особі, товариству
співвласників квартир або житловому
кооперативу строком не менше п'яти
повних календарних років для
фінансування витрат, пов'язаних з
будівництвом або придбанням квартири
(кімнати) або житлового будинку (його
частини) (з урахуванням землі, що
знаходиться під таким житловим
будинком, чи присадибної ділянки), які
надаються у власність позичальника з
прийняттям кредитором такого житла
(землі, що знаходиться під ним, чи
присадибної ділянки) у заставу.

Згідно вимог статті 5 Закону України
«Про іпотеку» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), предметом іпотеки
також може бути об'єкт незавершеного
будівництва, майнові права на нього,
інше нерухоме майно, яке стане
власністю іпотекодавця після
укладення іпотечного договору, за
умови, що іпотекодавець може
документально підтвердити право на
набуте ним у власність відповідне
нерухоме майно у майбутньому.
Обтяження такого нерухомого майна
іпотекою підлягає державній
реєстрації у встановленому законом
порядку незалежно від того, хто є
власником такого майна на час
укладення іпотечного договору.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2
статті 5 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), до складу податкового
кредиту включаються фактично понесені
витрати, підтверджені платником
податку документально, а саме:
фіскальним або товарним чеком, касовим
ордером, товарною накладною, іншими
розрахунковими документами або
договором, які ідентифікують продавця
товарів (робіт, послуг) та визначають
суму таких витрат.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, що законодавство
України не обмежує право фізичних осіб
щодо включення до складу податкового
кредиту частини суми процентів за
іпотечним житловим кредитом, навіть у
разі, якщо предметом іпотеки є об'єкт
незавершеного будівництва чи майнові
права на нього, оскільки визначальною
ознакою правомірності такого
включення є направлення кредитних
коштів на будівництво чи придбання
житлового будинку (квартири, кімнати),
визначеного таким платником податку як
основне місце його проживання.

Зважаючи на достовірно встановлену
судами обставину щодо визначення
позивачем придбаної трикімнатної
квартири, як основного місця його
проживання, про що свідчать
встановлені обставини щодо фактичного
проживання позивачем у придбаній
квартирі, висновки судів попередніх
інстанцій про наявність у позивача
права на віднесення до складу
податкового кредиту фактично
сплачених протягом 2007 та 2008 років сум
процентів за іпотечним житловим
кредитом, є правомірними.

При цьому, відсутність реєстрації
місця проживання за адресою, за якою
знаходиться квартира, що була
предметом іпотечного кредитування,
станом на звітний податковий період, за
який подана декларація із
задекларованим податковим кредитом, не
може бути підставою для позбавлення
платника податку права на податковий
кредит, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) пов'язує право на
податковий кредит з частини фактично
сплачених протягом звітного
податкового року сум процентів за
іпотечним житловим кредитом з такою
умовою як визначення платником податку
житлового будинку (квартири, кімнати),
що будується чи придбавається, як
основне місце його проживання.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) громадянам
України, а також іноземцям та особам
без громадянства, які на законних
підставах перебувають в Україні,
гарантуються свобода пересування та
вільний вибір місця проживання на її
території, за винятком обмежень, які
встановлені законом. Реєстрація місця
проживання чи місця перебування особи
або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Таким чином, вільний вибір місця
проживання громадян України на
території України не пов'язаний з
обов'язковою умовою реєстрації в цьому
місці проживання, тому реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією та законами
України.

Враховуючи наведене, відмова органу
державної податкової служби у наданні
податкового кредиту (розрахованого
згідно формули, вказаної в пункті 10.2
статті 10 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб») в сумі 13913,77 грн.
за 2008 рік є такою, що не ґрунтується на
нормах чинного законодавства, а отже
неправомірною.

При цьому, судами попередніх інстанцій
були обґрунтовано відхилені посилання
податкового органу на положення
підпункту 5.4.3 пункту 5.4 статті 5 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», якою передбачено, що
якщо платник податку не скористався
правом на нарахування податкового
кредиту за наслідками звітного
податкового року, то таке право на
наступні податкові роки не
переноситься, оскільки відповідно до
підпункту 15.3.1 пункту 15.3 статті 15 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
заяви на повернення надміру сплачених
податків, зборів (обов'язкових
платежів) або на їх відшкодування у
випадках, передбачених податковими
законами, можуть бути подані не пізніше
1095 дня, наступного за днем здійснення
такої переплати або отримання права на
таке відшкодування.

Таким чином, зважаючи на те, що до
державного бюджету в повному обсязі
поступили кошти, у вигляді податку з
доходів фізичних осіб, що були сплачені
позивачем в сумі процентів за
договором іпотечного житлового
кредиту, а чинне законодавство
передбачає заявлення до відшкодування
надмірно сплачених податків та зборів
протягом 1095 днів з дня здійснення такої
переплати, колегія суддів вважає
вірним висновок судів попередніх
інстанцій про те, що відповідачем було
неправомірно відмовлено позивачеві у
наданні суми податкового кредиту в
розмірі 4333,30 грн., розрахованої згідно
формули, вказаної в пункті 10.2 статті 10
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», та визначеної в
уточнюючій декларації за 2007 рік, що
була подана позивачем до податкового
органу 11 грудня 2009 року, тобто в межах
1095 днів.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про наявність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ДПІ у Голосіївському районі м.
Києва підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 квітня 2011 року та ухвала Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17 листопада 2011 року підлягають
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі міста Києва залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14 квітня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17 листопада 2011 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ М.В. Сірош

_____________________ Т.М. Шипуліна