Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/21787/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Ланченко Л.В.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 30.10.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Славутської об'єднаної державної
податкової інспекції Хмельницької
області, Заступника прокурора
Хмельницької області на постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 19.10.2011 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012

у справі № 2270/8437/11

за позовом Публічного
акціонерного товариства „Славутський
комбінат

„Будфарфор"

до Славутської об'єднаної
державної податкової інспекції

Хмельницької області

про визнання протиправними
та скасування податкових повідомлень -

рішень

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
„Славутський комбінат „Будфарфор"
звернулось до Хмельницького окружного
адміністративного суду з позовом до
Славутської об'єднаної державної
податкової інспекції
Хмельницької області про скасування
податкових повідомлень-рішень:
№/0 від 19.10.2010; №/1 від 23.12.2010;
№/3 від 25.05.2011.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 19.10.2011
позовні вимоги задоволено, визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення - рішення: № /0 від
19.10.2010; № /1 від 23.12.2010; № /3 від
25.05.2011.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012
постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 19.10.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції Прокуратура
Хмельницької області, Славутська
об'єднана державна податкова інспекція
Хмельницької області оскаржили їх в
касаційному порядку.

В скаргах просять скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції, прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Касаційні скарги вмотивовані тим, що
судом першої та апеляційної інстанцій
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційні скарги не
підлягають задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
позапланову виїзну перевірку з питань
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на розрахунковий
рахунок за січень, лютий, березень,
квітень, травень, червень 2010 року, яка
виникла за рахунок від'ємного значення
по податку на додану вартість, що
декларувалось за грудень 2009 року,
січень, лютий, березень, квітень,
травень 2010 року та складено акт №
1120/23/32285199 від 07.10.2010.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення - рішення №/0 від
19.10.2010, яким зменшено позивачу суму
бюджетного відшкодування по податку на
додану вартість в розмірі 3147391 грн.

В порядку адміністративного
оскарження скарги позивача залишені
без задоволення, а податкове
повідомлення-рішення без змін та
прийняті податкові
повідомлення-рішення: № /1 від
23.12.2010; № /3 від 25.05.2011.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 1.8 ст. 1, пп. 7.7.1, пп. 7.7.2 п. 7.7
ст. 7 Закону України „Про податок на
додану вартість", завищено суму
бюджетного відшкодування по податку на
додану вартість за перевіряємий період
по господарських операціях з TOB
„Компанія Енерготрейд" в розмірі 3147391
грн.

21.12.2007 між позивачем та TOB „Компанія
Енерготрейд" укладено договір № 1/102 КЕ
про постачання природного газу.

Згідно умов договору TOB „Компанія
„Енерготрейд" (постачальник)
зобов'язується передати ЗАТ
„Славутський комбінат „Будфарфор"
(споживач) через систему
газотранспортних підприємств ДК
„Укртрансгаз" HAK „Нафтогаз України"
природний газ в обсягах і порядку,
передбаченому договором.

На виконання умов договору TOB
„Компанія „Енерготрейд" проводило
постачання природного газу. Крім того,
позивачем укладені відповідні
договори на транспортування
природного газу з ДП „Укртрансгаз" HAK
„Нафтогаз України" від 31.12.2009 №
ПР/2010-Т/К/11.005 та ВАТ „Хмельницькгаз" №
2010-ПДУ-(13)-(1) від 01.04.2010.

На підтвердження факту поставки
природного газу та факту його оплати
позивачем надано копії актів
прийому-передачі природного газу,
місячних звітів по споживанню газу,
платіжних доручень, накладних та
податкових накладних.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що первинні бухгалтерські
документи містять всі необхідні
реквізити, наявність яких є необхідною
умовою при їх складанні.

Крім того, копії платіжних доручень,
згідно яких відбувались розрахунки за
придбаний природний газ, містять
відмітки про проведення даних платежів
через банківську установу.

На основі отриманих податкових
накладних, суми податку на додану
вартість включені позивачем до складу
податкового кредиту та відображені в
деклараціях по податку на додану
вартість за відповідні періоди.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" N 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг) та
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону N 168/97-ВР
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

Підпунктом 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону N 168/97-ВР
визначено, що якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, має
від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону N
168/97-ВР не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пп. 7.2.6 цього пункту).

Згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону N 168/97-ВР
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Позивач мав право на декларування
податкового кредиту з податку на
додану вартість в тому місяці, коли
виникла подія, визначена пп. 7.5.1 п. 7.5 ст.
7 Закону України „Про податок на додану
вартість" N 168/97-ВР, - або сплата коштів
постачальнику, або отримання
податкової накладної, яка свідчить про
придбання товарів.

А тому позивачем правомірно
задекларовано податковий кредит з
податку на додану вартість в тому
періоді, коли ним отримано податкові
накладні від постачальників.

В свою чергу, чинне на час виникнення
спірних правовідносин законодавство
не містить обмежень щодо декларування
податкового кредиту з податку на
додану вартість після дати, з якою
Закон N 168/97-ВР пов'язує право на його
виникнення.

З врахуванням наведеного суд вважає, що
позивач правомірно сформував
податковий кредит у відповідних
звітних податкових періодах згідно
отриманих податкових накладних, а
відтак правомірно заявив до бюджетного
відшкодування відповідні суми податку
на додану вартість, сплачені при
здійсненні господарських операцій по
придбанню природного газу.

За наявності документів, які
підтверджують фактичне отримання
позивачем товарів та використання їх у
власній господарській діяльності,
ненадання такого документу як
товарно-транспортна накладна, не може
бути єдиною підставою для висновків
про відсутність підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій з придбання товару, оскільки
відповідною транспортною
документацією обов'язково мають бути
підтверджені витрати з послуг по
перевезенню вантажів, а не послуги з
придбання товару.

За умови реального здійснення
господарської операції, яка призвела
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками товару
правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
валові витрати чи податковий кредит.

Платник податків (покупець товару) не
має обов'язку та повноважень
здійснювати контроль за дотриманням
постачальниками товару вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності тощо і в
подальшому зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на валові витрати чи
податковий кредит за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів. Такий платник не повинен
притягуватися до відповідальності в
тому випадку, якщо він здійснював
реальну господарську операцію.

Нереальність господарських операцій з
придбання платником податку товару,
укладення покупцем товару договору з
метою безпідставного формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та валових витрат з
понесених витрат за придбання товару
має підтверджуватися належними та
допустимими доказами і не може
ґрунтуватися на припущеннях.

При факті оприбуткування покупцем
товару та наявності інших первинних
бухгалтерських документів щодо
господарської операції для висновку
про безтоварність такої операцій з
придбання товару та наявність у
платника податків умислу на укладення
угоди з метою, суперечною інтересам
держави і суспільства.

Необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог ст. 228 Цивільного
кодексу України є її укладання з метою,
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства та наявність умислу хоча
б у однієї із сторін щодо настання
відповідних протиправних наслідків.

При цьому висновки про наявність такої
протиправної мети не можуть
ґрунтуватися на припущеннях, а можуть
ґрунтуватися лише на належних,
достатніх, а також тих доказах, які
одержані з дотриманням закону.

Адже, відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону №
168/97-ВР платник податку - особа, яка
згідно з цим Законом зобов'язана
здійснювати утримання та внесення до
бюджету податку, що сплачується
покупцем, або особа, яка імпортує
товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у
підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 ст. 10
Закону № 168/97-ВР, відповідають за
дотримання достовірності та
своєчасності визначення сум податку, а
також за повноту та своєчасність його
внесення до бюджету відповідно до
закону (п. 10.2 ст. 10 Закону № 168/97-ВР).

Отже, Закон № 168/97-ВР не ставить в
залежність отримання бюджетного
відшкодування платником податку від
фактичної сплати контрагентами
податку до бюджету по всьому ланцюгу
постачання.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи.

Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційні скарги
Славутської об'єднаної державної
податкової інспекції Хмельницької
області, Заступника прокурора
Хмельницької області на постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 19.10.2011 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012 у
справі № 2270/8437/11 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Славутської
об'єднаної державної податкової
інспекції Хмельницької області,
Заступника прокурора Хмельницької
області залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 19.10.2011 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 25.01.2012 у
справі № 2270/8437/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення, але може
бути переглянута Верховним Судом
України з підстав та порядку,
передбачених статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді Л.В.
Ланченко О.І. Степашко