Справа № 816/4066/14
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року 09:37м.
ПолтаваСправа № 816/4066/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю:

секретарі судового засідання -
Петренко О.В.,

представника позивача - Дробахи А.Є.,

представників відповідача - Батюти З.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мост строй комплект"
до Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

16 жовтня 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мост строй комплект"
(надалі - позивач, ТОВ "Мост строй
комплект") звернулось до Полтавського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області (надалі -
відповідач, ДПІ в м. Полтаві) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 22
вересня 2014 року № , яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 523450 грн, у
тому числі 418760 грн - за основним
платежем та 104690 грн - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на те, що оскаржуване
податкове повідомлення-рішення
прийнято контролюючим органом на
підставі висновків перевірки, про
порушення позивачем п.44.1 ст. 44, п. 198.1,
п.198.3, п. 198.6 ст. 198, ст. 201, Податкового
кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, що
призвело до заниження податку на
додану вартість всього у сумі 418760 грн, у
тому числі за жовтень 2013 року на суму
308760 грн та за листопад 2013 року на суму
110000 грн. Позивач вважає такі висновки
протиправними з огляду на те, що вони не
ґрунтуються на нормах Податкового
кодексу України, а перевірка проведена
без врахування всіх обставин та не
досліджено у повному обсязі наданих
під час перевірки первинних документів
бухгалтерського та податкового обліку.
З приводу взаємовідносин зі спірним
контрагентом позивач вказує, що
твердження контролюючого органу про
фіктивність та відсутність факту
реального здійснення господарської
діяльності із ТОВ "Монрей" ґрунтуються
на припущеннях, а відтак є
непідтвердженими та такими, що не
відповідають дійсності.

Представник позивача у судовому
засіданні позов підтримав, просив
задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення
адміністративного позову заперечував,
просив відмовити у його задоволенні. У
письмових запереченнях в
обґрунтування правомірності
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення зазначав, що
перевіркою встановлено порушення
позивачем п.44.1 ст. 44, п. 198.1, п.198.3, п. 198.6
ст. 198, ст. 201, Податкового кодексу
України від 02.12.2010 № 2755-VI під час
формування податкового кредиту з ПДВ
за наслідками господарських
взаємовідносин із ТОВ "Монрей".
Вказував, що надані позивачем в ході
проведення перевірки документи не
підтверджують реальності здійснення
господарських операцій. А тому
контролюючим органом правомірно
констатовано заниження податку на
додану вартість та донараховано
позивачу відповідні податкові
зобов'язання.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, встановив
наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мост строй комплект"
зареєстроване як юридична особа
виконкомом Полтавської міської ради 12
квітня 2012 року, номер запису 0010645,
.

У період з 30 липня 2014 року по 08 серпня
2014 року відповідачем проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача по
взаємовідносинам з ТОВ "Монрей" за
період жовтень, листопад 2013 року. За
результатами такої перевірки складено
акт від 14 серпня 2014 року №
4728/16-01-22-02/38194406, яким встановлено
порушення позивачем п.44.1 ст. 44, п. 198.1,
п.198.3, п. 198.6 ст. 198, ст. 201, Податкового
кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, що
призвело до заниження податку на
додану вартість всього у сумі 418760 грн, у
тому числі за жовтень 2013 року на суму
308760 грн та за листопад 2013 року на суму
110000 грн (а.с. 38-50).

На підставі вказаного акту ДПІ в м.
Полтаві винесено податкове
повідомлення-рішення від 22 вересня 2014
року № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 523450 грн, у
тому числі 418760 грн - за основним
платежем та 104690 грн - за штрафними
(фінансовими) санкціями (а.с. 51-52).

Не погодившись з вказаним податковим
повідомленням-рішенням, позивач
оскаржив його до суду.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Надаючи правову оцінку спірному
податковому повідомленню-рішенню від 22
вересня 2014 року № , яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 523450 грн, у
тому числі 418760 грн - за основним
платежем та 104690 грн - за штрафними
(фінансовими) санкціями, суд виходив з
наступного.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1
Податкового кодексу України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) Податковий
кодекс України регулює відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, визначає вичерпний
перелік податків та зборів, що
справляються в Україні, та порядок їх
адміністрування, платників податків та
зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

З огляду на викладене, необхідною
умовою для віднесення сплачених у ціні
товарів (послуг) сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
обов'язкові реквізити, визначені
вказаним пунктом.

Згідно з пункту 201.4 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Пункт 201.5 статті 201 Податкового кодексу
України встановлює, що податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статті 182 цього Кодексу.

Суд також враховує, що статтею 1 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
визначено, що господарська операція -
це дія або подія, що викликає зміни у
структурі активів і зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Із положень частин 1, 3 статті 9
вказаного Закону вбачається, що
бухгалтерський облік полягає, зокрема,
у складанні та прийнятті до обліку
первинних документів, які фіксують
факти здійснення господарських
операцій, складенні на їх підставі
зведених облікових документів,
систематизації інформації первинних
документів на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

З огляду на викладене, податковий
кредит для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість має бути фактично здійснений
і підтверджений належним чином
складеними податковими накладними,
первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Вищий адміністративний суд України
листом від 02 червня 2011 року № 742/11/13-11
"Щодо однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України" звернув увагу
судів на те, що будь-які документи (у
тому числі договори, накладні, рахунки
тощо) мають силу первинних документів
лише в разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Відповідно до листа від 01 листопада 2011
року № 1936/11/13-11 Вищий адміністративний
суд України з метою однакового
застосування адміністративними судами
окремих приписів Податкового кодексу
України звертав увагу судів на те, що
для з'ясування обставин реальності
вчинення господарської операції судам
належить ретельно перевіряти доводи
податкових органів про фактичне
нездійснення господарської операції,
викладені в актах перевірки або
підтверджені іншими доказами.
Документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, зберігання товарів,
змісту послуг, що надаються тощо. При
цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Перевіряючи реальність здійснення
вищевказаної господарської операції
та наявності змін у структурі активів
позивача та його контрагента за
результатами даної операції, суд
виходив з наступного.

В період, що перевірявся, в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача відображено взаємовідносини
з ТОВ "Монрей". За наслідками здійснення
господарських операцій позивачем було
віднесено до складу податкового
кредиту суму податку на додану
вартість у розмірі 418760 грн.

Однак, перевіркою виявлено
безпідставне віднесення до складу
податкового кредиту вищезазначеної
суми, внаслідок чого відповідач дійшов
висновку щодо заниження позивачем
податку на додану вартість.

Контролюючий орган в
обґрунтування згаданих доводів
посилався на не підтвердження
позивачем факту реальності здійснення
господарської операції; факт
відсутності всіх необхідних первинних
документів, зокрема актів
приймання-передачі наданих послуг;
факт відсутності змін в структурі
активів позивача та його контрагента,
оскільки позивач не здійснив оплату за
вказані послуги по яких зменшив
зобов'язання із ПДВ, а також посилався
на акт від 29 квітня 2014 року №
1227/26-55-22-08/38544965 Державної податкової
інспекції у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві "Про неможливість
проведення зустрічної перевірки ТОВ
"Монрей" щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період з 01 квітня 2013 року по
31 грудня 2013 року", відповідно до якого
встановлено: Працівниками управління
податкового аудиту ДПІ у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві з метою вручення
запиту від 29 квітня 2014 року №
20136/10/26-55-22-08 здійснено вихід на
податкову адресу ТОВ "Монрей": м. Київ,
вул. Чигоріна, буд.49. кв. 82, за
результатами якої встановлено
відсутність ТОВ "Монрей" та його
посадових осіб за вищевказаною
адресою, про що складено акт від 29
квітня 2014 року № 764/26-55-22-08/38544965 та
передано запит до Головного
оперативного відділу ДПІ у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. від 29 квітня 2014 року №
662/10/26-55-22-08 на встановлення фактичного
місцезнаходження ТОВ "Монрей".

Згідно податкового розрахунку
сум доходу, нарахованого (сплаченого)
на користь платників податку, і сум
утриманого з них податку, поданого до
ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів
у м. Києві загальна чисельність
працюючих на ТОВ "Монрей" складає - 1
особа.

Надаючи правову оцінку вказаним
доводам ДПІ в м. Полтаві та перевіряючи
реальність здійснення господарських
операцій зі спірними контрагентами,
судом встановлено наступне.

З матеріалів адміністративної
справи судом встановлено, що між
позивачем (по тексту договору -
Замовник) та ТОВ "Монрей" (по тексту
договору - Виконавець) укладені
договори про надання охоронних послуг
від 30 вересня 2013 року № 30/09-13 та від 31
жовтня 2013 рку № 31/10-13, відповідно до
умов яких Замовник доручає, а
Виконавець приймає на себе
зобов'язання із здійснення охоронних
заходів на об'єктах Замовника, які
знаходяться за адресою:
Дніпропетровська область, с.
Горянівське, вул. Щорса, буд. 60-Б,
загальна площа об'єкта - 25833 кв.м.
Охоронна фірма виконує свої обов'язки
щодо охорони майна Замовника та
підтримання громадського порядку на
об'єктах шляхом організації
цілодобового патрулювання території
об'єктів охоронцями Виконавця згідно
до інструкції до охорони об'єктів, що
погоджується її Замовником. Вартість
послуг Виконавця за жовтень становить
1852560 грн, у тому числі ПДВ - 308760 грн/ за
листопад становить 660000 грн, у тому
числі ПДВ - 110000 грн. Здача-приймання
наданих послуг Виконавець надає
Замовнику затвердження акт
приймання-передачі наданих послуг за
кожний день (а.с. 12-17).

Відповідно до матеріалів справи,
підставою для формування позивачем
податкового кредиту стали наступні
податкові накладні: від 31 жовтня 2013
року № 674 та від 30 листопада 2013 року №
642, належним чином завірені копії яких
долучено до матеріалів справи (а.с. 10-11).

Дослідивши в судовому засіданні
копії долучених позивачем до
матеріалів адміністративної справи
податкових накладних судом
встановлено, що вони формально
відповідають вказаним вимогам
Податкового кодексу України.

Разом з тим, суд вважає за
доцільне наголосити на тому, що
наявність податкової накладної є
обов'язковою, але не вичерпною
підставою для визначення правильності
формування податкового кредиту,
оскільки, як зазначалося судом вище,
правові наслідки у вигляді виникнення
права платника податку на податковий
кредит можуть мати лише реально
вчинені господарські операції з
придбання товарів (робіт, послуг) із
метою використання таких товарів
(робіт, послуг) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності підприємства, а не саме лише
оформлення відповідних документів.

Підпунктом 1.2 пункту 1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 року за №
168/704 визначено, що господарські
операції відображаються у
бухгалтерському обліку методом їх
суцільного і безперервного
документування. Записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів, створених
відповідно до вимог цього Положення.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку
первинні документи - це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Первинні документи повинні
бути складені у момент проведення
кожної господарської операції або,
якщо це неможливо, безпосередньо після
її завершення.

Підпунктом 2.4 пункту 2 Положення про
документальне забезпечення записів в
бухгалтерському обліку передбачено, що
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

На підтвердження реальності
здійснення вказаних господарських
операцій позивачем до матеріалів
справи долучено копії актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
а саме охорони приміщення
залізобетонних конструкцій,
бетоно-розмішувального вузла від 31
жовтня 2013 року № 1-30/09-13 та від 30
листопада 2013 року № 1-31/10-13(а.с.8-9).

Надані суду належним чином
завірені копії договору оренди
нерухомого майна від 01 червня 2012 року №
02/06-12/АР та додатків до нього на
підтвердження факту перебування у
користуванні об'єкта нерухомості, що
знаходиться за адресою
Дніпропетровська область, с.
Горянівське, вул. Щорса, буд. 60-Б,
загальна площа об'єкта - 25833 кв.м не
можуть бути розцінені як належні
докази реальності правовідносин з ТОВ
"Монрей" (а.с. 86-97).

Дослідивши в судовому засіданні
копії вищевказаних документів суд
вважає за необхідне звернути увагу на
те, що в актах здачі-прийняття робіт
(надання послуг) не зазначено
місцезнаходження об'єктів охорони, що
унеможливлює підтвердження судом
охорони саме вказаного у зазначених
вище договорах об'єкта.

Суд звертає увагу, що ухвалою від
20.10.2014 року від позивача та його
контрагента витребовувалися документи
на підтвердження обґрунтованості
вимог позивача. Однак ні позивачем, ні
його контрагентом вказана ухвала не
була виконана і відповідно документів
надано не було. В перше судове
засідання позивач уповноваженого
представника не направив. Під час
другого судового засідання
представником позивача частково
надано документи в обґрунтування
вказаних вимог та заявлено клопотання
про оголошення перерви для надання
всіх інших документів. В наступному
судовому засіданні представником
позивача заявлено про відсутність
будь-яких документів у позивача для
обґрунтування позовних вимог, крім
документів, які містяться в матеріалах
справи.

При цьому, ні позивачем, ні його
контрагентом на неодноразову вимогу
суду до матеріалів адміністративної
справи не надано доказів фактичного
направлення співробітників або інших
найманих робітників спірного
контрагенту для виконання робіт та
надання послуг, визначених договорами
(відряджень, договорів про найм,
наказів на прийняття на роботу та інших
супроводжувальних документів стосовно
відношення цих осіб до вказаного
підприємства, в тому числі оплати
переїзду та перебування), оскільки
враховуючи місцезнаходження ТОВ
"Монрей" (м. Київ, вул. Чигоріна, 49, оф. 82)
направлення співробітників для
виконання робіт та надання послуг
такого обсягу суду не видається
можливим без належного їх
матеріального забезпечення. Крім того,
представник позивача не зміг надати
пояснень яким чином передався об'єкт
охорони від позивача до спірного
контрагента та його повернення. Однак,
відповідно до п. 4.2.2. вказаних договорів
про надання охоронних послуг, позивач
зобов'язаний був не менше ніж за 24
години подати заявку виконавцеві із
зазначенням місця взяття під охорону
його представників, переліку
представників та прогнозованої
кількості часу, необхідного для
надання охоронних послуг. Жодних
документів та жодних пояснень на
підтвердження виконання позивачем
вказаних умов договорів - не було
надано.

Таким чином, суд звертає увагу, що
наявність вказаних вище актів
здачі-приймання не є належним доказом
їх фактичного виконання, а тим паче
виконання саме працівниками спірного
контрагента та саме того об'єкту, який
орендував позивач і який на його думку
потребував охорони.

Також, суду не було надано
визначених договорами про надання
охоронних послуг погоджених позивачем
інструкцій до охорони об'єктів, як це
зазначено у п. 1.2. вказаних вище
договорів про надання охоронних
послуг.

Варто зазначити, що позивачем в
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій між ним та ТОВ
"Монрей" надано, як і під час перевірки,
лише 2 акти приймання-передачі наданих
послуг по 2-х договорах за 2 місяці.
Однак, суд звертає увагу, що належним
первинним документом в якому має бути
зафіксовано факт надання послуг по
вказаних договорах мають бути акти
приймання-передачі наданих послуг за
кожний день, як цього вимагає п.2.2.
вказаних вище договорів. Крім того, у
наданих позивачем актах
приймання-передачі наданих послуг не
зазначено адреси об'єкту де надавалися
послуги охорони.

Крім того, суд зауважує, що під час
перевірки відповідачем було зазначено
в акті перевірки, що оплату за послуги
позивачем не було здійснено. Позивач
зазначав, про здійснення ним оплати в
повному обсязі і зазначав, що готовий
надати в підтвердження вказаних
тверджень - банківські виписки з
рахунків позивача. Однак, на
неодноразову вимогу суду, позивачем не
було надано жодних доказів на
підтвердження оплати наданих послуг, а
також не було надано пояснень про
причини не надання вказаних
документів. Відсутність факту оплати
позивачем за вказані послуги вказує
про відсутність змін у структурі
активів позивача та його контрагента.

Визнання законом за суб'єктом
підприємницької діяльності права на
вибір виду діяльності, контрагента та
свободи укладення господарського
договору не означає, що
фінансово-господарські результати
будь-якого договору можуть бути
підставою для податкового обліку. Якщо
сторони договору мали на меті
отримання тільки підстави для
відтворення певних показників в
податковому обліку і досягнення у
такий спосіб найбільш сприятливого для
себе режиму оподаткування,
фінансово-господарські результати
такого договору не можуть
враховуватись в податковому обліку.

Водночас суд дотримується
правової позиції Верховного Суду
України щодо застосування податкового
законодавства під час формування
податкового кредиту, викладеної,
зокрема в постанові Верховного Суду
України від 27.03.2012 у справі за позовом
ПП «Ангара» до ДПІ у Печерському районі
м. Києва, Головного управління
Державного казначейства України в м.
Києві про скасування податкового
повідомлення-рішення, стягнення
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість. Так, Верховний Суд
України вказав, що про
необґрунтованість податкової вигоди
можуть свідчити підтверджені доказами
доводи податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин, як
неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг;
нездійснення особою, яка значиться
постачальником послуг,
підприємницької діяльності;
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів; облік для цілей
оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;
відсутність первинних документів
обліку.

Відповідно до частини другої
статті 161 Кодексу адміністративного
судочинства України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Частиною першою статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України встановлено, що рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

У контексті вищенаведеного, слід
зазначити, що правильність формування
податкового кредиту залежить від
наявності зв'язку витрат платника
податків на придбання товарів (робіт,
послуг) з його господарською
діяльністю, який (зв'язок) зокрема,
полягає і у наявності розумних
економічних причин (ділової мети) для
вчинення господарських операцій.

Відсутність сукупності
зазначених чинників, які визначають
зв'язок витрат платника податків з його
господарською діяльністю, виключають
можливість формування податкового
кредиту навіть за наявності належним
чином оформлених первинних та
розрахункових документів.

З огляду на вищезазначене, беручи
до уваги те, що позивачем не надано
належних доказів реальності
проведених операцій зі спірним
контрагентом, доказів використання
начебто наданих послуг у своїй
діяльності, не здійснення оплати
вартості таких послуг, суд дійшов
висновку, що реальність здійснення
таких господарських операцій не
підтверджена належним чином
оформленими первинними документами, не
відбулося фактичних змін в структурі
активів позивача та його контрагента, а
відтак у платника податків відсутнє
право на віднесення спірних сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно із частини 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною першою статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, виходячи з
вищенаведеного та обставин справи, суд
прийшов до висновку про законність та
обґрунтованість оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, у
зв'язку з чим підстав для задоволення
позову не має.

Відповідно до положень частини третьої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Частиною третьою статті 4 Закону
України "Про судовий збір" передбачено,
що під час подання адміністративного
позову майнового характеру
сплачується 10 відсотків розміру ставки
судового збору. Решта суми судового
збору стягується з позивача або
відповідача пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

При зверненні до суду з позовом
позивачем сплачено 10% суми судового
збору, що становить 487,20 грн, таким
чином, позивач має сплатити 90%
недоплаченої суми пропорційно
відхиленої суми вимог, що становить
4384,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мост строй комплект"
до Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мост строй комплект"
(, місцезнаходження: вул.
Жовтнева, 54, м. Полтава) до Державного
бюджету України (на розрахунковий
рахунок: 4002, отримувач коштів:
УДКСУ у м. Полтаві Полтавської області,
22030001; Банк отримувача: ГУДКСУ у
Полтавській області, МФО: 831019; Код
; Код класифікації доходів
бюджету: 22030001; Призначення платежу:
судовий збір, за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Мост строй
комплект", Полтавський окружний
адміністративний суд, )
судовий збір у розмірі 4384,80 грн (чотири
тисячі триста вісімдесят чотири
гривень 80 коп.).

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання апеляційної
скарги до Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд.

Повний текст постанови
виготовлено 18 листопада 2014 року.

Суддя
І.Г. Ясиновський