Справа № 826/9439/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/10362/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Блажівської Н.Є.

Рибченка А.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року по справі №826/9439/13-а за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Конім груп» до
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Конім груп»
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень № від 22.01.2013
року, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем - 257775,00
грн., за штрафними санкціями - 128887,00 грн.
та № від 19.04.2013 року, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток на суму 296441,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19 вересня 2013 року у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року скасовано рішення суду першої
інстанції та прийнято нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
подав касаційну скаргу, в якій просить
його скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією у Дніпровському районі м.
Києва проведено позапланову
документальну виїзну перевірку ТОВ
«Конім Груп» з питань дотримання
позивачем вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «Гефест-Метал, під час якої
встановлено порушення пп. 139.1.9 п.139.1 ст.
139, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, п. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні», п. 1, п. 5 ст. 203, п. 1,
п. 2 ст. 215, п.1 ст. 216, ст.ст. 228, 626, 629, 650, 655,
658, 662 Цивільного кодексу України.

За наслідками перевірки та процедури
адміністративного оскарження прийняті
спірні податкові повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову, виходив з того, що
висновок відповідача про порушення
позивачем норм податкового
законодавства є таким, що відповідає
фактичним обставинам справи, а тому
спірні податкові повідомлення-рішення
є законними і підстави для їх
скасування відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що відповідачем не надано до суду
належних доказів, що б підтверджували
факт правомірності прийнятті спірних
податкових повідомлень-рішень.

Разом з тим, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
звертає увагу на те, що вказані
висновки судів не можна вважати такими,
що зроблені на підставі повно та
всебічно досліджених встановлених
фактичних обставин справи.

З положень чинного податкового
законодавства випливає, що умовою
виникнення у платника права на
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість сплачених в
ціні товару (послуги) та віднесення сум
до витрат, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, є реальне
здійснення операцій з придбання
товарів (робіт, послуг) з метою
використання їх у господарській
діяльності, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку, що
містять достовірні відомості про обсяг
та зміст господарської операції.

Крім того, як відомості, що містяться у
податкових накладних, так і дані
первинних документів, що складаються
при здійсненні господарської операції
та подаються платником до
контролюючого органу, мають
відповідати установленим вимогам та
містить достовірну інформацію про
обставини, з якими законодавство
пов'язує реалізацію права платника на
податкову вигоду.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є податковим ризиком. У
цілях підтвердження обґрунтованості
заявлених податкових вигод має бути
встановлений їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність первинних документів, у
тому числі й відносно учасників та умов
господарських операцій.

Слід також зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість витрат (у тому числі і
по сплаті ПДВ) первинними документами
покладається на платника, позаяк саме
він виступає суб'єктом, що використовує
включену постачальником до ціни товару
суму ПДВ при обчисленні суми податку,
яка підлягає перерахуванню до бюджету,
а також зменшує об'єкт оподаткування
податку на прибуток за фактом
понесення витрат.

Висновки про реальність здійснених
позивачем господарських операцій, за
наслідками яких було сформовано
податковий кредит та сформовано валові
витрати, судам слід робити з фактичним
дослідженням обставин, що стосуються
такого питання, зокрема правильності
відображення позивачем у податковому
обліку господарських операцій з його
контрагентом.

Так, суд апеляційної інстанції, роблячи
висновок про документальне
підтвердження господарських операцій
між позивачем та його контрагентом, не
дослідив на підставі належних доказів
обставин реальності здійснення
господарських операцій.

Крім того, суди першої та апеляційної
інстанцій не звернули уваги на те, що
придбання активів (тобто товарів,
послуг) передбачає наявність мети їх
використання в господарській
діяльності платника податків. Така
мета є необхідною умовою для
формування витрат та/або податкового
кредиту платником податків. Всі
витрати мають бути здійсненими в межах
господарської діяльності платника
податків.

Відповідно, витрати на придбання
активів, здійснені без мети їх
використання у господарській
діяльності або придбання таких активів
поза межами господарської діяльності
платника податків не дають право на
відповідні врахування цих витрат у
податковому обліку. Це однаковою мірою
стосується як витрат із податку на
прибуток, так і сум податкового кредиту
з ПДВ.

При вирішенні податкових спорів
презюмується добросовісність платника
податку, і, відповідно, обґрунтованість
отриманої ним податкової вигоди (тобто
зменшення податкового зобов'язання).

Однак, податковий орган може довести,
що отримана платником податку
податкова вигода є необґрунтованою.
Так, податкова вигода може бути
необґрунтованою, зокрема, якщо для
цілей оподаткування враховані
операції не у відповідності з їх
дійсною економічною метою чи враховані
операції не обумовлені розумними
економічними чи іншими причинами
(метою ділового характеру). При цьому
діловою метою діяльності платника
податку може бути отримання
економічного ефекту, однак податкова
вигода не є самостійною діловою метою.

Судам належить ретельно вивчати
фактичні обставини, що можуть свідчити
про навмисне заниження дохідності
окремих операцій або безпідставне
завищення сум податкового кредиту.
Зокрема, слід оцінити, чи обумовлені
відповідні операції розумними
економічними або іншими причинами
(цілями ділового характеру).

Водночас вчинення операцій за
відсутності розумних економічних
мотивів, зокрема: здійснення операцій,
не характерних для регулярної
господарської діяльності платника
податків; систематична участь у таких
операціях суб'єктів, які не звітують
про податкові зобов'язання і не
сплачують податки до бюджету;
обізнаність посадових осіб платника
податку про недобросовісний характер
діяльності контрагентів такого
платника податку; нетипові для
звичайної господарської діяльності
схеми розрахунків, які можуть сприяти
ненадходженню сум податку на додану
вартість до державного бюджету; явна
невідповідність цін на товари чи
послуги звичайному рівню за умови
обізнаності платника податків із
ринковою кон'юнктурою; придбання
товарів у посередників на менш
вигідних умовах за наявності прямих
ділових зв'язків із виробниками та інші
подібні обставини можуть свідчити про
навмисний характер збиткових операцій
з метою заниження податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість та збільшення витрат.

У свою чергу, господарською може бути
визнана лише правомірна діяльність
платника податку, вчинювана саме з
метою одержання доходу, а не з метою
заниження податкових зобов'язань.

Разом з тим, в ході розгляду справи,
суди попередніх інстанцій не
перевірили чи були обумовлені
розумними економічними чи іншими
причинами (метою ділового характеру)
господарські операції позивача та ПП
«Гефест-Метал».

Для встановлення правильності
відображення у податковому обліку
господарських операцій платника
податку судам слід: з'ясувати
реальність задекларованих
господарських операцій; встановити
наявність ділової мети у розглядуваних
операціях; визначити об'єктивний зміст
вчинених операцій у порівнянні із
задекларованим; підтвердити або
спростувати добросовісність позивача,
у зв'язку з тим, що його контрагенти
мають дефекти правового статусу;
оцінити дотримання учасниками
господарської операції норм
податкового законодавства щодо змісту
та наслідків для податкового обліку
відповідної операції.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України звертає увагу на те, що
порушення вимог податкового
законодавства на будь-якому з
наведених етапів є достатнім для
висновку про невідповідність
фактичних і задекларованих платником
податку наслідків господарських
операцій для податкового обліку.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведеної норми,
саме на податкові органи покладається
обов'язок надати достатні докази на
обґрунтування висновків про порушення
платником податків норм податкового
законодавства, на підставі яких такому
платникові визначено відповідні
грошові зобов'язання.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані судові рішення у справі
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до
положень частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до п. 2 ст. 227 КАС України,
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
ухвала та постанова у справі
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції. Під час нового розгляду
справи необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне значення для її розгляду і
вирішення спору по суті, і в залежності
від встановленого, правильно визначити
норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19 вересня 2013 року по справі №826/9439/13-а
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до вимог ч. 6 ст. 254 КАС
України та оскарженню не підлягає.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписБлажівська Н.Є. підписРибченко
А.О.