Справа № 2а/1770/2588/11
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/71830/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Сіроша М.В., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 04 серпня 2011
року

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 08 вересня
2011 року

у справі № 2а/1770/2588/2011

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
місті Рівне

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у місті Рівне (далі -
відповідач) про скасування податкового
повідомлення-рішення від 26 травня 2011
року №.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 04 серпня 2011
року в задоволенні позову було
відмовлено.

Ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 08 вересня
2011 року постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 04
серпня 2011 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі фізична особа -
підприємець ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 04
серпня 2011 року і ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 08 вересня 2011 року та прийняти нове
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у м. Рівне була проведена
позапланова документальна перевірка
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з
питань оформлення трудових відносин з
найманими працівниками (в тому числі
сплати єдиного податку за найманих
осіб), виконання обов'язків податкового
агента з оподаткування виплаченої
(нарахованої) найманим особам (у тому
числі без документального оформлення)
заробітної плати за період з 01 січня 2008
року по 31 грудня 2010 року, за
результатами якої був складений акт
№66/17-119/НОМЕР_1 від 17 травня 2011 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені, зокрема,
вимоги абзацу 4 пункту 2 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва», внаслідок чого
донарахуванню підлягає єдиний податок
в розмірі 8300,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що в охопленому перевіркою періоді
позивач здійснював господарську
діяльність в сфері вантажного
перевезення, застосовуючи спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності, та використовував найману
працю громадян: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, однак
при цьому не збільшив ставку єдиного
податку на 50% за кожну особу, що
призвело до недоотримання бюджетом
єдиного податку в загальному розмірі
8300,00 грн. (в 2008 році - 3400,00 грн., в 2009 році -
3200,00 грн., в 2010 році - 1700,00 грн.).

26 травня 2011 року ДПІ у м. Рівне на
підставі вказаного акта перевірки
прийняла податкове
повідомлення-рішення №, яким
згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 Податкового кодексу України
збільшила фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_1 суму грошового зобов'язання за
платежем: єдиний податок з
підприємницької діяльності фізичних
осіб на 6300,00 грн. (з урахуванням строків
давності нарахування податкових
зобов'язань).

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що факт використання фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 в період з 01 січня
2008 року по 31 грудня 2010 року найманої
праці ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які фактично
виконували обов'язки водіїв, та,
відповідно, перебували з ним у трудових
стосунках, підтверджується належними
та допустимими доказами, а саме:
товарно-транспортними накладними;
показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_4 та
ОСОБА_11; актом перевірки №17-02-004/0005 від 14
березня 2011 року, проведеної
Територіальною інспекцією праці у
Рівненській області за результатами
скерування Прокуратурою у м. Рівне
звернення громадянина ОСОБА_11 щодо
порушення позивачем трудового
законодавства; постановою
Рівненського міського суду від 27
квітня 2011 року тощо. При цьому суди
зазначили, що фактичний допуск
позивачем вказаних осіб до роботи
водіями свідчить про укладення
трудових договорів, незважаючи на
відсутність їх письмового оформлення.

Однак, повністю погодитись з такими
висновками судів попередніх інстанцій
колегія суддів не може, з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 2 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
малого підприємства» (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) у разі, коли платник
єдиного податку здійснює
підприємницьку діяльність з
використанням найманої праці або за
участю у підприємницькій діяльності
членів його сім'ї, ставка єдиного
податку збільшується на 50 відсотків за
кожну особу.

За визначенням, наведеним у пункті 1.8
статті 1 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), наймана особа - це
фізична особа, яка безпосередньо
власною працею виконує трудову функцію
виключно за дорученням або наказом
працедавця згідно з умовами укладеного
з ним трудового договору (контракту)
відповідно до закону. При цьому, усі
вигоди від виконання такої трудової
функції (крім заробітної плати) такої
найманої особи, інших виплат чи
винагород на її користь, передбачених
законодавством усі ризики, пов'язані з
таким виконанням або невиконанням,
отримуються (несуться) працедавцем.

З аналізу вказаної норми випливає, що
однією з обов'язкових ознак визначення
найманої особи є виконання нею
трудової функції згідно з умовами
укладеного трудового договору
(контракту).

Згідно з положеннями статті 21 Кодексу
законів про працю України (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) трудовий договір - це
угода між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Частинами 3, 4 статті 24 Кодексу законів
про працю України (у редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
визначено, що укладення трудового
договору оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.
Трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказу чи розпорядження не
було видано, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Відповідно до пункту 7 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
фактичний допуск до роботи вважається
укладенням трудового договору
незалежно від того, чи було прийняття
на роботу належним чином оформлене,
якщо робота провадилась за
розпорядженням чи з відома
роботодавця.

З урахуванням цього, судами попередніх
інстанцій було обґрунтовано зазначено,
що про існування між працівником та
роботодавцем трудових відносин
свідчить наявність або відсутність
юридичного факту, з яким закон пов'язує
їх виникнення, а саме - допуску
працівника до виконання роботи з
відома роботодавця.

Проте, судами попередніх інстанцій не
було враховано, що визначальним для
вирішення цієї справи по суті є
встановлення характеру правовідносин
між позивачем та громадянами ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, адже за умови існування між
ними цивільно-правових, а не трудових
відносин, відсутня передумова для
збільшення ставки єдиного податку у
вигляді використання платником
податку найманої праці. При цьому,
оцінці підлягають відносини позивача з
кожною із зазначених осіб окремо.

Колегія суддів зазначає, що з
матеріалів справи вбачається
існування трудових відносин між
позивачем та громадянином ОСОБА_11, що
підтверджується укладеним між ними
трудовим договором від 11 листопада 2008
року; актом перевірки №17-02-004/0005 від 14
березня 2011 року, проведеної
Територіальною інспекцією праці у
Рівненській області за результатами
скерування Прокуратурою у м. Рівне
звернення громадянина ОСОБА_11 щодо
порушення позивачем трудового
законодавства; постановою
Рівненського міського суду від 27
квітня 2011 року тощо.

Водночас, висновок про перебування
інших громадян, вказаних в акті
перевірки №66/17-119/НОМЕР_1 від 17 травня 2011
року, в трудових відносинах з фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1 фактично
був зроблений судом на лише підставі
показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_4, без
допиту вказаних осіб та інших осіб в
якості свідків, без будь-яких інших
доказів щодо інших осіб та без аналізу
в сукупності всіх обставин справи.

Зокрема, надаючи оцінку
товарно-транспортним накладним, в яких
наявні підписи вищевказаних водіїв, за
твердженням податкового органу
свідчать про використання позивачем
найманої праці, суди попередніх
інстанцій обмежилися лише їх
переліком, наведеним в додатку до акта
перевірки, не дослідивши при цьому самі
первинні документи, що є необхідною
передумовою для перевірки
правильності здійсненого податковим
органом донарахування єдиного податку
відносно кожного з водіїв. Крім того,
судами не було встановлено, чи
передбачено законодавчо в якості
обов'язкової умови для підписання
водіями товарно-транспортних
накладних перебування таких водіїв
саме у трудових відносинах з
перевізником.

Судами не з'ясовані належним чином
обставини виконання водіями своїх
обов'язків (зокрема, чи обговорювався
сторонами саме процес організації
трудової діяльності чи виключно
отримання певного результату), їх
періодичність, порядок доступу до
транспортних засобів, умови оплати
праці (оплата процесу праці чи її
результату), а також інші обставини, що
дозволяють відокремити трудові
відносини від цивільно-правових.

Відповідно до положень статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи те, що суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, а порушення судами
першої та апеляційної інстанцій норм
процесуального права могли призвести
до неправильного вирішення справи і не
можуть бути усунені судом касаційної
інстанції, постанова Рівненського
окружного адміністративного суду від 04
серпня 2011 року і ухвала Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 08 вересня 2011 року підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду та вирішення спору по суті, і в
залежності від встановленого
правильного визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняте обґрунтоване і законне
судове рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 222, 223, ч. 2, ч.
4 ст. 227, ст. ст. 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 04 серпня 2011
року і ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 08 вересня 2011 року скасувати, а
справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ М.В. Сірош

_____________________ Т.М. Шипуліна