Справа № 21-424а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючогоКривенка
В.В.,суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б.,
Коротких О.А., Прокопенка О.Б., Самсіна
І.Л., Терлецького О.О., -розглянувши в
порядку письмового провадження справу
за позовом спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у
м. Харкові Державної податкової служби
України, яку замінено її
правонаступником - спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників
податків у м. Харкові Міжрегіонального
головного управління Міністерства
доходів і зборів України (далі - СДПІ),
до приватної фірми «Кібела» (далі -
Фірма) та публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк» (далі - Банк) про
стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2007 року Інспекція звернулася
до суду з позовом у якому, з урахуванням
зміни позовних вимог просила суд
стягнути з Банку та Фірми суму
заборгованості по 47 податкових
векселях, що були видані при імпорті
товарів на митну територію України за
серпень 2007 року на загальну суму
1 087 459 грн 99 коп.

На обґрунтування позовних вимог СДПІ
послалася на Закон України від 3
квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на
додану вартість» (чинний на час
виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 168/97-ВР) і Порядок випуску, обігу
та погашення векселів, які видаються на
суму податку на додану вартість при
імпорті товарів на митну територію
України, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 1 жовтня
1997 року № 1104 (чинний на час виникнення
спірних відносин; далі - Порядок),
положеннями яких встановлено порядок і
терміни сплати зобов'язань по
податковому векселю.

Харківський окружний адміністративний
суд постановою від 13 вересня 2012 року
у задоволенні позову відмовив.

Харківський апеляційний
адміністративний суд ухвалою від 4
грудня 2012 року постанову суду
першої інстанції залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України
постановою від 10 квітня 2014 року судові
рішення у справі скасував і прийняв
нове рішення, яким позовні вимоги СДПІ
задовольнив частково: постановив
стягнути до Державного бюджету України
з Банку суму заборгованості по 47
податкових векселях на загальну суму 1
087 459 грн 99 коп., виданих Фірмою при
імпорті товарів на митну територію
України в серпні 2007 року; в іншій
частині позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись із рішенням
касаційного суду, Банк звернувся із
заявою про його перегляд Верховним
Судом України з підстави неоднакового
застосування Вищим адміністративним
судом України одних і тих самих норм
права у подібних правовідносинах, а
саме: пункту 11.5 статті 11 Закону №
168/97-ВР та абзацу п'ятого пункту 19
Порядку, що діяли на момент виникнення
спірних правовідносин.

На обґрунтування своїх вимог Банк
додав копії ухвал Вищого
адміністративного суду України від 16
вересня 2008 року, 28 квітня, 12 липня та
20 жовтня 2011 року, які, на думку
заявника, підтверджують неоднакове
застосування касаційним судом одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних відносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи,
колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України вважає, що заява не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 237 Кодексу адміністративного
судочинства України Верховний Суд
України переглядає судові рішення в
адміністративних справах з підстави
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Суди встановили, що при імпорті товарів
на митну територію України у серпні 2007
року Фірма оформила 47 простих векселів,
які підтверджені авалем Харківської
філії Банку та відповідають вимогам
пункту 11.5 статті 11 Закону № 168/97-ВР.
Загальна сума, на яку були видані
прості векселі, склала 1 087 459 грн 99 коп.

Сума, на яку Фірма видала податкові
векселі, була включена нею до складу
податкових зобов'язань в декларації за
серпень 2007 року (рядок 19.2) на погашення
векселів та, відповідно, є узгодженою
платником податку самостійно. До
декларації додані оформлені реєстри з
повним переліком емітованих та
погашених таким чином векселів за
серпень 2007 року, в тому числі і спірних
векселів.

У справі, яка розглядається, скасовуючи
судові рішення судів попередніх
інстанцій, касаційний суд дійшов
висновку про стягнення з Банку суми
заборгованості Фірми по 47 податкових
векселях з огляду на те, що відповідно
до абзацу п'ятого пункту 19 Порядку
платник податку може за самостійним
рішенням достроково погасити
податковий вексель шляхом
перерахування коштів до бюджету або
заліку суми бюджетного відшкодування,
підтвердженого органом державної
податкової служби, згідно з поданою ним
письмовою заявою. Проте спірні векселі
Фірми не були погашені за рахунок
бюджетного відшкодування у строк,
протягом якого видавалися податкові
векселі, а Фірма не мала підтверджену
податковим органом у встановленому
порядку суму бюджетного відшкодування
для кожного податкового векселя.
Згідно з пунктом 11.5 статті 11 Закону №
168/97-ВР комерційний банк зобов'язаний
оплатити податковий вексель у разі
його непогашення платником у строк.
Оскільки Банк взяв на себе
відповідальність за оплату податкових
векселів Фірми, які не сплачені ним у
строк, то заборгованість перед
бюджетом за цими векселями підлягає
стягненню з Банку.

У справах, ухвали в яких від 16 вересня
2008 року та 28 квітня, 12 липня та 20
жовтня 2011 року надано для порівняння,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку, що на дату поставки
податкового векселя митному органу
платник податку мав підтверджену суму
бюджетного відшкодування.

Аналіз наведених судових рішень дає
підстави вважати, що касаційний суд
ухвалив їх за різних фактичних
обставин справ, установлених судами, у
зв'язку з чим не можна дійти висновку
про неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах.

Таким чином, оскільки обставини, які
стали підставою для перегляду справи,
не підтвердилися, то у задоволенні
заяви Банку слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

постановила:

У задоволенні заяви публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський акціонерний банк»
відмовити.

Постанова є остаточною і не може
бути оскаржена, крім випадку,
передбаченого пунктом 2 частини першої
статті 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
В.В. КривенкоСудді: М.І.
ГрицівМ.Б. Гусак
О.А. КороткихО.Б. Прокопенко
І.Л. СамсінО.О. Терлецький