Справа № 1316/308/2010, 2а-450/19/13
Суддя: Кузьмич С.М.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
Справа № 876/1446/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича
С. М.,

суддів Гулида Р.
М., Матковської З.М.

за участю секретаря Гнатик А.
З.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача
Галабурди Ю. А.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 23 грудня 2013 року
у справі № 1316/308/2010, 2а-450/19/13 за позовом
ОСОБА_1 до Щирецької селищної ради, за
участю третьої особи ОСОБА_5 про
визнання недійсними та скасування
рішень селищної ради, державних актів
на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

Позивач, в березні 2008 року, звернувся із
первинним позовом до Щирецької
селищної ради за участю третьої особи
ОСОБА_5 про визнання недійсними та
скасування рішень селищної ради,
державних актів на право власності на
земельну ділянку.

Позовні вимоги, з врахуванням уточнень
до позовної заяви, зводяться до
визнання недійсними та скасування :
рішення Щирецької селищної ради №142
від 14 вересня 2007 року, №233 від 22 січня 2008
року, № 234 від 22 січня 2008 року; державних
актів на право власності на земельну
ділянку ОСОБА_5 серії ЯЕ № 551480 та ЯЕ №
551481; технічну документацію по
підготовці до видачі державних актів
на право власності на земельну ділянку
ОСОБА_5; акти земельних ділянок від 13
вересня 2007 року та 17 січня 2008 року; акти
встановлення та узгодження меж
земельних ділянок ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 та
ОСОБА_1 по АДРЕСА_2; а також просить суд
визначити межу земельних ділянок, що
розташовані за адресою АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1.

Позивач мотивує позовні вимоги тим, що
він з 1990 року являється власником
житлового будинку під АДРЕСА_2. Даний
житловий будинок набутий ним у
власність на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку та
господарських споруд укладеного між
ним ОСОБА_1 та ОСОБА_6 від 20 жовтня 1990
року З метою приватизації
прибудинкової земельної ділянки у 2006
року позивач звернувся з відповідною
заявою до Щирецької селищної ради, на
підставі якої 20 грудня 2006 року
останньою прийнято рішення № 128 «Про
надання згоди на підготовку матеріалів
попереднього погодження вибору
земельної ділянки площею 0,18 га для
обслуговування житлового будинку в
АДРЕСА_1 ОСОБА_1». В подальшому, у зв'язку
з виниклим в процесі заміни старої
частини огорожі земельної ділянки з
боку сусідки ОСОБА_5, конфлікту з
останньою з приводу меж земельних
ділянок, земельною комісією Щирецької
селищної сільської ради без
виготовлення абрису земельних
ділянкою було виготовлено акт від 13
вересня 2007 року про встановлення і
узгодження меж належних позивачу
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 земельних ділянок, на
підставі чого Щирецькою селищною радою
14 вересня 2007 року прийнято рішення № 142
«Про затвердження акту земельної
комісії від 13 вересня 2007 року» та
зобов'язано ОСОБА_1 встановлювати
огорожу по існуючих чітко встановлених
межах. В подальшому актом земельної
комісії від 17 січня 2008 року ОСОБА_5 на
підставі абрисів за фактичними
розмірами земельної ділянки, надано
дозвіл на затвердження технічної
документації для приватизації
земельної ділянки, без підпису ОСОБА_1,
який рішенням № 233 Щирецької селищної
ради від 22 січня 2008 року затверджено.

Позивач вказує, що вищевказані акти
встановлення і узгодження меж
земельних ділянок ОСОБА_1, акт
земельної комісії від 13 вересня 2007 року
та рішення Щиренької селищної ради № 142
від 14 вересня 2007 року, є неправомірними,
оскільки комісії та землевпорядник
органу місцевого самоврядування
відповідно до положень Закону України
«Про землеустрій» не мають права
установлювати межі земельних ділянок.

Рішенням № 234 від 22 січня 2008 року
Щирецька селищна рада затвердила
технічну документацію щодо
приватизації земельної ділянки та
видано ОСОБА_5 державні акти на право
власності на землю. Таке рішення
селищної ради, у відповідності до
частини 10 статті 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
позивач вважає незаконним, оскільки не
підписання ним актів встановлення меж
земельної ділянки ОСОБА_5 є прямим
свідченням спору, який підлягає
розгляду в судовому порядку.

Також позивач вказує, що відповідно до
витягу плану кварталу № 37 смт. Щирець
виготовленого у 1958 році та плану
земельної ділянки № АДРЕСА_1 виданого 15
червня 1972 року районним інженером
архітектором ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_8 є
невідповідність межі між спірними
земельними ділянками межі, вказаній в
плані кварталу, межа в натурі змінена в
сторону земельної ділянки під НОМЕР_4
приблизно на 1,1 м та починаючи з рогу
будинку (зі сторони АДРЕСА_1) в напрямку
повздовж ділянки до кінця городу межа в
натурі змінена в сторону земельної
ділянки під НОМЕР_3 приблизно на 2 м.
Таке ж вказане у плані кварталу №37 смт.
Щирця станом 1958 року розташування
будинку не і відповідає розташуванню в
натурі, а саме в напрямку повздовж
ділянки будинок розташований
приблизно на 2 м ближче до
господарської будівлі на земельній
ділянці № НОМЕР_1 та на 2 метри далі від
межі кварталу за ділянкою НОМЕР_2 ніж
вказано у витязі кварталу, чим
стверджується, факт зміщення в натурі
межі земельної ділянки ОСОБА_5 в
сторону його земельної (ділянки
приблизно на 2 м).

Таким чином, позивач вказує, що з
моменту купівлі належного йому будинку
20 жовтня 1990 року, до нього перейшло
право користування всією земельною
ділянкою, однак ОСОБА_5 з моменту
купівлі будинку самовільно захопила
належу йому частину земельної ділянки,
на якій облаштувала каналізаційний
колодязь, збудувала господарську
будівлю, висадила дерева та обгородила
огорожею.

Постановою Пустомитівського районного
суду Львівської області від 23 грудня 2013
року в задоволенні позову відмовлено
повністю.

Вказане рішення оскаржив позивач,
котрий вважає, що суд ухвалив
необґрунтоване рішення, оскільки суд
першої інстанції суд в неповному
обсязі з'ясував обставини, які мають
значення для справи, не дотримувався
норм матеріального та процесуального
права, помилково застосовував норми
матеріального права.

Зокрема апелянт зазначає, що він у
позові покликався на те, що при
візуальному огляді витягу плану
кварталу № 37 смт. Щирець та межі в
натурі між його земельною ділянкою та
земельною ділянкою ОСОБА_5 виявив, що
починаючи з рогу його будинку (зі
сторони АДРЕСА_1) в напрямку поздовж
ділянки, межа в натурі зміщена в
сторону земельної ділянки НОМЕР_4
приблизно на 2 метри.

Крім того в позові позивач вказав на те,
що ОСОБА_5 з моменту купівлі ОСОБА_1
будинку приховувала факт самовільного
захоплення нею частини його земельної
ділянки.

З врахуванням наведеного апелянт
вважає, що суд першої інстанції невірно
встановив ці підстави позову.

В позові позивач вказав, що відповідно
до статті 61 Закону України "Про
землеустрій" (норма чинна на момент
спірних відносин) діяльність у сфері
землеустрою підлягає ліцензуванню.
Щирецька селищна ради, її земельна
комісія ліцензії на виконання робіт
землеустрою не мають. Тому при
прийнятті рішення №142 від 13 вересня 2007
року дана рада перевищила свої
повноваження, отже діяла не на підставі
статті 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування», а всупереч цій нормі.

Пустомитівський районний суд
помилково застосував норми
матеріального права, зокрема статті 47 і
частини 10 статті 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування», не звернувши
увагу на застосування інших норм
матеріального права - статті 61 Закону
України «Про землеустрій», частини 1
статті 107, частини 2 статті 106 Земельного
кодексу України.

Суд першої інстанції безпідставно. при
прийнятті рішення, не застосував норму
матеріального права - статтю 70 Закону
України «Про землеустрій». Так суд
стверджує, що ОСОБА_5 відповідно до
статті 125, частини 1 статті 126 Земельного
кодексу України 17 липня 2009 року видані
державні акти на земельні ділянки
площею 0.0743 га серія ЯЕ № 551480 та площею
0.15 га серії ЯЕ 551481. Але суд безпідставно
в даному випадку не врахував свого ж
рішення - ухвалу від 29 квітня 2009 року
про забезпечення позову. Даною ухвалою
було заборонено Пустомитівському
центру державного земельного кадастру
здійснювати державну реєстрацію
земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Апелянт вважає, що суд невірно дійшов
висновку про те, що Щирецька селищна
рада і її земельна комісія не порушили
його права користування земельною
ділянкою.

Крім того вважає, що суд першої
інстанції надав невірну оцінку доказу -
копії плану кварталу № 37 смт. Щирця, що
виготовлений в 1958 році МБТІ
Львівського облкомгоспу, суд невірно
встановив, що ширина земельної ділянки
становить 12.50-12.65 метрів, що відповідає
фактично встановленим межам
відповідно плану забудови кварталу № 37
смт. Щирець, виготовленого в 1958 року та
не встановив причини невідповідності
розташування купленого позивачем
будинку, який не перебудовувався з 1958
року.

Суд дослідив копію плану земельної
ділянки АДРЕСА_1, що виданий 15 червня 1972
року районним інженером-архітектором
ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_8 батька третьої
особи ОСОБА_5

Вказана в цьому плані межа між
земельною ділянкою апелянта та
ділянкою ОСОБА_5 не відповідає ні
фактичній межі в натурі, ані межі,
вказаній в плані кварталу № 37. Суд не
вжив заходів щодо виявлення
витребуваного ухвалою суду від 26
квітня 2012 року плану, на підставі якого
виконаний вищезгаданий план. В
судовому засіданні 14 листопада 2013 року
суд не задовольнив клопотання про
витребування доказів від 18 жовтня 2013
року, а відтак не встановив чи
відповідає даний план земельної
ділянки АДРЕСА_1, виданий 15 червня 1972
року на ім'я ОСОБА_8 плану, на підставі
якого він виконаний та чи існував такий
план взагалі.

Суд першої інстанції не взяв до уваги,
що межа земельної ділянки НОМЕР_5 зі
сторони земельної ділянки позивача
встановлена на підставі акту
встановлення та узгодження меж з
абрисом ОСОБА_9 за фактичним
використанням цієї земельної ділянки.
В даний час ОСОБА_9 приватизував
земельну ділянку в менших розмірах за
межею, що зміщена зі сторони земельної
ділянки ОСОБА_1 в напрямку поздовж
ділянки, в сторону його земельної
ділянки № НОМЕР_1, яка не відповідає
межі, що вказана в плані кварталу №37,
оскільки:

- в плані кварталу № 37 межа земельної
ділянки НОМЕР_5 є прямою і проходить
паралельно до господарської будівлі,
яка не перебудовувалась з 1958 року на
відстані 3 метрів від цієї будівлі;

- відповідно до кадастрового плану
земельної ділянки НОМЕР_5 межа вгнута в
сторону земельної ділянки № НОМЕР_1 та
розташована на рівні господарської
будівлі :

- 1 метр від цієї будівлі на рівні
АДРЕСА_1 - зміщена в сторону земельної
ділянки № НОМЕР_1 приблизно на 1.1 метра.

Відповідно до цього межа між земельною
ділянкою позивача та земельною
ділянкою ОСОБА_5 зміщена в сторону його
земельної ділянки: зі сторони АДРЕСА_1
приблизно на 1.1 метра, а з рогу в
напрямку поздовж ділянки-приблизно 2
метри.

Вважає, що суд не дослідив доказів,
через що невірно встановив обставини у
справі.

Суд також не дослідив та не надав
оцінки довідкам Щирецької селищної
ради № 1163 від 25 червня 2009 року та №743
від 25 квітня 2012 року.

Також вважає, що суд не встановив тієї
обставини, де на даний час знаходиться
межа між земельною ділянкою позивача і
приватизованою земельною ділянкою
ОСОБА_5 по АДРЕСА_1. Єдиним документом,
що підтверджує розташування цієї межі.
є затверджена рішенням Щиренької
селищної ради № 234 від 22 січня 2008 року
технічна документація по підготовці до
видачі державного акту на право
власності на земельну ділянку площею
0.2243 га ОСОБА_5 в АДРЕСА_1.

Просить скасувати постанову
Пустомитівського районного суду
Львівської обл. від 23 грудня 2013 року про
відмову в задоволенні позовних вимог у
справі №1316/308/2012 в повному обсязі та
прийняти нове рішення, яким задоволити
позовні вимоги.

В судовому засіданні апелянт та його
представник підтримали подану
апеляційну скаргу та надали пояснення
аналогічні викладеному в такій.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив щодо задоволення
апеляційної скарги та пояснив, що
рішення суду відповідає обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права.

Третя особа в судове засідання не
з'явилася, хоча належним чином була
повідомленою про дату, час та місце
розгляду справи, тому апеляційний суд
розглянув справу у її відсутності.

Колегія суддів, вислухавши суддю
доповідача, заслухавши пояснення
апелянта та представників сторін,
вивчивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково,
рішення суду першої інстанції належить
скасуванню, а провадження в справі
підлягає закриттю з наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції виходив з того, що ширина
земельної ділянки ОСОБА_1 від визнаної
сторонами межі ділянок ОСОБА_9 та
ОСОБА_1, до ділянки ОСОБА_5 на даний час
становить приблизно у розмірі 12,50 - 12,65
м, що відповідає фактично встановленим
межам відповідно до експлікації плану
забудови кварталу № 37 в смт. Щирець
виготовленого у 1958 році та плану
забудови земельної ділянки АДРЕСА_1,
виданого 15 червня 1972 року районним
інженером - архітектором ОСОБА_7 на ім'я
ОСОБА_8

Суд першої інстанції. надаючи правову
оцінку зібраним по справі доказам та
встановленим судом обставинам прийшов
до переконання, що оскаржувані акти
підтверджують межу земельних ділянок
ОСОБА_1 під НОМЕР_4 та ОСОБА_5 під
АДРЕСА_1. Судом не встановлено жодних
підстав, які б свідчили про існування
протиправних дій з боку відповідача
Щирецької селищної ради та ОСОБА_10,
спрямованих на порушення охоронюваних
законом прав та інтересів позивача
ОСОБА_1 щодо володіння та користування
належною йому земельною ділянкою,
зокрема щодо порушення меж між
суміжними земельними ділянками, а
відтак, позовні вимоги позивача ОСОБА_1
є безпідставними, а тому задоволенню не
підлягають.

Колегія суддів частково погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
а саме апеляційний суд поділяє думку
суду першої інстанції щодо характеру
спірних правовідносин. На переконання
колегії суддів в даному випадку має
місце спір про право користування та
володіння земельною ділянкою.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивачу ОСОБА_1 на праві особистої
власності належить житловий будинок
під АДРЕСА_2 на підставі договору
купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_6
та ОСОБА_1 посвідченого
Пустомитівською Державною
нотаріальною конторою від 20 жовтня 1990
року за реєстровим № 3891.

Відповідно до довідки виконавчого
комітету Щирецької селищної ради № 1471
від 1 вересня 2008 року та земельно
облікових документів селищної ради за
позивачем ОСОБА_1 числиться присадибна
земельна ділянка площею 0,17 га, та
згідно абрису площа якої становить 0,1841
га, з яких 0,1500 га., для обслуговування
житлового будинку та 0,0341 га. для
ведення особистого селянського
господарства.

Крім того, в матеріалах справи
знаходить своє відображення, те що
власником суміжного будинковолодіння
під АДРЕСА_1 відповідно до
реєстраційного посвідчення за
реєстровим номером 310 виданого
Львівським міжміським бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
від 23 серпня 1995 року є ОСОБА_5

Відповідно до довідки виконавчого
комітету Щирецької селищної ради № 1472
від 1 вересня 2008 року та земельно
облікових документів селищної ради за
ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 числиться
присадибна земельна ділянка площею 0,22
га, та згідно абрису площа якої
становить 0,2243 га, з яких 0,1500 га, для
обслуговування житлового будинку та
0,0743 га для ведення особистого
селянського господарства.

Колегія суддів звертає увагу на зміст
статті 152 Земельного кодексу України,
відповідно до якої власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо такі
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків, шляхом
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав.

Рішенням Щирецької селищної ради № 142
від 14 вересня 2007 року позивачу ОСОБА_1
заборонено ставити огорожу по прямій
лінії до дороги та зобов'язано будувати
огорожу по чітко виражених межах на
відстані 1 м. від літньої кухні і старої
хати (до крайнього забетонованого
стовпця) і далі по залізобетонних
стовпцях.

На переконання колегії суддів суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що у зв'язку з відмовою
позивача ОСОБА_1 як власника суміжної
земельної ділянки від підпису акту
узгодження меж земельної ділянки під
НОМЕР_3 по АДРЕСА_1, у відповідності до
положень статті 159 Земельного кодексу
України, на підставі заяви ОСОБА_5,
враховуючи фактичні розміри земельної
ділянки відповідно до поданого абрису,
акту земельної комісії від 13 вересня 2007
року та рішення Щирецької селищної
ради № 142 від 14 вересня 2007 року,
земельною комісією Щирецької селищної
ради видано акт від 17 січня 2008 року,
який був затверджений рішенням
Щирецької селищної ради № 233 від 22
січня 2008 року про надання дозволу
ОСОБА_5 на затвердження актів
встановлення і узгодження меж згідно
поданих абрисів без підпису власника
суміжної земельної ділянки ОСОБА_1

Рішенням № 234 від 22 січня 2008 року
Щирецької селищної ради технічну
документацію по підготовці до видачі
державних актів на право власності на
земельну площею 0,2243 га ОСОБА_5 в АДРЕСА_1
затверджено та вирішено передати у
власність ОСОБА_5 земельну ділянку
площею 0,15 га, для обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель та земельну ділянку площею
0,0743 га, для ведення особистого
селянського господарства.

На підставі рішення Щирецької селищної
ради № 234 від 22 січня 2008 року, ОСОБА_5 17
липня 2009 року видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,0743 га серія ЯВ № 551481 для
ведення особистого селянського
господарства та державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,15 га серія ЯВ №551480 для будівництва і
обслуговування житлового будинку га
господарських споруд, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1, Пустомитівський
район Львівська область.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
державні акти на право власності на
земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень.

Частиною 1 статті 125 ЗК передбачено, що
право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до пункту «б» частини
першої статті 12 ЗК України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 статті 116 ЗК
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону. Набуття права
на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Як передбачено частиною 1 статті 122 ЗК
України сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Перелік підстав припинення права
власності на земельну ділянку
визначений статтею 140 ЗК України. Так,
підставами припинення права власності
на земельну ділянку є: добровільна
відмова власника від права на земельну
ділянку; смерть власника земельної
ділянки за відсутності спадкоємця;
відчуження земельної ділянки за
рішенням власника; звернення стягнення
на земельну ділянку на вимогу
кредитора; відчуження земельної
ділянки з мотивів суспільної
необхідності та для суспільних потреб;
конфіскація за рішенням суду;
невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом.
Указаний перелік є вичерпним.

Отже, такої підстави припинення права
власності на земельну ділянку, як
скасування рішення органу виконавчої
влади, на підставі якого було видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку, ЗК України не
передбачено.

Відповідно до статті 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
Державі. При цьому судочинство в
Україні здійснюється Конституційним
Судом України та судами загальної
юрисдикції. Водночас система судів
загальної юрисдикції будується за
принципами територіальності,
спеціалізації та інстанційності.

Так, відповідно до частини 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України
передбачено, що до адміністративних
судів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією або
законами України встановлено інший
порядок судового провадження. Цю норму
слід розуміти в системному зв'язку із
частиною 1 тієї самої статті, з якої
випливає, що захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб шляхом
оскарження до адміністративного суду
будь-яких рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень можливий
лише у сфері публічно-правових
відносин.

Пунктами 1, 7 частини 1 статті 3 КАС
України також визначено, що справа
адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) - це переданий
на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень
(далі - суб'єкт владних повноважень).

Таким чином, головною ознакою
публічно-правових спорів є участь у них
хоча б однією зі сторін суб'єкта
владних повноважень. Окрім того,
оскільки відповідно до пункту 1 частини
1 статті 3 та частини 1 статті 17 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на правовідносини,
що виникають у зв'язку зі здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, необхідною
ознакою належності справи до
адміністративної юрисдикції є
здійснення цим суб'єктом владних
управлінських функцій та повноважень,
і ці функції та повноваження повинні
здійснюватись ним саме у тих
правовідносинах, у яких виник спір.

Компетенція адміністративних судів
визначена статтею 17 КАС України та
поширюється на: спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності; спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації їх
компетенції у сфері управління, у тому
числі делегованих повноважень; а також
спори, які виникають з приводу
укладання та виконання
адміністративних договорів; спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
законом; спори щодо правовідносин,
пов'язаних з виборчим процесом чи
процесом референдуму. Вказаний перелік
є вичерпним і не підлягає розширеному
тлумаченню або поясненню, навіть
опосередковано через інші законодавчі
акти.

Загальний аналіз процесуальних норм
законодавства України, за якими
визначаються юрисдикційна належність
та підсудність справ різній судовій
спеціалізації, вказує на певні
критерії розмежування спорів між ними.
До яких, зокрема, входять такі, як: 1)
суб'єктний склад сторін спору; 2)
предмет спірних правовідносин; 3)
характер спірних правовідносин.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1
статті 157 КАС України суд закриває
провадження в справі, якщо таку не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

З огляду на спірні правовідносини
колегія суддів прийшла до висновку, що
в даній справі має місце спір про право,
який стосується реалізації права
власності на земельну ділянку, а відтак
такий спір належить розгляду в порядку
цивільного судочинства. Такий висновок
апеляційного суду знаходить своє
підтвердження і в постановах
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 року (справа № 6-12цс13), від 23 жовтня 2013
року (справа № 6-93цс13) та від 25 червня 2014
року.

Одночасно колегія суддів звертає увагу
на те, що суд адміністративної
юрисдикції не наділений
повноваженнями визначати межі
земельних ділянок між фізичними
особами, що додатково підтверджує
наявність у вказаних правовідносинах
спору про право.

Поряд з цим колегія суддів звертає
увагу на те, що затвердження технічної
документації суб'єктом владних
повноважень є дією останнього, а така
документація по підготовці до видачі
державних актів на право власності на
земельну ділянку не є ні
нормативно-правовим актом чи правовим
актом індивідуальної дії в розумінні
КАС України, а відтак вимога про
визнання недійсною та скасування
технічної документації не можу бути
предметом публічно-правового спору.

Мотивуючи висновок про підстави
закриття провадження в
адміністративній справі апеляційний
суд прийшов до висновку, що оскільки
рішення відповідача №142 від 14 вересня
2007 року, №233 та №234 від 22 січня 2008 року
безпосередньо пов'язані із виникненням
та реалізацією права власності, то такі
підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства, шляхом захисту
порушеного права власності.

Враховуючи викладене колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
скасування постанови суду першої
інстанції з огляду на порушення норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, а
провадження в справі належить
закриттю.

Керуючись статтями 157, 160, 195, 196, 198, 203, 205,
206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити
частково.

Постанову Пустомитівського районного
суду Львівської області від 23 грудня
2013року у справі № 1316/308/2010, 2а-450/19/13
скасувати.

Провадження в адміністративній справі
закрити.

Роз'яснити позивачу, що зазначений спір
належить до компетенції суду загальної
юрисдикції в порядку цивільного
судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20-ти днів з дати складення в
повному обсязі.

Головуючий суддя:
Кузьмич С. М.

Судді:
Гулид Р. М.

Матковська З.М.

Повний текст ухвали складено 14
листопада 2014 року