Справа № 826/10831/14
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
У Х В А Л А

Іменем України

17 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Мєзєнцева Є.І.,
суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної фінансової інспекції
України на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 01
вересня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Державної фінансової інспекції
України про визнання протиправними та
скасування пунктів вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" звернулася з позовом
до Державної фінансової інспекції
України про:

- визнання протиправним і скасування
пункту 2 вимоги Держфінінспекції
України від 10 січня 2014 року №05-14/23 про
стягнення з винних осіб шкоди,
заподіяної внаслідок неналежного
виконання трудових обов'язків щодо
забезпечення своєчасної оплати
компанією отриманих послуг з
транспортування природного газу
розподільчими трубопроводами за
договорами, укладеними з
підприємствами по газопостачанню і
газифікації, що стало підставою для
сплати компанією штрафних санкцій на
суму 4 102,6 тис. грн.;

- визнання протиправним і скасування
пункту 3 вимоги Держфінінспекції
України від 10 січня 2014 року №05-14/23 про
стягнення з винних осіб шкоди в сумі 450
000,00 грн., заподіяної компанії внаслідок
неналежного виконання пункту 3.7
Ліцензійних умов провадження
господарської діяльності з постачання
природного газу, газу вугільних
родовищ (метану) за нерегульованим
тарифом.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 01
вересня 2014 року адміністративний позов
задоволено повністю.

Відповідач, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, просить скасувати
вказане судове рішення та прийняти
нове, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомленні про дату,
час і місце судового засідання.

Сторони до судового засідання не
з'явилися, про дату, час та місце
судового засідання були повідомлені
належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнала за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження, як це
передбачено ст. 197 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення
окружним адміністративним судом
фактичних обставин справи та
правильність застосування ним норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів дійшла наступного
висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що
Держфінінспекцією України проведено
ревізію фінансово-господарської
діяльності ПАТ "НАК "Нафтогаз України"
за період з 01 січня 2012 року по 31 серпня
2013 року, про що складено відповідний
акт від 03 грудня 2013 року №05-21/333 (далі по
тексту - акт ревізії).

За результатами ревізії
Держфінінспекція України надіслала
позивачу лист від 10 січня 2014 року
№05-14/23 "Вимоги про усунення порушень"
(далі по тексту - вимога), у пунктах 2, 3
якого вимагає:

- у порядку, встановленому чинним
законодавством, стягнути з винних осіб
шкоду, заподіяну внаслідок неналежного
виконання трудових обов'язків щодо
забезпечення своєчасної оплати
компанією отриманих послуг з
транспортування природного газу
розподільчими трубопроводами по
договорах, укладених з підприємствами
по газопостачанню і газифікації, що
стало підставою для сплати компанією
штрафних санкцій на суму 4 102,6 грн.;

- у порядку, встановленому чинним
законодавством, стягнути з винних осіб
шкоду, заподіяну внаслідок неналежного
виконання трудових обов'язків щодо
незабезпечення виконання пункту 3.7
Ліцензійних умов провадження
господарської діяльності з постачання
природного газу, газу (метану)
вугільних родовищ за нерегульованим
тарифом, затвердженого постановою НКРЕ
від 13 січня 2010 року №10, що стало
підставою для сплати компанією
штрафних санкцій на суму 450 000,00 грн.

Позивач вважає, що оскаржувані пункти
вимоги Держфінінспекції України є
необґрунтованими та підлягають
скасуванню, оскільки неналежне
виконання грошових зобов'язань зі
сплати отриманих послуг з
транспортування природного газу
розподільчими газопроводами стало
можливим внаслідок тяжкого
фінансового стану компанії, а не через
неналежне виконання трудових
обов'язків її працівниками; виконання
пункту 3.7 Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
з постачання природного газу, газу
(метану) вугільних родовищ за
нерегульованим тарифом обумовлене
об'єктивною неможливістю їх виконати у
зв'язку із недосконалістю.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 26.01.1993 № 2939-ХІІ "Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні " (в редакції, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, далі - Закон № 2939-ХІІ)
здійснення державного фінансового
контролю забезпечує центральний орган
виконавчої влади, уповноважений
Президентом України на реалізацію
державної політики у сфері державного
фінансового контролю.

Згідно статті 2 Закону № 2939-ХІІ
головними завданнями органу
державного фінансового контролю є:
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), за
дотриманням законодавства на всіх
стадіях бюджетного процесу щодо
державного і місцевих бюджетів,
дотриманням законодавства про
державні закупівлі, діяльністю
суб'єктів господарської діяльності
незалежно від форми власності, які не
віднесені законодавством до
підконтрольних установ, за рішенням
суду, винесеним на підставі подання
прокурора або слідчого для
забезпечення розслідування
кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль
забезпечується органом державного
фінансового контролю через проведення
державного фінансового аудиту,
перевірки державних закупівель та
інспектування.

Порядок проведення органом державного
фінансового контролю державного
фінансового аудиту, інспектування та
перевірок державних закупівель
установлюється Кабінетом Міністрів
України.

Пунктом 3 частини першої статті 8 Закону
№ 2939-ХІІ встановлено, що орган
державного фінансового контролю
вживає в установленому порядку заходів
до усунення виявлених під час
здійснення державного фінансового
контролю порушень законодавства та
притягнення до відповідальності
винних осіб.

Згідно пункту 3 Порядку проведення
інспектування Державною фінансовою
інспекцією, її територіальними
органами, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 20
квітня 2006 року № 550 (далі - Порядок № 550),
фінансово-господарська діяльність
об'єкта контролю - це сукупність рішень,
дій та операцій, які об'єкт контролю
приймає та здійснює в частині
володіння, використання та
розпорядження фінансовими ресурсами,
необоротними та іншими активами.

Приписами п. 4 Порядку № 550 встановлено,
що інспектування Держфінінспекцією
України здійснюється шляхом
проведення планових та позапланових
виїзних ревізій.

Згідно з пунктами 45, 46 Порядку № 550
посадові особи контролюючого органу,
не чекаючи закінчення ревізії, мають
право усно рекомендувати керівникам
об'єкта контролю невідкладно вжити
заходів для їх усунення та запобігання
у подальшому.

Якщо вжитими в період ревізії заходами
не забезпечено повне усунення
виявлених порушень, контролюючим
органом у строк не пізніше ніж 10
робочих днів після реєстрації акта
ревізії, а у разі надходження
заперечень (зауважень) до нього - не
пізніше ніж 3 робочих дні після
надіслання висновків на такі
заперечення (зауваження) надсилається
об'єкту контролю письмова вимога щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства із зазначенням строку
зворотного інформування.

Судом першої інстанції зазначено, що
законодавством не визначено форми
письмової вимоги, яка приймається за
результатами ревізії, та не
встановлено іншої форми рішення органу
державної контрольно-ревізійної
служби, прийнятого за результатами
ревізії, ніж письмова вимога.

З викладеного вбачається, що рішенням
органу державної
контрольно-ревізійної служби,
прийнятого за результатами ревізії, є
письмова вимога, форма якої
законодавством не встановлена.

Враховуючи викладене суд приходить до
висновку, що лист-вимога
Держфінінспекції України від 10 січня
2014 року №05-14/23 "Вимоги про усунення
порушень", є рішенням суб'єкта владних
повноважень, що містить обов'язкові для
виконання приписи, дотримання яких
забезпечується правовим механізмом,
тобто, є актом індивідуальної дії.

Виходячи зі змісту оскаржуваних вимог
суду належить встановити наявність
порушень, виявлених в акті ревізії,
факт завдання збитків ПАТ "НАК
"Нафтогаз України", вину працівників у
їх завданні та неналежне виконання
ними трудових обов'язків.

Як свідчить акт ревізії, пункт 2 вимоги
висунутий у зв'язку із наступним:
ревізією встановлено, що в період з 01
січня 2012 року по 31 серпня 2013 року
компанією не забезпечено належне
виконання власних господарських
зобов'язань за договорами від 31 січня
2011 року №14/142/11, від 31 січня 2012 року
№14/204/11, від 31 січня 2011 року №14/144/11, від 31
січня 2011 року №14/145/11, від 31 січня 2011
року №14/1692/11, від 31 лютого 2011 року
№14/183/11, від 31 січня 2011 року №14/150/11, від 05
червня 2012 року №14/3417/12 в частині
своєчасної оплати отриманих послуг з
транспортування природного газу
розподільчими трубопроводами по
договорах, укладених з підприємствами
по газопостачанню і газифікації;
недотримання вимог частини першої
статті 193 Господарського кодексу
України, статей 526 та 629 Цивільного
кодексу України, що призвело до сплати
штрафних санкцій на користь ПАТ
"Маріупольгаз" на суму 898,5 тис. грн., ПАТ
"Полтавагаз" - 125 тис. грн., ПАТ
"Донецькміськгаз" - 376,1 тис. грн., ПАТ
"Харківгаз" - 761,4 тис. грн., ПАТ
"Харківміськгаз" - 1335,9 тис. грн., ПАТ
"Черкасигаз" - 374,9 тис. грн., ПАТ
"Кременчукгаз" - 230,8 тис. грн., як
наслідок, ПАТ "НАК "Нафтогаз України"
завдано матеріальної шкоди (збитків) на
суму 4 102,6 тис. грн.

Пункт 3 вимоги висунутий позивачу
внаслідок наступного: ревізією
встановлено, що протягом 2013 року
компанією систематично порушувався
пункт 3.7 Ліцензійних умов провадження
господарської діяльності з постачання
природного газу, газу (метану)
вугільних родовищ за нерегульованим
тарифом, затвердженого постановою НКРЕ
від 13 січня 2010 року №10, зокрема: пункт
2 статті 18 Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу"
та пункту 2.1 розділу ІІ Алгоритму
розподілу коштів, що надходять на
поточні рахунки із спеціальним режимом
використання гарантованих
постачальників природного газу,
затвердженого постановою НКРЕ від 02
серпня 2012 року №1000, що призвело до
нарахування штрафу в сумі 450 тис. грн. та
його сплати компанією, чим завдано
матеріальної шкоди (збитків) на вказану
суму.

Позивач визнає встановлені ревізією
порушення вимог законодавства в
частині неналежного виконання
грошових зобов'язань перед
постачальниками та незабезпечення
виконання пункту 3.7 Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
з постачання природного газу, газу
(метану) вугільних родовищ за
нерегульованим тарифом, затвердженого
постановою НКРЕ від 13 січня 2010 року №10,
і не оскаржує їх, а заперечує лише проти
того, що вказані порушення допущені
внаслідок неналежного виконання
трудових обов'язків його працівниками.

Частина третя статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлює, що обставини, які
визнаються сторонами, можуть не
доказуватися перед судом, якщо проти
цього не заперечують сторони і в суду
не виникає сумніву щодо достовірності
цих обставин та добровільності їх
визнання.

За таких підстав, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що висновки
акта ревізії про неналежне виконання
господарських зобов'язань позивача в
частині своєчасної оплати отриманих
послуг з транспортування природного
газу розподільчими трубопроводами по
договорах, укладених з підприємствами
по газопостачанню і газифікації;
недотримання вимог частини першої
статті 193 Господарського кодексу
України, статей 526 та 629 Цивільного
кодексу України, що призвело до сплати
штрафних санкцій на користь ПАТ
"Маріупольгаз", ПАТ "Полтавагаз", ПАТ
"Донецькміськгаз", ПАТ "Харківгаз", ПАТ
"Харківміськгаз", ПАТ "Черкасигаз", ПАТ
"Кременчукгаз" у розмірі 4 102,6 тис.
грн., та про систематичне порушення
пункту 3.7 Ліцензійних умов провадження
господарської діяльності з постачання
природного газу, газу (метану)
вугільних родовищ за нерегульованим
тарифом, затвердженого постановою НКРЕ
від 13 січня 2010 року №10, що призвело до
нарахування штрафу в сумі 450 тис. грн.,
суд вважає доведеними.

Разом з тим, оскаржувані пункти вимоги
про стягнення з винних осіб шкоди,
заподіяної внаслідок неналежного
виконання трудових обов'язків, не
узгоджується з приписами
законодавства України.

Так, загальні підстави і умови
матеріальної відповідальності
працівників встановлюються у статті 130
Кодексу законів про працю України,
відповідно до якої визначено, що
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов
матеріальна відповідальність може
бути покладена незалежно від
притягнення працівника до
дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена
відповідальність за шкоду, яка
відноситься до категорії нормального
виробничо-господарського ризику, а
також за шкоду, заподіяну працівником,
що перебував у стані крайньої
необхідності. Відповідальність за не
одержаний підприємством, установою,
організацією прибуток може бути
покладена лише на працівників, що є
посадовими особами.

Працівник, який заподіяв шкоду, може
добровільно покрити її повністю або
частково. За згодою власника або
уповноваженого ним органу працівник
може передати для покриття заподіяної
шкоди рівноцінне майно або поправити
пошкоджене.

Статтею 132 Кодексу законів про працю
України встановлено, що за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків, працівники, з вини яких
заподіяно шкоду, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

У постанові Пленуму Верховного Суду
України від 29 грудня 1992 року №14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" зазначається, що під
прямою дійсною шкодою, зокрема, слід
розуміти втрату, погіршення або
зниження цінності майна, необхідність
для підприємства, установи,
організації провести затрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Згідно з частиною першою статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Частина четверта статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлює, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

У той же час відповідачем не надано
жодного доказу заподіяння шкоди ПАТ
"НАК "Нафтогаз України" його
працівниками внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків;
матеріали справи не містять доказів, що
будь-які працівники позивача вчинили
винні протиправні дії (бездіяльність)
працівника, які призвели до завдання
матеріальної шкоди.

Суд звертає увагу, що сплата штрафних
санкцій неналежне виконання грошових
зобов'язань за господарськими
договорами та сплата штрафу за
невиконання Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
з постачання природного газу, газу
(метану) вугільних родовищ за
нерегульованим тарифом, можна вважати
шкодою, яка відноситься до категорії
нормального виробничо-господарського
ризику, що виключає можливість
покладення відповідальності за
вказану шкоду на працівників ПАТ "НАК
"Нафтогаз України".

Крім того, вимога про стягнення з
винних осіб шкоди, заподіяної
внаслідок неналежного виконання
трудових обов'язків, суперечить
положенням статті 138 Кодексу законів
про працю України.

Як визначає стаття 138 Кодексу законів
про працю України, для покладення на
працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

Таким чином, покладенню на працівника
матеріальної відповідальності у
вигляді стягнення заподіяної шкоди має
передувати доведення власником певних
умов, що передбачені у статті 138 Кодексу
законів про працю України, тобто
обов'язок по визначенню осіб, винних у
вчиненні порушень, обсягу завданої
кожною з них шкоди та наявності у їх
діях вини, пов'язаної із заподіяною
шкодою, законодавством покладено саме
на роботодавця.

Між тим, позивач заперечує вину своїх
працівників у завданні шкоди та не
вбачає підстав для покладення на них
матеріальної відповідальності, що
унеможливлює задоволення вимоги
Держфінінспекції України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що пункти 2, 3 вимоги
Держфінінспекції України від 10 січня
2014 року №05-14/23 "Вимоги про усунення
порушень" нормативно та документально
не підтверджуються, а тому є
протиправними та підлягають
скасуванню.

Доводи апеляційних скарг
зазначених вище висновків суду
попередньої інстанції не спростовують
і не дають підстав для висновку, що
судом першої інстанції при розгляді
справи неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. За
наведеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення
адміністративного позову.

За правилами ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції України залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 01
вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя

Є.І.Мєзєнцев

суддя

В.В.Файдюк

суддя

Є.В.Чаку

Головуючий суддя
Мєзєнцев Є.І.

Судді:
Файдюк В.В.

Чаку Є.В.