Справа № 21-416а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого Кривенка
В.В.,суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б.,
Коротких О.А., Маринченка В.Л.,
Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л.,
Терлецького О.О., -розглянувши в порядку
письмового провадження справу за
позовом ОСОБА_9 до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Житомирській області (далі - управління
ПФУ, ПФУ відповідно), третя особа -
публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
Банк), про визнання неправомірними дій
та стягнення утриманої надбавки до
пенсії,

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року ОСОБА_9 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
неправомірними дії управління ПФУ щодо
утримання із його пенсії 996 грн надміру
виплаченої надбавки непрацюючому
пенсіонеру на утримання
непрацездатних членів сім'ї,
встановленої статтею 16 Закону України
від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 2262-ХІІ), та стягнути її з
відповідача.

Утримання відбулося на підставі рішень
комісії управління ПФУ по розгляду
питань щодо відшкодування коштів,
надміру виплачених за призначеними
пенсіями, та списання сум переплат
пенсій та грошової допомоги, що є
безнадійними до стягнення, від 9 жовтня
2009 року № 556 та 11 грудня 2009 року № 1411 у
зв'язку з тим, що ОСОБА_9, на думку
управління ПФУ, згідно з довідкою Банку
від 20 листопада 2009 року № 452 працював на
останнього з 1 грудня 2008 року по 31 січня
2009 року за цивільно-правовим договором.

Суди розглядали справу неодноразово.

Новоград-Волинський міськрайонний суд
Житомирської області постановою від 18
грудня 2013 року у задоволенні позову
відмовив.

Житомирський апеляційний
адміністративний суд постановою від 3
лютого 2014 року скасував рішення суду
першої інстанції та прийняв нове - про
задоволення позову.

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 4 червня 2014 року скасував
постанову суду апеляційного інстанції
та залишив у силі постанову суду першої
інстанції.

У своєму рішенні суд касаційної
інстанції з огляду на положення статей
11, 14 Закону України від 9 липня 2003 року №
1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин; далі - Закон № 1058-ІV) дійшов
висновку про правомірне стягнення
надміру виплаченої надбавки до пенсії,
оскільки в результаті взаємовідносин
між ОСОБА_9 і Банком останній як
страхувальник сплатив відповідні
внески до ПФУ, а діяльність позивача
відповідно до частини першої статті 1
Закону України від 1 березня 1991 року №
803-ХІІ «Про зайнятість населення» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин; далі - Закон № 803-ХІІ)
була спрямована на задоволення
особистих та суспільних потреб і
принесла йому дохід у грошовій формі.

У заяві про перегляд судових рішень
Верховним Судом України ОСОБА_9,
посилаючись на неоднакове
застосування касаційним судом одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, просить скасувати
ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 4 червня 2014 року та
прийняти нове судове рішення - про
задоволення позову.

На обґрунтування заяви додано ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 18 квітня та 18 вересня 2013 року, 27
березня 2014 року (№№ К/9991/76035/12, К/9991/76729/11,
К/800/34796/13 відповідно).

Вищий адміністративний суд України,
допускаючи цю справу до провадження
Верховного Суду України, виходив із
того, що неоднакове застосування норм
матеріального права підтверджується
лише ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 27 березня 2014 року (№
К/800/34796/13), в якій касаційний суд дійшов
висновку про відсутність у органу ПФУ
підстав для утримання підвищення до
пенсії непрацюючому пенсіонеру,
оскільки він не є працівником чи
найманою особою Банку, заробітну плату
не отримував, тому не може вважатися
працюючої особою Банку і останній
відповідно до пункту 1 статті 11 та
статті 14 Закону № 1058-ІV не є
страхувальником позивача, а страхові
внески Банк сплачує на підставі статті
19 Закону № 1058-ІV.

Перевіривши наведені у заяві доводи,
колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України дійшла висновку про
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції статей 11, 14 Закону
№ 1058-ІV при вирішенні питання щодо
правомірності утримання надміру
виплаченої надбавки непрацюючому
пенсіонеру на утримання
непрацездатних членів сім'ї, який
отримував від комерційного банку
винагороду, публічно обіцяну банком
при укладенні договору про банківське
обслуговування.

Усуваючи розбіжності у застосуванні
касаційним судом вищезазначених норм
матеріального права, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України
виходить із такого.

Відповідно до пункту 1 статті 11 Закону
№ 1058-ІV загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню
підлягають громадяни України, іноземці
(якщо інше не встановлено міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України) та
особи без громадянства, які працюють на
підприємствах, в установах,
організаціях, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від
форми власності, виду діяльності та
господарювання, у філіях,
представництвах, відділеннях та інших
відокремлених підрозділах цих
підприємств та організацій, в
об'єднаннях громадян, у фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності
та інших осіб (включаючи юридичних та
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок, придбали спеціальний торговий
патент) на умовах трудового договору
(контракту) або працюють на інших
умовах, передбачених законодавством,
або виконують роботи на зазначених
підприємствах, в установах,
організаціях чи у фізичних осіб за
договорами цивільно-правового
характеру.

Страхувальниками згідно з пунктом 1
статті 14 Закону № 1058-ІV є роботодавці:
підприємства, установи і організації,
створені відповідно до законодавства
України, незалежно від форми власності,
виду діяльності та господарювання,
об'єднання громадян, профспілки,
політичні партії (у тому числі філії,
представництва, відділення та інші
відокремлені підрозділи зазначених
підприємств, установ, організацій,
об'єднань громадян, профспілок,
політичних партій, які мають окремий
баланс і самостійно ведуть розрахунки
із застрахованими особами), фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та інші особи (включаючи
юридичних та фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок,
фіксований сільськогосподарський
податок, придбали спеціальний торговий
патент), які використовують працю
фізичних осіб на умовах трудового
договору (контракту) або на інших
умовах, передбачених законодавством,
або за договорами цивільно-правового
характеру, - для осіб, зазначених у
пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону <…>.

Частиною першою статті 19 Закону № 1058-ІV
встановлено, що страхові внески до
солідарної системи нараховуються для
роботодавця, зокрема, на виплату
винагород фізичним особам за виконання
робіт (послуг) за угодами
цивільно-правового характеру, що
підлягають обкладенню податком на
доходи фізичних осіб.

Суди встановили, що Банк публічно
запропонував усім агентам, у тому числі
його клієнтам, виплати за залучення
нових клієнтів згідно із затвердженими
цією банківською установою Умовами та
Правилами надання банківських послуг.
Між Банком та ОСОБА_9 укладено договір
про банківське обслуговування. ОСОБА_9
як клієнт Банку, виконавши визначені
цією банківською установою спеціальні
умови, за яких проводяться виплати
агентам, що надали інформацію,
необхідну для випуску продукту/послуг
та для залучення нового клієнта,
отримав відповідну винагороду.

Звернена до невизначеного кола осіб
обіцянка майнової винагороди за
досягнення обумовленого результату
тому, хто досягне цього результату, за
змістом глави 78 підрозділу 2
«Недоговірні зобов'язання» розділу ІІІ
Цивільного кодексу України є публічною
обіцянкою винагороди.

Згідно з положеннями юридичної науки
публічна обіцянка винагороди є
одностороннім правочином, особливістю
якого є те, що він відбувається
стосовно невизначеного кола осіб, а
учасником правовідношення, яке виникає
на його основі, може бути кожен, хто
досягне зазначеного в правочині
результату.

Надавши Банку послуги із залучення
нових клієнтів, за що отримав
відповідну винагороду, ОСОБА_9
приєднався до публічної обіцянки
винагороди, повідомленої при
підписанні договору про банківське
обслуговування, тобто фактично вчинив
інший односторонній правочин - передав
результат, обумовлений у вказаній
обіцянці. Таким чином, між згаданими
суб'єктами виникли зобов'язання з
публічної обіцянки винагороди -
різновиду недоговірних зобов'язань, а
не з надання послуг за
цивільно-правовою угодою.

Надання таких послуг не можна віднести
і до інших ознак зайнятого населення,
визначених у пункті 3 статті 1 Закону №
803-ХІІ.

З огляду на викладене колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку, що отримання від банку
винагороди у якості споживача
банківських послуг не змінює статусу
цієї особи як непрацюючої у розумінні
Закону № 803-ХІІ та не впливає на умови
виплати їй надбавки до пенсії на
утримання непрацездатних членів сім'ї,
тому утримання надміру виплаченого
забезпечення є неправомірним.

Отже, висновок суду касаційної
інстанції у справі, що розглядається,
про правомірне стягнення
надміру виплаченої надбавки до пенсії
ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
тому ухвала Вищого адміністративного
суду України від 4 червня 2014 року
відповідно до частини другої статті 243
Кодексу адміністративного судочинства
України підлягає скасуванню,
а справа - направленню на новий
касаційний розгляд.

Керуючись статтями 241-243 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого адміністративного суду
України 4 червня 2014 року скасувати,
справу направити на новий касаційний
розгляд.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
В.В. КривенкоСудді:
М.І. Гриців М.Б.
ГусакО.А. Коротких
В.Л. МаринченкоО.Б. Прокопенко
І.Л. Самсін
О.О. Терлецький