Справа № 2а-1519/10/2070
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/6049/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Сіроша М.В., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 10 січня 2011 року

та касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в Київському
районі міста Харкова

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 26 травня 2010
року

та постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 10 січня 2011 року

у справі № 2а-1519/10/2070

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції в
Київському районі міста Харкова

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
(далі - позивач) звернулася до суду з
позовною заявою до Державної
податкової інспекції в Київському
районі міста Харкова (далі - відповідач)
про скасування податкових
повідомлень-рішень від 01 грудня 2008 року
№ /0 та № /0.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 26 травня 2010
року позов був задоволений частково.
Скасоване податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Київському
районі м. Харкова №/0 від 01 грудня
2008 року. В іншій частині в задоволенні
позову було відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10 січня 2011
року постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 26 травня 2010
року було скасовано в частині
задоволення позовних вимог про
скасування податкового
повідомлення-рішення ДПІ в Київському
районі м. Харкова №/0 від 01 грудня
2008 року та прийнято нову постанову про
відмову в задоволенні позову в цій
частині. Також судом апеляційної
інстанції було скасовано постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 26 травня 2010
року в частині про відмови в
задоволенні позовних вимог про
скасування податкового
повідомлення-рішення ДПІ в Київському
районі м. Харкова №/0 від 01 грудня
2008 року щодо визначення суми податку на
додану вартість в розмірі 14469,00 грн. та
прийнято в цій частині нову постанову
про задоволення позову та скасування
зазначеного податкового
повідомлення-рішення.

В касаційній скарзі фізична особа -
підприємець ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10 січня 2011
року в частині відмови у задоволенні
позовних вимог.

В касаційній скарзі ДПІ в Київському
районі м. Харкова, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 26
травня 2010 року в частині задоволених
позовних вимог постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 10 січня 2011 року в частині
задоволених позовних вимог і ухвалити
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити у повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційних скарг
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційні скарги задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Київському районі м. Харкова була
проведена планова виїзна перевірка
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з
питань дотримання податкового
законодавства за період з 25 січня 2006
року по 30 червня 2008 року, валютного та
іншого законодавства за період з 25
січня 2006 року по 30 червня 2008 року, за
результатами якої складений акт
№6242/17-218/НОМЕР_1 віл 18 листопада 2008 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги: статті
1 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва», а саме перевищення
обсягу виручки від реалізації 500000,00
грн. у 1-3 кварталах 2007 року; статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян», в
результаті чого підприємцю
донарахований податок з доходів
фізичних осіб у сумі 7098,97 грн.;
підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок і доходів
фізичних осіб», що призвело до
завищення податкового кредиту у червні
2008 року на суму 148,00 грн.; підпункту 7.4.4
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок і доходів фізичних осіб»,
внаслідок чого завищено податковий
кредит з податку на додану вартість на
суму 9498,00 грн. у зв'язку з включенням до
його складу податку на додану вартість,
сплаченого у складі вартості послуг
оренди приміщення, що не пов'язано з
підприємницькою діяльністю позивача.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що підприємцем в період з 01 жовтня 2007
року по 30 червня 2008 року були завищені
валові витрати на суму 38943,10 грн. (у 4
кварталі 2007 року - на суму 17799,63 грн., у 1-2
кварталах 2008 року - на суму 21143,47 грн.)
внаслідок включення до складу валових
витрат вартості оренди приміщення
загальною площею 85,6 кв. м.,
розташованого по вул. Артема, 8 в м.
Харків для розміщення фітнес-залу та
надання уроків танцю, оскільки дохід
від такої діяльності позивачем в цей
період отриманий не був. Крім того, в
акті перевірки зазначено, що позивачем
протягом 1-3 кварталів 2007 року було
отримано виручку в сумі 617010,05 грн., що
перевищує встановлений Указом
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» обсяг виручки у
розмірі 500000,00 грн. за календарний рік та
є підставою для оподаткування такого
перевищення у порядку, встановленому
Розділом ІУ Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян». На підставі цього в акті
перевірки був зроблений висновок про
необхідність донарахування позивачеві
податку з доходів фізичних осіб на
загальну суму 7098,97 грн., у тому числі:
5841,46 грн. - за завищення валових витрат
на суму орендної плати та 1257,51 грн. - за
перевищення обсягу виручки від
реалізації. Також, в акті перевірки
було зазначено про завищення позивачем
податкового кредиту в червні 2008 року на
суму 148,00 грн. внаслідок віднесення до
його складу суми податку на додану
вартість за податковою накладною №355
від 17 червня 2008 року, яка не містить
підпису підприємця-контрагента, та
завищення податкового кредиту в 4
кварталі 2007 року та 1-2 кварталах 2008 року
на загальну суму 9498,00 грн. у зв'язку з
віднесенням до його складу суми
податку на додану вартість, сплаченого
у складі вартості оренди приміщення,
яке не використовувалося в
господарській діяльності позивача.

На вказаний акт перевірки позивачем
були подані заперечення від 21
листопада 2008 року, які були залишені
податковим органом без задоволення,
про що був складений лист-відповідь
№674/І/17-214 від 26 листопада 2008 року.

01 грудня 2008 року ДПІ у Київському
районі м. Харкова на підставі вказаного
акта прийняла податкове
повідомлення-рішення №/0, яким
згідно з підпунктами «а», «б» підпункту
4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_3 суму податкового зобов'язання
за платежем: податок на додану вартість
у розмірі 14469,00 грн., у тому числі: 9646,00
грн. - за основним платежем, 4823,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

01 грудня 2008 року ДПІ у Київському
районі м. Харкова на підставі вказаного
акта прийняла податкове
повідомлення-рішення №/0, яким
згідно з підпунктом «г» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.5
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_3 визначено суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 7098,97
грн. - за основним платежем.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позовні вимоги та
скасовуючи податкове
повідомлення-рішення № /0 від 01
грудня 2008 року, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі7098,97
грн., виходив з того, що платник єдиного
податку, перевищивши граничний розмір
виручки, повинен лише з наступного
кварталу перейти на загальну систему
оподаткування, що і було виконано
позивачем, тоді як обов'язку
оподатковувати обсяг виручки, який
склав суму такого перевірення,
положення Указу Президента України
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» не містять.
Відмовляючи в задоволенні решти
позовних вимог, суд виходив з того, що
факт використання позивачем
приміщення за адресою: АДРЕСА_1, у
власній господарській діяльності не
знайшов свого підтвердження, а отже
підстави для включення сум податку на
додану вартість, сплачених у складі
вартості послуг орендної плати, до
податкового кредиту у позивача
відсутні.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині задоволених позовних про
скасування податкового
повідомлення-рішення №/0 від 01
грудня 2008 року та відмовляючи у
задоволенні позовних вимог в цій
частині, виходив з того, що порушення
умов перебування на спрощеній системі
оподаткування у вигляді перевищення
граничного обсягу виручки за рік є
юридичним фактом, який виключає
можливість застосування до суб'єкта
малого підприємництва правил
оподаткування, передбачених для
платників єдиного податку. При цьому,
суд апеляційної інстанції зауважив, що
у цьому випадку платник єдиного
податку повинен подати до податкового
органу за місцем реєстрації податкову
декларацію та сплатити відповідну суму
податку в порядку, встановленому
Декретом Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
який діє в частині оподаткування
доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю, адже
доходи, отримані фізичними
особами-підприємцями платниками
єдиного податку з порушенням норм
Указу, підлягають оподаткуванню
відповідно до положень Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб».
Також, суд апеляційної інстанції також
виходив з того, що оскільки позивачем
не був отриманий дохід від розміщення
фітнес-залу та надання уроків танцю, то
витрати на оренду приміщення, згідно з
вимогами частини 2 статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян», не
можуть бути віднесені до складу
валових витрат. Скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позову про
скасування податкового
повідомлення-рішення №/0 від 01
грудня 2008 року та приймаючи в цій
частині нове рішення про задоволення
позовних вимог, суд виходив з того, що
податковий кредит у 2007, 2008 роках
сформований підприємцем за рахунок
здійснення операцій з придбання
товарів (будівельних матеріалів) та
сплати орендної плати за договором з
ТОВ «Артем» на підставі податкових
накладних, оформлених у відповідності
до вимог Закону України «Про податок на
додану вартість», що підтверджується
відповідними первинними документами, а
неотримання доходу, пов'язаного саме з
розміщенням фітнес-залу та надання
уроків танцю, не свідчить про порушення
позивачем вимог чинного податкового
законодавства та не позбавляє позивача
права на віднесення сум податку на
додану вартість по господарських
операціях з оренди приміщення до
складу податкового кредиту.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції,
з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, у період з 26 січня
2006 року по 30 вересня 2006 року та у період
з 01 жовтня 2007 року по 30 червня 2008 року
фізична особа - підприємець ОСОБА_2
знаходилась на загальній системі
оподаткування згідно зі статтею 14
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян», в
період з 01 жовтня 2006 року по 30 вересня
2007 року фізична особа - підприємець
ОСОБА_2 здійснювала господарську
діяльність за спрощеною системою
оподаткування, відповідно до Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва». При цьому, позивачем
був перевищений обсяги виручки від
реалізації 500000,00 грн. за 1-3 квартали 2007
року на 117010,05 грн. (без податку на додану
вартість - 97508,38 грн.), що стало підставою
для нарахування податковим органом
податку з доходів фізичних осіб у сумі
1257,51 грн.

Відповідно до статті 1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) спрощена
система запроваджується, зокрема, для
суб'єктів малого підприємництва -
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень.

Виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважається
сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг)
(абзац 5 вказаної статті).

Згідно зі статтею 5 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) у разі
порушення вимог, установлених статтею 1
цього Указу, платник єдиного податку
повинен перейти на загальну систему
оподаткування, обліку та звітності
починаючи з наступного звітного
періоду (кварталу).

При цьому, питання оподаткування сум,
що перевищують установлений
законодавцем граничний обсяг виручки,
положеннями Указу врегульовані не
були.

У той же час, згідно з приписами пункту
22.10 статті 22 Прикінцевих положень
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) правовідносини з
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю врегульовувались
положеннями розділу ІV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), який підлягав
застосуванню з урахуванням положень
пункту 9.12 статті 9 цього Закону.

Так, оподатковуваним доходом громадян
від заняття підприємницькою
діяльністю згідно зі статтею 13 розділу
ІV Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу.

Відповідно до підпункту 9.12.1 пункту 9.12
статті 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту. Інші
доходи, ніж визначені у підпункті 9.12.1,
отримані вказаними фізичними особами,
оподатковуються згідно з підпунктом
9.12.2 зазначеного пункту за загальними
правилами, встановленими цим Законом
для платників податку, що не є такими
суб'єктами підприємницької діяльності.

Аналіз загальних принципів
оподаткування, закріплених
Конституцією України та Законом
України «Про систему оподаткування» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), якими
встановлювались засади податкових
відносин в Україні на час виникнення
спірних відносин, та наведених норм
матеріального права дає підстави дійти
висновку, що оподаткування доходів
фізичної особи-підприємця - платника
єдиного податку, отриманих з
порушенням умов перебування на
спрощеній системі оподаткування, має
здійснюватись із застосуванням
встановлених Законом України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
правил загальної системи
оподаткування для платників податків,
що не є такими суб'єктами
підприємницької діяльності.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції про
правомірність здійсненого
контролюючим органом донарахування
позивачу суми податку з доходів
фізичних осіб в розмірі 1257,51 грн.,
враховуючи підтверджений матеріалами
справи факт перевищення позивачем
граничного обсягу виручки,
установленої для платників єдиного
податку, який не заперечувався
позивачем.

Відповідно до абзацу 3 статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, належать витрати,
які включаються до складу валових
витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

При цьому, за приписами абзацу 1 пункту 5
Положення (стандарту) бухгалтерського
обліку 15 «Дохід», затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 29 листопада 1999 року №290 (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), дохід визнається під
час збільшення активу або зменшення
зобов'язання, що зумовлює зростання
власного капіталу (за винятком
зростання капіталу за рахунок внесків
учасників підприємства), за умови, що
оцінка доходу може бути достовірно
визначена.

Пунктом 8 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 15 «Дохід»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 29 листопада 1999
року № 290 (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
встановлено, що дохід (виручка) від
реалізації продукції (товарів, інших
активів) визнається в разі наявності
всіх наведених нижче умов: покупцеві
передані ризики й вигоди, пов'язані з
правом власності на продукцію (товар,
інший актив); підприємство не здійснює
надалі управління та контроль за
реалізованою продукцією (товарами,
іншими активами); сума доходу (виручка)
може бути достовірно визначена; є
впевненість, що в результаті операції
відбудеться збільшення економічних
вигод підприємства, а витрати,
пов'язані з цією операцією, можуть бути
достовірно визначені.

Додатком № 7 до Інструкції про
прибутковий податок з громадян,
затвердженої наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21 квітня 1993 року № 12 (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), передбачено, що
оскільки фізична особа - платник
податку не є юридичною особою і
платником податку на прибуток, не має
обов'язку вести бухгалтерській облік,
тому формує витрати за переліком
статті 5 «Валові витрати» і відповідно
до статті 8 «Амортизація» вказаного
Закону з деякими особливостями.
Положення статті 5 («Валові витрати»)
застосовуються в частині
підтвердження первинними документами
витрачених сум згідно із операціями
(які відповідають переліку статті 5), за
результатами або за участю яких у
податковому періоді (у звітному
кварталі) безпосередньо отриманий
дохід.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, на підставі
укладеного з ТОВ «Артем» (орендодавцем)
договору оренди від 22 травня 2007 року
позивачем було прийнято у строкове
платне користування нежитлове
приміщення загальною площею 85,6 кв. м. по
вул. Артема, 8 в м. Харків для розміщення
фітнес-залу та надання уроків танців,
витрати з оренди якого в загальному
розмірі 38943,10 грн. (без податку на додану
вартість) були віднесені позивачем до
складу валових витрат в період з 01
жовтня 2007 року по 30 червня 2008 року.

Разом з цим, як було встановлено судом
апеляційної інстанції, позивач не
отримував доходів від розміщення
фітнес-залу та надання уроків танцю, що
свідчить про відсутність
безпосереднього зв'язку між витратами
та доходами звітного періоду та, як
наслідок, унеможливлює віднесення
витрат по оплаті вартості послуг
оренди приміщення до складу валових.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, що податковим
органом було правомірно донараховано
позивачу податкові зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб в
розмірі 5841,46 грн., у зв'язку з
необґрунтованим завищенням валових
витрат при сплаті платежів за оренду
приміщення.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, обов'язковими умовами для
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання у межах
господарської діяльності платника
податків, що підтверджується належним
чином оформленими первинними
документами.

Згідно з підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
платник податку зобов'язаний надати
покупцю податкову накладну, що має
містити зазначені окремими рядками
реквізити, визначені цим підпунктом.

Як було встановлено судом апеляційної
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, податковий кредит
у 2007-2008 роках був сформований позивачем
за рахунок здійснення операцій з
придбання товарів (будівельних
матеріалів) та сплати вартості послуг
оренди за укладеним з ТОВ «Артем»
договором від 22 травня 2007 року на
підставі податкових накладних,
оформлених у відповідності до вимог
підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», а факт здійснення позивачем
оподатковуваних господарських
операцій підтверджується належними
первинними документами.

При цьому, судом апеляційної інстанції
було обґрунтовано зазначено, що
неотримання доходу, пов'язаного саме з
розміщенням фітнес-залу та надання
уроків танцю, не свідчить про порушення
позивачем вимог чинного податкового
законодавства та не позбавляє позивача
права на віднесення сум податку на
додану вартість, сплачених у складі
вартості послуг оренди приміщення, до
складу податкового кредиту, адже не
позбавляє позивача можливості
отримувати дохід від відповідної
діяльності в наступних податкових
періодах, що узгоджується з
положеннями підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість».

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції
про необґрунтоване виключення
контролюючим органом зі складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість за податковою
накладною №355 від 17 червня 2008 року на
суму податку на додану вартість 148,37
грн., отриманої від контрагента
фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, на
підставі відсутності підпису
підприємця, оскільки незначні недоліки
в заповненні реквізитів податкової
накладної не роблять її недійсною, за
умови, якщо вона дає можливість
встановити сторін господарської
операції та містить відомості про
господарську операцію, з урахуванням
того, що факт проведення господарської
операції підтверджується іншими
первинними бухгалтерськими
документами, а товарність цієї
операції податковим органом не
заперечувалась.

За таких обставин, суд касаційної
інстанції погоджується з висновком
суду апеляційної інстанції про
безпідставне визначення позивачу
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальному розмірі
14469,00 грн. згідно оспорюваного
рішення№/0 від 01 грудня 2008 року, що
є підставою для скасування вказаного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційних скарг викладеного не
спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 та касаційна скарга ДПІ в
Київському районі м. Харкова
підлягають залишенню без задоволення,
а постанова Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10 січня 2011
року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу приватного
підприємця фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 та касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в Київському
районі міста Харкова залишити без
задоволення, а постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 10 січня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
______________________ М.В. Сірош

______________________
Т.М. Шипуліна