Справа № 820/17086/14
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

05 листопада 2014 р.
№ 820/17086/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання -
Сальніковій Г.А.,

за участю представників сторін:
позивач - Давидюк О.М., Нікольченко І.Ю.,
відповідача - Мосійчук Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Харкові адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «СП КОЛОС» до
Дергачівської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Харківській
області про скасування податкового
повідомлення - рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "СП КОЛОС" звернулось
до суду із позовом до Дергачівської
об`єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області, в
якому просить суд визнати нечинним та
скасувати податкове повідомлення -
рішення від 15.09.2014року № .

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що приймаючи спірне податкове
повідомлення-рішення, контролюючий
орган дійшов до неправомірного
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства. Так, підставою
для визначення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість, слугували висновки
контролюючого органу про те, що
правочини укладені між позивачем та
контрагентами - Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Максима-Рост" та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Престиж
10» не спрямовані на реальне настання
правових наслідків. Разом з тим,
оскільки у позивача наявні всі первині
документи які підтверджують факт
взаємовідносин із вищезазначеним
контрагентом, то він мав встановлене
законом право на їх віднесення до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість.

Відповідач проти позову заперечував,
пославшись на те, що підставою для
винесення спірного податкового
повідомлення рішення слугувала
інформація встановлена при перевірці
контрагентів позивача по ланцюгу
постачання. Так, відповідно до
інформації, отриманої від ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова
(Довідка від 25.07.2014 року №366/20-30-22-03/35588088
"Про результати проведення зустрічної
звірки ТОВ «Максіма-Рост» щодо
підтвердження реальності та повноти
відображення в податковому обліку
результатів операцій по господарських
взаємовідносин за травень 2014року) був
встановлений факт відсутності
реального вчинення господарських
операцій. В зв'язку з чим, а також з
урахуванням того, що до перевірки
підприємством не надано всіх первинних
документів в повному обсязі,
податковий орган дійшов висновку про
неможливість реального здійснення
фінансово-господарських операцій ТОВ
"СП КОЛОС"і з контрагентами, у т.ч. ТОВ
"Максима-Рост" та ТОВ «Престиж 10».

У судовому засіданні 05.11.2014 року
представники сторін підтримали свої
правові позиції по справі.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено під час розгляду
справи та підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, ТОВ "СП
КОЛОС" зареєстроване як юридична особа
25.05.2004 року та перебуває на податковому
обліку як платник податків та зборів в
Дергачівській ОДПІ з 28.05.2004 року.

У період з 13.08.2014року по 22.08.2014року
співробітниками Дергачівської ОДПІ
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ТОВ "СП КОЛОС" з
питань документального підтвердження
господарських операцій із платниками
податків, їх реальності та повноти
відображення в податковому обліку з
ПДВ за період з 01.04.2014року по 31.05.2014року,
за наслідками якої складено Акт
№760/20-11-22-01/32938560 від 01.09.2014 року.

Під час перевірки було встановлено
порушення ТОВ "СП КОЛОС" п. 185, п. 188 ст. 198,
209 Податкового кодексу України (далі -
ПК України), в результаті чого завищено
податковий кредит за травень 2014 року в
сумі ПДВ 30263, 00 грн.

На підставі вищезазначеного акту,
15.09.2014 року Дергачівською ОДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення №
., яким ТОВ "СП КОЛОС" збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у загальному
розмірі 68901, 75грн., у т.ч. за основним
платежем 30263грн., та за штрафними
(фінансовими) санкціями - 37828, 75 грн.

Позивач, не погодившись із прийнятим
податковим повідомленням-рішенням,
звернувся до суду із вищезазначеним
позовом.

Під час розгляду справи встановлено, що
фактичною підставою для визначення
позивачу суми грошового зобов'язання
слугувала інформація встановлена при
перевірці контрагентів позивача по
ланцюгу постачання, за наслідками якої
встановлено, що правочини, укладені між
позивачем та контрагентом - ТОВ
"Компанія "Галон" є такими, що не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків.

Також, суд зазначає, що відповідно до
листа Вищого адміністративного суду
України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 "Щодо
однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України" визначено, що з
метою встановлення факту здійснення
господарської операції,
протиправності формування витрат та
податкового кредиту для цілей
визначення об'єкта оподаткування
належить з'ясувати, зокрема, такі
обставини, як: рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

При розв'язанні відповідних спорів
судам варто враховувати принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
(лист Вищого адміністративного суду
України від 01.11.2011 року №1936/11/13-11 "Щодо
підтвердження даних податкового
обліку").

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку про необхідність перевірки
під час розгляду даної справи
висновків податкового органу про
порушення позивачем вимог діючого
законодавства, які були покладені в
основу прийняття спірного податкового
повідомлення-рішення.

Перевіряючи обґрунтованість висновків
податкового органу, та як наслідок
правомірність визначення позивачу
суму грошового зобов'язання на
підставі оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, суд дійшов
висновку про наступне.

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188 ПК України, об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку, окрім іншого, з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України. Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

Згідно п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну. Податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця та є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Таким чином, при складанні податкової
звітності з метою правильного
відображення господарської операції
повинні враховуватись відповідні
документи первинного обліку, а саме по
зазначених операціях придбання
результатів робіт (товарів) повинні
бути в наявності як і акти виконаних
робіт, так і результати таких виконаних
робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"СП КОЛОС" у перевіряємий період мало
господарські відносини із ТОВ
"Максима-Рост" та ТОВ «Престиж 10», щодо
діяльності з якими у податкового
органу виникли зауваження.

Перевіряючи правомірність формування
позивачем суми податкового кредиту по
взаємовідносинам із вищезазначеним
контрагентом, суд дійшов висновку про
наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" №996-XIV (далі - Закон
України №996-XIV) господарська операція -
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства;
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення;
фінансова звітність - бухгалтерська
звітність, що містить інформацію про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної
статті Закону первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню
підлягає одна із вище зазначених подій,
і якщо дана подія оформлена первинним
документом, що містить усі обов'язкові
реквізити, визначені ч. 2 ст. 9 Закону
України №996-XIV, то дана обставина є
належним доказом реальності
господарської операції.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
зазначеного Положення господарські
операції -це факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань і
фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Щодо взаємовідносин з ТОВ
«Максима-Рост».

Як було встановлено під час розгляду
справи та підтверджується наявними в
ній матеріалами, 13.05.2014 року між ТОВ
«Максима-Рост» (Постачальник) та ТОВ
"СП Колос" (Покупець було укладено
Договір поставки засобів захисту
рослин №13/05, відповідно до умов якого,
Постачальник зобов`язувався поставити
та передати у власність Покупця, а
Покупець зобов'язується прийняти та
оплатити товар-засоби захисту рослин.

Відповідно до п. 4.2. Договору, кожна
партія товару підтверджується
наступними документами: видатковою
накладною Постачальника, довіреністю
Покупця, податковою накладною
Постачальника, рахунком-фактурою
Постачальника.

На підтвердження виконання вказаних
умов договору, позивач надав видаткову
накладну № РН-0000022 від 13.05.2014року (а.с.50),
рахунок-фактуру № СФ-0000018 від 13.05.2014року
( а.с. 51) та податкову накладну № 7 від
13.05.2014року на загальну суму 127264. 40грн., у
т.ч. ПДВ 21210, 90грн. (а.с.53).

Як вбачається з матеріалів справи,
розрахунки між сторонами
здійснювались шляхом взаємозаліку
зустрічних однорідних вимог, що
підтверджується Угодою про залік
зустрічних однорідних вимог від
20.10.2014року (а.с.84).

Частиною 2 статті 48 Закону України "Про
автомобільний транспорт" встановлено,
що документами для юридичної особи, що
здійснює вантажні перевезення, є
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійна картка,
дорожній лист, товарно-транспортна
накладна або інший визначений
законодавством документ на вантаж.

Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14 жовтня 1997 року
№ 363 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568
(далі - Правила) основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні.

Відповідно до абз.27 п.1 Правил
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Перевезення товару здійснювалось ФОП
ОСОБА_6 на автомобілі Mercedes-BENZ MB 100,
державний номер НОМЕР_1. Водій-ОСОБА_7,
вантажовідправник- ТОВ «Максима -
РОСт», пункт розвантаження - с.
Гоптівка, Дергачівський район,
Харківська область, вантажоодержувач -
ТОВ «СП КОЛОС», що підтверджується ТТН
№ РН-0000022 від 13.05.2014року (а.с. 52) та
податковим органом в акті перевірки.
(а.с. 21).

Крім того суд зазначає, що згідно із
Інструкцією про порядок реєстрації
виданих, повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
затвердженою наказом Мінфіну України
"Про затвердження Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей" від 16.05.96 р. № 99
(зареєстровано в Мін'юсті України 12.06.96
р. за № 293/1318, зі змінами та
доповненнями, за текстом - Інструкція №
99) дія якої поширюється на
підприємства, установи та організації,
їх відділення, філії, інші відокремлені
підрозділи та представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, регламентовано умови та
порядок видачі довіреностей на
одержання товарно-матеріальних
цінностей.

Відповідно до п. 3 Інструкції № 99
сировина, матеріали, паливо,
запчастини, інвентар, худоба, насіння,
добрива, інструмент, товари, основні
засоби та інші товарно-матеріальні
цінності, а також нематеріальні активи,
грошові документи і цінні папери (далі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

Видача бланків довіреностей
здійснюється після їх реєстрації у
журналі реєстрації довіреностей.
Довіреність на одержання цінностей
видається лише особам, які працюють на
даному підприємстві.

Згідно з п. 6 Інструкції № 99 довіреність
на одержання цінностей від
постачальника за нарядом, рахунком,
договором, замовленням, угодою або
іншим документом, що їх замінює,
видається довіреній особі під розписку
і реєструється в журналі реєстрації
довіреностей.

Відповідно до п. 10 Інструкції № 99 особа,
якій видано довіреність, зобов'язана не
пізніше наступного дня після кожного
випадку доставки на підприємство
одержаних за довіреністю цінностей,
незалежно від того, одержані цінності
за довіреністю повністю або частково,
надати працівнику підприємства, який
здійснює виписування та реєстрацію
довіреностей, документ про одержання
нею цінностей та їх здачу на склад (у
комору) або матеріально відповідальній
особі.

Згідно із вимогами п. 13 Інструкції № 99
довіреність незалежно від строку її
дії залишається у постачальника при
першому відпуску цінностей. У разі
відпуску цінностей частинами на кожний
частковий відпуск складається
накладна (акт приймання-здачі або інший
аналогічний документ) із зазначенням
на ній номера довіреності та дати її
видачі. У цих випадках один примірник
накладної (або документа, що її заміняє)
передається одержувачу цінностей, а
інший - додається до залишеної у
постачальника довіреності й
використовується для спостереження і
контролю за відпуском цінностей згідно
з довіреністю, а також для проведення
розрахунків з одержувачем.

Після закінчення відпуску цінностей
служби, що здійснювали їх відпуск,
здають довіреність разом з документами
на відпуск останньої партії цінностей
працівникам, на яких покладено
обов'язки з ведення бухгалтерського
обліку.

Відповідальність за дотримання
постачальником встановленого порядку
відпуску за довіреністю цінностей
покладається на посадових осіб
підприємства-постачальника, які мають
право підписувати первинні документи
на відпуск цінностей (п. 15 Інструкції №
99).

Враховуючи наведене, суд зазначає, що
додатковим доказом, який свідчить про
факт отримання позивачем
товарно-матеріальних цінностей від ТОВ
"Максима-Рост", є надана позивачем копія
виписки із журналу реєстрації
довіреностей на отримання ТМЦ, а також
довіреність на отримання придбаних
цінностей № 30 від 13.05.2014року.

Відповідно до п. 2.3. Договору, якість
товару повинна відповідати
сертифікату якості.

На виконання вказаної умови договору,
позивачем надано відповідні
сертифікати якості.

Як зазначив під час розгляду справи
позивач, придбаний товар ( а саме
пестициди) був використаний у
господарській діяльності
підприємства, що підтверджується
актами про використання мінеральних,
органічних і бактеріальних добрив та
засобів хімічного захисту рослин( а.с.
53а-55) та виписками з журналів
застосування пестицидів на посівах, у
садибах, теплицях та ін.ТОВ «СП КОЛОС»,
що не ставиться під сумнів
контролюючим органом.

Суми податку на додану вартість за
податковою накладною № 7 від 13.05.2014 року
включено до податкового кредиту за
травень 2014року, відображеній у реєстрі
виданих податкових накладних, що
відповідає даним додатку № 5 до
податкової декларації з ПДВ та даним
декларації з ПДВ за травень 2013року, що
підтверджується перевіряючим в акті
перевірки (а.с. 21).

Щодо взаємовідносин з ТОВ «Престиж 10».

Як вбачається з матеріалів справи, в
перевіряємий період між ТОВ «СП КОЛОС»
та ТОВ «Престиж 10» 01.05.2014року,
02.05.2014року, 05.05.2014року, 07.05.2014року.
09.05.2014року та 10.05.2014року проводились
господарські операції шляхом
придбання паливно-мастильних
матеріалів (дизельного палива) на АЗС №
3 ТОВ «Престиж 10», що розташована за
адресою:Харківська область, с. Лісне, 731
км. автомобільного шосе Харків-Москва у
спрощений спосіб.

Факт отримання вказаних ТМЦ( а саме
дизельного топлива) підтверджується
лімітно-забірними картками на
отримання матеріальних цінностей (а.с.
58-69), звітом про залишки та використання
енергетичних матеріалів і продуктів
перероблення нафти за травень 2014року №
4-МТП (а.с. 56).

Також, підприємством на підтвердження
реальності виконання зобов'язань з ТОВ
«престиж 10» надано копії відповідних
податкових накладних, суми ПДВ яких
включено до податкового кредиту за
травень 2014року, відображено у реєстрі
виданих податкових накладних, які
відповідають даним додатку № 5 до
податкової декларації з ПДВ та даним
декларації з ПДВ за травень 2014року, що
підтверджується контролюючим органом
в акті перевірки (а.с.24).

Вартість придбаного товару була
повністю сплачена, шляхом
перерахування готівкових коштів, що
підтверджується копіями фіскальних
чеків (а.с. 86-91).

Як вбачається з пояснень позивача,
необхідність придбання ТМЦ зумовлена
господарськими потребами
підприємства, а саме для проведення
сільськогосподарських робіт з обробки
висаджених сільськогосподарських
культур на наявних земельних ділянках,
наявність яких підтверджується
договорами оренди землі, які містяться
в матеріалах справи.

На підтвердження факту наявності
необхідних виробничих потужностей
(
сільськогосподарської техніки)
позивач надав копії свідоцтв про
реєстрацію транспортних засобів, наказ
№ 11 від 11.04.2014 року «Про закріплення
тракторів».

Також, на підтвердження наявності
відповідних трудових ресурсів ТОВ «СП
КОЛОС», представник позивача надав
штатний розклад підприємства та копії
контрактів з працівниками.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України
передбачено, що договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії.

Згідно ч. 1 ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Таким чинон, суд приходить до висновку,
що договірні відносини між позивачем
та його контрагентом ТОВ «Престиж 10»
укладені у спрощений спосіб, тобто
шляхом підтвердження прийняття до
виконання замовлень, що не суперечить
вимогам закону.

Наявність податкових накладних,
доказів оплати та подальшої реалізації
ТМЦ тощо кореспондуються змістом ч. 1
ст. 181 ГК України, свідчать про
реальність господарських операцій.

Доказів того, що отриманий від
контрагента - ТОВ «Престиж 10» товар не
використовувався позивачем у власній
господарській діяльності ні акт
перевірки, ні матеріали даної
адміністративної справи на містять.

Посилання відповідача на не надання
підприємством під час перевірки
податковому органу документів, є
недоцільним, оскільки таке право, а не
обов'язок, виникає у платника податку,
коли посадова особа контролючого
органу, яка здійснює перевірку
відмовляється від врахування
документів, наданих платником
податків.

Також суд зазначає, що форма та зміст
документів первинної бухгалтерської
звітності, наданих суду на
підтвердження виконання договору
поставки, відповідають вимогам закону
і свідчать про реальність операцій
проведених договірними сторонами.
Зокрема, податкові накладні, що в силу
приписів податкового закону є
підставою для формування податкового
кредиту, не містять недоліків форми або
змісту, що зумовлюють для них втрату
доказової сили в розумінні ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" або
виключають можливість їх використання
платником при відображенні при
декларуванні та (або) підтвердженні
показників податкової звітності.

Крім того, суд вважає за необхідне
зауважити, що сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що надані позивачем
документи підтверджують реальність
господарських операцій у спірних
правовідносинах, а понесення ТОВ «СП
КОЛОС» витрат у спірних
правовідносинах шляхом вибуття
безготівкових коштів з власності
даного суб'єкта господарювання (в
оплату вартості придбаного товару)
свідчить про відсутність наміру
безпідставно отримати податкову
вигоду.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК
України бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3,
п. 198.6. ст.19 ПК України визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу. Податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду в
тому числі у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З огляду на зазначене суд дійшов
висновку, що наявність платіжних
доручень щодо сплати податку на додану
вартість в ціні товару хоч і є
обов'язковими підставами для
визначення податкового кредиту та
бюджетного відшкодування, але не
вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік
підстав, які дають право на податковий
кредит. Ці підстави дотримані
позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби"
зазначено, що у разі, якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. При
цьому не є підставою для відмови у
праві на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку.

Крім того, виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит не ставиться у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства та сплатою
податку до бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо
декларування чи сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи.

Зазначені обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не
ставить право платника ПДВ на
податковий кредит в залежність від дій
або бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи. Оскільки, позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог
ст. 61 Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Суд також зауважує, що чинне
законодавство не покладає на платника
податків обов'язку перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми до складу
витрат, що підлягають оподаткуванню та
формування суми податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентами - ТОВ "Камазтехцентр", ТОВ
" ТехноСерв Україна", ТОВ фірма
"Промпостачсервіс", ТОВ " Агрострой
Інвест" та ДП "Виробниче об`єднання
"Знамя" мали реальний характер,
діяльність позивача була спрямована на
отримання економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Суд звертає увагу на те, що збільшення
суми грошового зобов'язання (шляхом
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень) порушує право
позивача мирно володіти своїм майном,
визначення якого міститься у Першому
Протоколі до Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також
"Протокол 1 до Конвенції"), яка є
частиною національного законодавства
України згідно із статтею 9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини (надалі також "ЄСПЛ").
Дані рішення згідно з статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" мають в Україні
значення джерела права. Більше того, ч.
2 ст.8 КАС України вимагає врахування
практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес"
АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив
поняття власності, вказавши, що
"власність"може включати як існуючу
власність, так і активи, включаючи
вимоги стосовно яких заявник може
стверджувати, що у нього чи у неї є
принаймні "правомірні
очікування"отримати ефективне
здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у
пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом"і другий параграф
визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його
застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини.
Так, в пункті 71 рішення у справі
"Булвес"АД проти Болгарії"ЄСПЛ дійшов
такого висновку: "... Суд вважає, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Виходячи з наведеного, фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та
контрагентами - ТОВ "Максима-Рост" та
ТОВ " Престиж 10", і правомірність
віднесення позивачем до складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість суми витрат,
відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, будучи суб'єктом владних
повноважень та заперечуючи проти
адміністративного позову не виконав
покладений на нього ч.2 ст.71 КАС України
обов'язок та не довів юридичної та
фактичної обґрунтованості мотивів
винесення спірного податкового
повідомлення-рішення.

З огляду на вищезазначене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу
відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КАС
України

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128,
159, 160- 163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «СП КОЛОС»
до Дергачівської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Харківській
області про скасування податкового
повідомлення - рішення - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення Дергачівської об`єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Харківській області № від
15.09.2014року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «СП КОЛОС» (62313, вул.
Радянська, 1,с. Гоптівка,Дергачівський
район, Харківська область, ) судовий збір в сумі 182 (сто
вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги у 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили у
порядку, передбаченому ст. 254 КАС
України.

Повний текст постнанови виготовлено
11.11.2014року.

Суддя
Горшкова О.О.