Справа № 361/6229/14-а
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Пухна О.М.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

17 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд в складі:
головуючого - судді Мєзєнцева Є.І.,
суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва на
постанову Броварського міськрайонного
суду Київської області від 26 серпня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва
про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва про
визнання дій Управління Пенсійного
фонду України в Голосіївському районі
м. Києва щодо відмови у здійсненні
позивачу перерахунку щомісячного
довічного грошового утримання судді у
відставці протиправними та
зобов'язання Управління Пенсійного
фонду України в Голосіївському районі
м. Києва здійснити перерахунок та
виплатити ОСОБА_2 щомісячне довічне
грошове утримання судді у відставці,
виходячи з розміру заробітної плати
працюючого судді на відповідній
посаді, на підставі довідки Вищого
адміністративного суду України від 28
липня 2014 року за № 191, у розмірі 90
відсотків заробітної плати судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання, починаючи з 01 серпня 2014 року.

Постановою Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 26 серпня 2014 року вимоги
адміністративного позову було
задоволено.

Відповідач, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
прийняти нове, яким відмовити в
задоволені позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомленні про дату,
час і місце судового засідання.

Сторони до судового засідання не
з'явилися, про дату, час та місце
судового засідання були повідомлені
належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнала за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження, як це
передбачено ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції фактичних
обставин справи та правильність
застосування ним норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що
29 липня 2014 року позивач звернувся до
Управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва із
заявою про перерахунок щомісячного
довічного грошового утримання на
підставі довідки № 191, виданої 28 липня
2014 року Вищим адміністративним судом
України.

Проте листом за № 12813/06 від 31 липня 2014
року відповідач повідомив про
відсутність законних підстав для
перерахунку щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці,
посилаючись на те, що проведення
такого перерахунку не передбачено
ст. 138 Закону України «Про судоустрій та
статус суддів», та відмовив у
перерахунку щомісячного довічного
грошового утримання (а.с. 14).

Відповідно до ч. 4 ст. 43 Закону України
«Про статус суддів» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) судді у відставці, який
має стаж роботи на посаді судді не
менше 20 років, виплачується за його
вибором пенсія або звільнене від
сплати податку щомісячне довічне
грошове утримання в розмірі 80
відсотків заробітної плати працюючого
на відповідній посаді судді. За кожний
повний рік роботи понад 20 років на
посаді судді розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж до 90
відсотків заробітку судді без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання.

Аналогічна норма закріплена і в ч. 3 ст.
138 Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» (у редакції Закону
України від 07 липня 2010 року № 2453-УІ),
який набрав чинності з 30 липня 2010 року.
Відповідно до вказаної норми щомісячне
довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 90
відсотків грошового утримання судді з
якого було сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, який працює на
відповідній посаді.

Проте, Законом України «Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи» №
3668-УІ від 08 липня 2011 року, який набрав
чинності з 1 жовтня 2011 року, ч.ч. 3, 5 ст. 138
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» викладено у новій
редакції, згідно з якою щомісячне
довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 80
відсотків грошового утримання судді, з
якого було сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Максимальний розмір щомісячного
довічного грошового утримання суддів у
відставці (з урахуванням надбавок,
підвищень, додаткової пенсії, цільової
грошової допомоги, пенсії за
особливі заслуги перед Україною,
індексації та інших доплат до пенсії,
встановлених законодавством, крім
доплати до надбавок окремим
категоріям осіб, які мають особливі
заслуги перед Батьківщиною) не може
перевищувати десяти прожиткових
мінімумів, установлених для осіб, які
втратили працездатність (ч. 5 с. 138
Закону «Про судоустрій і статус
суддів»).

Таким чином, щомісячне довічне грошове
утримання виплачується судді у розмірі
90 відсотків утримання судді, який
працює на відповідній посаді, але не
більше десяти прожиткових мінімумів,
установлених для осіб, які втратили
працездатність.

Разом з тим, важливим є розмір величини,
з якої нараховується довічне грошове
утримання, так, на переконання суду
такою величиною є заробітна плата
судді, який працює на відповідній
посаді.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 3-рп/2013 від 03 червня 2013 року (справа
щодо змін умов виплати пенсій і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці) визнано
такими, що не відповідають Конституції
(є неконституційними) частина третя,
перше, друге, третє речення частини
п'ятої статті 138 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» від 07 липня
2010 року, в редакції Закону України «Про
заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи» від 08 липня 2011 року № 3668.

При цьому у зазначеному вище рішенні
Конституційного Суду України
зазначено, що визначений Законом «Про
судоустрій і статус суддів» порядок
нарахування щомісячного довічного
грошового утримання було змінено
Законом України «Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи»,
внаслідок чого зменшено розмір
щомісячного довічного грошового
утримання суддів. Залишивши незмінним
зміст права на щомісячне довічне
грошове утримання суддів, Закон № 3668
звузив обсяг цього права, встановивши
обмежену базу для нарахування суддям
щомісячного довічного грошового
утримання, та скасував право суддів на
одержання щомісячного довічного
грошового утримання без обмеження
граничного розміру, чим знизив і
досягнутий рівень гарантій
незалежності суддів.

Отже, ч. 3 ст. 138 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» не
узгоджується з конституційним
положенням про недопустимість
звуження змісту чи обсягу гарантій
незалежності суддів, а тому суперечить
ст. 126 Конституції України.

Враховуючи, що однією з гарантій
незалежності суддів є заборона при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів звужувати зміст
та обсяг визначених Конституцією
України таких гарантій, Конституційний
Суд України дійшов висновку, що
положення третього речення ч. 5 ст. 138
Закону «Про судоустрій і статус
суддів», ст. 2 Закону України «Про
заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи», стосовно встановлення
максимального розміру пенсії
(щомісячного довічного грошового
утримання) суддів суперечать

ч. 1 ст. 126 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 Закону України
«Про Конституційний Суд України»
Конституційний Суд України у разі
необхідності може визначити у своєму
рішенні, висновку порядок і строки їх
виконання, а також покласти на
відповідні державні органи обов'язки
щодо забезпечення виконання рішення,
додержання висновку. У Рішенні
Конституційного Суду України №3-рп/2013
від 03 червня 2013 року вказано такий
порядок виконання його виконання:

- ч. 3 ст. 138 Закону № 2453 у редакції
Закону № 3668, яка суперечить
Конституції України, не підлягає
застосуванню як така, що втратила
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення. Натомість підлягає
застосуванню ч. 3 ст. 138 Закону № 2453 в
редакції до змін, внесених Законом №
3668, а саме: щомісячне довічне грошове
утримання виплачується судді у розмірі
80 відсотків грошового утримання судді,
який працює на відповідній посаді. За
кожний повний рік роботи на посаді
судді понад 20 років розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж
90 відсотків заробітної плати
судді, без обмеження граничного
розміру щомісячного довічного
грошового утримання;

- дія ст. 2 Закону № 3668 не поширюється на
Закон № 2453;

- дія абзацу 2 пункту 2 розділу II
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону № 3668 не поширюється на
правовідносини щодо виплати суддям
щомісячного довічного грошового
утримання.

Закони, інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність (ч. 2 ст. 152
Конституції України).

Законом України «Про судоустрій і
статус суддів» встановлена гарантія
матеріального забезпечення судді у
відставці, яка не може бути
знівельована в зв'язку з тим, що органи
влади України не встановили порядку, за
яким зазначена гарантія повинна бути
дотримана. Суд вважає, що оскільки ч. 3
ст. 138 Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» встановлений розмір
щомісячного грошового утримання судді
у відставці у відсотках від заробітної
плати працюючого на відповідній посаді
судді, то розмір щомісячного довічного
грошового утримання має збільшуватись
у разі збільшення розміру заробітної
плати відповідного судді. Отже, відмова
відповідача у перерахунку позивачу
довічного грошового утримання судді є
неправомірною та безпідставною.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 13 червня 2007 року № 8 «Про
незалежність судової влади»,
роз'яснено, що гарантії незалежності і
недоторканості суддів як носіїв
судової влади та самостійності судів
як судових органів визначено
Конституцією та законами України.
Належне матеріальне забезпечення
суддів, в тому числі суддів у відставці,
є однією з основоположних гарантій
незалежності суддів.

Оскільки діючим законодавством чітко
визначено, що розмір довічного
утримання, який призначено та
виплачується судді у відставці
розраховується із розміру грошового
утримання працюючого судді, тому у разі
збільшення розміру заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді, повинен збільшуватися й розмір
довічного грошового утримання судді у
відставці без обмеження максимального
розміру грошового довічного утримання
судді у відставці, визначеного ч. 5 ст. 138
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів».

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позовні вимоги
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства та є такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Доводи апеляційної скарги зазначених
вище висновків суду попередньої
інстанції не спростовують і не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

За правилами ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва
залишити без задоволення, а постанову
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 26 серпня 2014 року -
без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя

Мєзєнцев Є.І.

суддя

Файдюк В.В.

суддя

Чаку Є.В.

Головуючий суддя
Мєзєнцев Є.І.

Судді:
Файдюк В.В.

Чаку Є.В.