Справа № 757/22704/13-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Соколов О.М.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевича М.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Печерського районного
суду м.Києва від 14 листопада 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України,
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання суб'єкта
владних повноважень поновити виплату
пенсії за віком,особі яка проживає за
межами України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з
позовом до Пенсійного фонду України та
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці, в якому просить визнати
протиправною відмову відповідачів в
поновленні виплати їй пенсії за віком
згідно трудового стажу до виїзду
останньої на постійне місце проживання
за межі України та зобов'язати
відповідачів поновити їй виплату
пенсії за віком починаючи з 07 жовтня 2009
року відповідно до чинного
законодавства.

Постановою Печерського районного суду
м.Києва від 14 листопада 2013 року в
задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням
позивачем подана апеляційна скарга, в
якій апелянт просить скасувати
незаконну, на його думку, постанову
суду першої інстанції та постановити
нову, якою позовні вимоги задовольнити
повністю. В своїй апеляційній скарзі
апелянт посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
матеріального права, що є підставою для
скасування судового рішення.

Апеляційний розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197
КАС України, якою передбачено, що суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі подання апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, які прийняті у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої ст. 183-2 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а постанова
суду першої інстанції - скасуванню з
ухваленням нового рішення з таких
підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_2 червня 1990 року перебувала на
обліку в управління Пенсійного фонду
України в м. Вінниці та отримувала
пенсію за віком, яку отримувала до
лютого 1999 року.

У лютому 1999 року позивач виїхала на
постійне місце проживання до Ізраїлю.

15 травня 2010 року Позивач направила до
Пенсійного Фонду України заяву, в якій
з посиланням на Рішення
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
від 07 жовтня 2009 року просила поновити
виплату їй пенсії за віком.

На вказану заяву позивач отримала
лист-відповідь Пенсійного Фонду
України, в якому відповідач відмови в
задоволенні її заяви та роз'яснив
позивачу, що на даний час триває робота
спільно з Міністерством соціальної
політики України щодо підготовки
нормативно-правових актів, спрямованих
на виконання рішення Конституційного
Суду України, якими будуть передбачені
умови, норми і механізм виплати пенсій
громадянам, які проживають у країнах, з
якими не укладено міждержавних
договорів щодо пенсійного
забезпечення.

Вважаючи вказану відмову протиправною
позивач звернулась до суду з вказаним
позовом.

Відмовляючи у задоволенні
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
зверталась до відповідача - 2 з заявою
та необхідним пакетом документів в
порядку встановленому Законом №1058-IV та
Постановою Правління ПФУ №22-1, а також з
того, що на даний час відсутні
нормативно-правові акти які
врегульовують відносини щодо виплати
пенсій громадянам, які проживають у
країнах, з якими не укладено
міжнародних договорів щодо пенсійного
забезпечення.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції та
зазначає наступне.

Суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Відповідно до статті 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника, а
також у старості та в інших випадках,
передбачених законом. Тобто, право на
отримання пенсії в Україні є
конституційним правом громадянина
України.

Передбачене Конституцією України
право громадян на соціальний захист
конкретизоване у Законі України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.03 № 1058-IV (надалі -
Закон № 1058-IV) та Законі України «Про
пенсійне забезпечення» від 05.11.91р. №
1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII), якими
встановлено порядок нарахування та
виплати пенсії.

Відповідно до ст.1 Закону № 1788-XII
громадяни України мають право на
державне пенсійне забезпечення за
віком, по інвалідності, у зв'язку з
втратою годувальника та в інших
випадках, передбачених цим Законом.
Іноземні громадяни та особи без
громадянства, які проживають в Україні,
мають право на пенсію на рівні з
громадянами України на умовах,
передбачених законодавством або
міжнародними угодами.

Згідно п.1 ч.1 № 1058-IV право на отримання
пенсій та соціальних послуг із
солідарної системи мають: громадяни
України, які застраховані згідно із цим
Законом та досягли встановленого цим
Законом пенсійного віку чи визнані
інвалідами в установленому
законодавством порядку і мають
необхідний для призначення
відповідного виду пенсії страховий
стаж.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, кожна людина має право
на вільне пересування і свободу вибору
місця проживання. Кожна людина має
право залишати будь-яку країну,
включаючи свою власну.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" реєстрація міста проживання
чи міста перебування особи або її
відсутність не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України,
включаючи пенсіонерів, має право на
вибір свого місця проживання, зі
збереженням усіх конституційних прав.
Позивач, як громадянин України,
незалежно від країни свого проживання,
вправі користуватися всіма своїми
конституційними правами, в тому числі,
і на пенсійне забезпечення, а тому за
відсутності законодавчих перешкод для
призначення пенсії відповідачі
зобов'язані призначити та здійснювати
виплату пенсії позивачу.

Частиною 3 статті 22 Конституції України
передбачено, що при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і
свобод.

Відповідно до другого речення статті 51
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Відповідно до пункту 3.3 Рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року, вказаними нормами Закону (статті
51) конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином, держава, всупереч
конституційним гарантіям соціального
захисту для всіх осіб, що мають право на
отримання пенсії у старості, на
законодавчому рівні позбавила цього
права пенсіонерів у тих випадках, коли
вони обрали постійним місцем
проживання країну, з якою не укладено
відповідного договору.

Отже, право громадянина на призначення
та одержання пенсії не може
пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні. Держава,
відповідно до конституційних
принципів, зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, в
Україні чи за її межами.

Як встановлено вище, позивач
зверталась до Пенсійного фонду України
з заявою про поновлення їй виплати
пенсії за віком на підставі рішення
Конституційного суду України №25-рп/2009
від 10.04.2012 року, а відтак висновок суду
першої інстанції щодо не звернення
позивача до пенсійного органу є
необґрунтованим.

Щодо відмови відповідача - 1 у
поновленні позивачу пенсії за віком з
підстав відсутності
нормативно-правових актів, що
врегульовують порядок та умови виплати
пенсії особам, що проживають за межами
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та
Ізраїлем стосовно призначення та
виплати пенсій не укладалося.

Разом з тим, Рішенням Конституційного
Суду України від 07.10.09р. по справі
№1-32/2009 визнано такими, що не
відповідають Конституції України,
положення пункту 2 частини 1 статті 49,
другого речення статті 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
9.07.2003 року № 1058-IV.

Відповідно до статті 152 частини 2
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

З огляду на зазначене положення пункту
2 частини 1 статті 49 та другого речення
статті 51 Закону втрачають чинність з
7.10.2009 року, тобто, від дати прийняття
рішення Конституційним Судом України
№ 25-рп/2009.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону
поновлення виплати пенсії
здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом 10 днів після з'ясування
обставин та наявності умов для
відновлення її виплати.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що проживаючи в Ізраїлі,
позивач має такі ж самі конституційні
права як і інші громадяни України,
оскільки Конституція України та
пенсійне законодавство України не
допускають обмеження права на
соціальний захист, зокрема, права на
отримання пенсії за ознакою місця
проживання.

Однак, як вбачається зі змісту відмови,
заява позивача про призначення пенсії
за віком по суті відповідачами не
розглянута, тому зобов`язавши
Управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці призначити та виплатити
позивачу пенсію за віком за межі
України, як того просить позивач, суд
вийде за межі наданих йому повноважень.

Крім того, колегія суддів вважає, що у
Пенсійного фонду України були відсутні
підстави для направлення позивачу
листа з роз'ясненнями.

Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено, що
заява про призначення (перерахунок)
пенсії та необхідні документи
подаються до територіального органу
Пенсійного фонду або до уповноваженого
ним органу чи уповноваженій особі в
порядку, визначеному правлінням
Пенсійного фонду за погодженням із
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади у сфері праці
та соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення
документів для призначення пенсії
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» передбачений у постанові
Пенсійного фонду України від 25.11.05р.
№22-1, зареєстрована в Мін'юсті України
від 27.12.05р. за №1566/11846.

Разом з тим, до компетенції Пенсійного
фонду України не належить прийняття
рішення про призначення пенсії, адже, у
відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV,
заява про призначення пенсії та
необхідні документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону
України "Про звернення громадян", якщо
питання, порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Аналогічна позиція висловлена Вищими
адміністративним судом України в
постанові від 13.03.2014 року у справі №
К/800/21234/13

Таким чином, Пенсійний фонд України,
отримавши заяву позивача про
призначення пенсії, зобов'язаний був
направити її за належністю до
управління Пенсійного фонду України в
м.Вінниці.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС
України, суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Тому, з метою належного захисту
порушеного права позивача, суд вважає
за необхідне вийти за межі вимог
позовної заяви та зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці, у встановленому законом
порядку, розглянути заяву ОСОБА_2, яка
була подана 15.05.2010 року, про призначення
та виплату пенсії за віком відповідно
до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та прийняти відповідне
рішення.

На думку колегія суддів, позовні вимоги
є частково обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у відповідній
частині.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду, якою в задоволені
позову відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Постанову Печерського районного суду
м.Києва від 14 листопада 2013 року -
скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Пенсійного фонду
України, управління Пенсійного фонду
України в м. Вінниці про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання суб'єкта владних
повноважень поновити виплату пенсії за
віком,особі яка проживає за межами
України задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Пенсійного фонду України щодо не
пересилання уповноваженому
територіальному органу заяви ОСОБА_2
про призначення та виплату пенсії за
віком відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Зобов`язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Вінниці, у
встановленому законом порядку,
розглянути заяву ОСОБА_2 від 15.05.2010 року
про призначення та виплату пенсії за
віком, відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та прийняти
відповідне рішення.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення копій особам,
які беруть участь у справі (ч. 5 статті
254 КАС України). Касаційна скарга на
судові рішення подається
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції,
крім випадків, передбачених цим
Кодексом.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Головуючий суддя

Земляна Г.В.

Судді:

Горбань Н.І.

Межевич М.В.