Справа № 21-453а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючогоКривенка
В.В.,суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б.,
Коротких О.А., Маринченка В.Л.,
Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л.,
Терлецького О.О., -розглянувши в порядку
письмового провадження справу за
позовом Корюківського районного
центру зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття (далі - центр
зайнятості) до Державної фінансової
інспекції в Чернігівській області
(далі - Інспекція) про визнання
протиправним та скасування пункту
вимоги,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року центр зайнятості
звернувся до суду з позовом, у якому
просив визнати протиправним та
скасувати пункт 2 вимоги Інспекції від
31 січня 2012 року № 06-18/205.

Позов мотивовано тим, що відповідач
безпідставно дійшов висновків про
придбання товарно-матеріальних
цінностей за цінами, що перевищують
середню ринкову вартість цих товарів.

Чернігівський окружний
адміністративний суд постановою від 2
березня 2012 року у задоволенні позову
відмовив.

Київський апеляційний
адміністративний суд ухвалою від 9
серпня 2012 року постанову суду першої
інстанції залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України
постановою від 9 квітня 2014 року
скасував судові рішення у справі, та
прийняв нове - про задоволення позову
центру зайнятості.

Скасовуючи рішення судів попередніх
інстанцій, Вищий адміністративний суд
України дійшов висновку, що Інспекція
не взяла до уваги норми цивільного та
господарського законодавства щодо
понять «збитки (шкода)» та
«відповідальність за завдання шкоди
(збитків)». Суд зазначив, що різниця, яка
виникла між середньою ринковою
вартістю на товар (роботи, послуги) та
ціною придбання товарів (робіт, послуг)
центром зайнятості від контрагентів,
не несе в собі ознак збитків, оскільки
відповідно до норм чинного
законодавства та договорів сторони
виконали обов'язки в повному обсязі і
претензій не мають.

Не погоджуючись із ухвалою касаційного
суду, Інспекція звернулась із заявою
про її перегляд з підстави
неоднакового застосування касаційним
судом Положення про Державну фінансову
інспекцію України, затвердженого
Указом Президента України від 23 квітня
2011 № 499/2011 (далі - Положення), та норм
Закону України від 26 січня 1993 року №
2939-XII «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 2939-XII).

На обґрунтування заяви додано копії
ухвал Вищого адміністративного суду
України від 7 лютого, 26 березня, 4 та 11
квітня, 5 червня, 14 листопада 2013 року, у
яких цей суд зазначив, що придбання за
державні кошти товарно-матеріальних
цінностей за завищеними цінами є
втратою державних фінансових ресурсів,
необоротних та інших активів, що
відповідно до Закону № 2939-XII надає
органу державного фінансового
контролю право вимагати відшкодування
завданих збитків.

Аналіз наведених рішень суду
касаційної інстанції дає підстави
вважати, що цей суд неоднаково
застосував норми Положення.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні
касаційним судом цих норм
матеріального права у подібних
відносинах, колегія суддів Судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України виходить із
такого.

Згідно з Положенням Державна фінансова
інспекція України (далі -
Держфінінспекція) є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра фінансів України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері державного
фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до
покладених на неї завдань вживає в
установленому порядку заходів до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства та притягнення
до відповідальність винних осіб, а
саме: вимагає від керівників та інших
підконтрольних установ усунення
виявлених порушень законодавства;
звертається до суду в інтересах
держави, якщо підконтрольною установою
не забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів <…>
(підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення
Держфінінспекція для виконання
покладених на неї завдань має право в
установленому порядку, зокрема,
пред'являти керівникам та іншим особам
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства; при
виявленні збитків, завданих державі чи
об'єкту контролю, визначати їх розмір
згідно з методикою, затвердженою
Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів,
Держфінінспекція має право звернутися
до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з
положеннями пункту 7 статті 10 Закону №
2939-ХІІ, згідно з якими державній
контрольно-ревізійній службі надано
право пред'являти керівникам та іншим
службовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів, вилучати в судовому порядку
до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що органу державного
фінансового контролю надано
можливість здійснювати контроль за
використанням коштів державного і
місцевого бюджету та у разі виявлення
порушень законодавства пред'являти
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, та звернутися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового
контролю спрямована на корегування
роботи підконтрольної організації та
приведення її у відповідність із
вимогами законодавства і у цій частині
вона є обов'язковою до виконання. Що
стосується відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, то про їх наявність може бути
зазначено у вимозі, але вони не можуть
бути примусово стягнуті шляхом вимоги.
Такі збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення до суду з відповідним
позовом.

На підставі наведеного колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку про наявність у органу
державного фінансового контролю права
пред'являти вимогу про усунення
порушень, виявлених у ході перевірки
підконтрольних установ, яка
обов'язкова до виконання лише в частині
усунення допущених порушень
законодавства і за допомогою якої
неможливо примусово відшкодувати
виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного
судочинства може бути оскаржене лише
таке рішення, яке породжує
безпосередньо права чи обов'язки для
позивача.

У справі, яка розглядається, Інспекція
пред'явила вимогу від 31 січня 2012 року №
06-18/205 про усунення порушень, виявлених
під час ревізії центру зайнятості.

При цьому оскаржувана вимога
Інспекції вказує на виявлені збитки та
їхній розмір.

Зважаючи на те, що збитки
відшкодовуються у судовому порядку за
позовом органу державного фінансового
контролю, правильність їх обчислення
перевіряє суд, який розглядає цей
позов, а не позов підконтрольної
установи про визнання вимоги
протиправною.

Оскільки при вирішенні спору суд
касаційної інстанції неправильно
застосував норми матеріального права
до встановлених у справі обставин,
заяву Інспекції слід задовольнити
частково, постанову Вищого
адміністративного суду України
скасувати, а справу направити на новий
касаційний розгляд.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву Державної фінансової інспекції в
Чернігівській області задовольнити
частково.

Постанову Вищого адміністративного
суду України від 9 квітня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
В.В. КривенкоСудді: М.І.
ГрицівМ.Б. Гусак
О.А. КороткихВ.Л. Маринченко
О.Б. ПрокопенкоІ.Л. Самсін
О.О. Терлецький