Справа № 2а-8669/11/2070
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/44444/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Зайцева М.П.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 23.10.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової служби у
Харківській області, Західної
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Державної
податкової служби на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 24.11.2011 та
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.06.2012

у справі № 2а-8669/11/2070

за позовом Державного
підприємства „Харківський
бронетанковий ремонтний

завод"

до Державна податкова
інспекція у Ленінському районі м.
Харкова,

Державної податкової
адміністрації у Харківській області,

Державної податкової
адміністрації України,

Головного управління
Державного казначейства в Харківській
області

третя особа: Державне
госпрозрахункове зовнішньо
торгівельне підприємство

„СпецТехноЕкспорт"

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Харківський
бронетанковий ремонтний
завод" звернулось до Державна
податкова інспекція у Ленінському
районі м. Харкова, Державної податкової
адміністрації у Харківській області,
Державної податкової
адміністрації України, Головного
управління Державного казначейства в
Харківській області про скасування
податкових повідомлень - рішень: №
/0 від 03.12.2010; № /0 від 03.12.2010; №
/0 від 03.12.2010; № /0 від 03.12.2010; №
від 20.04.2011; № від 20.04.2011; №
від 29.03.2011; скасувати рішення
Державної податкової адміністрації у
Харківській області за результатами
розгляду первинної скарги № 744/10/25-016
від 10.02.2011; скасувати рішення Державної
податкової адміністрації у
Харківській області за результатами
розгляду скарги № 1438/10/25-103 від 07.04.2011;
скасувати рішення Державної
податкової адміністрації у
Харківській області за результатами
розгляду скарги № 1791/10/25-103 від 20.04.2011;
скасувати рішення Державної
податкової адміністрації України за
результатами розгляду повторної
скарги № 11662/6/25-0315 від 24.06.2011.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 24.11.2011
позовні вимоги задоволено частково,
скасовано податкові повідомлення -
рішення: №/0 від 03.12.2011, в частині
визначення суми податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму
972516,00 грн. та за штрафними санкціями на
суму 486258 грн.; № від 20.04.2011, в
частині визначення суми податкового
зобов'язання з податку на прибуток
(дохід) підприємств (організацій), що
перебувають у державній власності, за
основним платежем на суму 1586161 грн. та
за штрафними санкціями на суму 366606, 10
грн.; № від 29.03.2011 у повному обсязі,
в задоволенні іншій частині позовних
вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.06.2012
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 24.11.2011
скасовано в частині незадоволених
позовних вимог, прийнято в цій частині
нове рішення, яким скасовано податкові
повідомлення-рішення: №/0 від
03.12.2010; № /0 від 03.12.2010; № /0 від
03.12.2010.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та постановою суду
апеляційної інстанції Державна
податкова служби у Харківській
області, Західна міжрайонна державна
податкова інспекція м. Харкова
Державної податкової служби оскаржили
їх в касаційному порядку.

В скаргах просять скасувати постанову
суду першої інстанції та постанову
суду апеляційної інстанції, прийняти
нове рішення, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Касаційні скарги вмотивовані тим, що
судом першої та апеляційної інстанцій
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційні скарги не
підлягають задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією Ленінського району м.
Харкова проведено виїзну планову
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2009 по
30.06.2010 та складено акт №3142/23-304/08099848 від
17.11.2010.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення: № /0 від
03.12.2010, яким визначено позивачу суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 2181892, 50
грн.; № /0 від 03.12.2010, яким визначено
позивачу суму податкового зобов'язання
по податку на прибуток (доходи)
підприємств, що перебувають у
державній власності, на загальну суму
4775859, 50 грн.; № /0 від 03.12.2010, яким
визначено позивачу суму податкового
зобов'язання за платежем надходження
від застосування штрафних санкцій по
прибутковому податку з громадян на
загальну суму 95018, 46 грн.; № /0 від
03.12.2010, яким зменшено позивачу суму
бюджетного відшкодування на загальну
суму 4950 грн. та застосовано штрафну
(фінансову) санкцію в розмірі 2475 грн.

В порядку адміністративного
оскарження скаргу позивача залишено
без задоволення, а винесені податкові
повідомлення-рішення № /0, №
/0, № /0, № /0 від 03.12.2010
залишено без змін та збільшено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість за податковим
повідомленням-рішення №/0 від
03.12.2010 на суму 47224 грн.

Рішенням Державної податкової
адміністрації у Харківській області
№1438/10/25-103 від 07.04.2011, скасовані
податкові повідомлення рішення ДПІ у
Ленінському районі м. Харкова №/0
від 03.12.2010, в частині застосування
штрафних санкцій у сумі 182531, 50 грн.,
№/0 від 03.12.2010, в частині
донарахування податкового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб у загальному розмірі 30, 54
грн., в іншій частині рішення та
податкові повідомлення рішення ДПІ у
Ленінському районі м. Харкова №/0
та №/0 від 03.12.2010 року - залишено
без змін.

ДПІ у Ленінському районі м. Харкова
були прийняті податкові
повідомлення-рішення: № від
29.03.2011, яким збільшено позивачу суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість на загальну суму 47224
грн.; № від 20.04.2011, яким визначено
позивачу суму податкового зобов'язання
по податку з доходів фізичних осіб на
загальну суму 94987, 92 грн.; № від
20.04.2011, яким визначено суму податкового
зобов'язання по податку на прибуток
(доходи) підприємств, що перебувають у
державній власності, на загальну суму
4593328 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 5.1, пп. 5.4.4, п. 5.4 ст. 5 Закону
України „Про оприбуткування прибутку
підприємств", занижено податок на
прибуток на загальну суму 2719882 грн.; п. 3.1
ст. 3, п. 6.1 ст. 6, пп. 7.2.3, п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4
ст. 7 Закону України №168/97-ВР „Про
податок на додану вартість", занижено
податок на додану вартість на загальну
суму 1486078,00 грн.; пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України №168/97-ВР „Про податок на додану
вартість", завищено податок на додану
вартість, що підлягає бюджетному
відшкодуванню в періоді, що
перевірявся, за грудень 2009 року на
загальну суму 4950 грн.; п. 15.1 ст. 1, пп. 4.2.9
"б" п. 4.2 ст. 4, пп. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8, п. 12.1 ст. 12
Закону України №889 „Про податок з
доходів фізичних осіб", допущено
порушення вимог податкового
законодавства під час перевірки питань
щодо правильності утримання та
своєчасності перерахування податку з
доходів фізичних осіб до бюджету в
періоді, що перевірявся, на суму 31662, 64
грн.

Стосовно заниження позивачем податку
на прибуток на загальну суму 2719882 грн.,
заниження податку на додану вартість
на загальну суму 1486078,00 грн. та
завищення податку на додану вартість,
що підлягає бюджетному відшкодуванню,
на загальну суму 4950 грн.

Позивачем включено до складу валових
витрат вартість маркетингових послуг у
сумі 2612613, 82 грн. та до складу
податкового кредиту по податку на
додану вартість в розмірі 216684 грн., по
послугах отриманих від нерезидентів
„Vinayak Holdings Ltd.", „Tivoh Universal Corp"
(Великобританія) та „Misper LLC" (США) за
договорами комісії згідно звітів
комісіонера.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
„Про податок на додану вартість",
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 названого
Закону податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог пп. 7.4.5 п. 7.4 цієї ж статті
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пп. 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств" валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

В силу вимог пп. 5.2.1 п. 5.2 цієї ж статті
Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону заборонено відносити до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

З наведених законодавчих положень
випливає, що право на зменшення об'єкта
оподаткування податку на прибуток та
податку на додану вартість на суму
понесених витрат надається
добросовісним платникам для
компенсації витрат, понесених у
процесі здійснення реальної
економічної діяльності, за умови
наявності належного документального
підтвердження виконання господарської
операції.

Судами попередніх інстанцій було
перевірено первинні бухгалтерські
документи (видаткові накладні,
платіжні доручення, акти виконаних
робіт тощо), які свідчать про виконання
в повному обсязі договорів з фізичними
особами підприємцями.

Надано акти здачі-прийняття робіт
(надання послуг) по реалізації товарів
згідно договорів посередництва
(комісії), видаткові накладні та
платіжні доручення, які підтверджують
перерахування позивачем комісійну
винагороду за надані послуги, пов'язані
з продажем продукції позивача.

Звіти комісіонерів про реалізацію
товару підтверджують виконання
підприємцями своїх зобов'язань за
укладеними договорами комісії,
накладні на повернення товару,
підтверджують те, що не весь товар, що
приймався на реалізацію підприємцями,
реалізовувався, що також пояснює
розбіжність в сумах, вказаних в
первинних документах.

Платіжними дорученнями та актами здачі
- прийняття робіт підтверджується
розмір винагороди, що є договірною
умовою і встановлюється за
домовленістю сторін.

Позивачем включено до складу валових
витрат витрати по отриманню
товарно-матеріальних цінностей від ТОВ
„Струмтех 2008" у березні 2010 року на
загальну суму 2369941, 88 грн., чим завищено
суму податкового кредиту на загальну
суму 394990, 31 грн., та від ТОВ „ТСЦ ЮГ" у
червні 2010 року на загальну суму 5243631,77
грн.

Державна податкова інспекція вважає,
що угоди не спрямовані на реальне
настання правових наслідків, а отже є
нікчемними.

За наявності документів, які
підтверджують фактичне отримання
позивачем товарів та використання їх у
власній господарській діяльності,
ненадання такого документу як
товарно-транспортна накладна, не може
бути єдиною підставою для висновків
про відсутність підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій з придбання товару, оскільки
відповідною транспортною
документацією обов'язково мають бути
підтверджені витрати з послуг по
перевезенню вантажів, а не послуги з
придбання товару.

За умови реального здійснення
господарської операції, яка призвела
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками товару
правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
валові витрати чи податковий кредит.

Платник податків (покупець товару) не
має обов'язку та повноважень
здійснювати контроль за дотриманням
постачальниками товару вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності тощо і в
подальшому зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на валові витрати чи
податковий кредит за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів. Такий платник не повинен
притягуватися до відповідальності в
тому випадку, якщо він здійснював
реальну господарську операцію.

Нереальність господарських операцій з
придбання платником податку товару,
укладення покупцем товару договору з
метою безпідставного формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та валових витрат з
понесених витрат за придбання товару
має підтверджуватися належними та
допустимими доказами і не може
ґрунтуватися на припущеннях. Самого по
собі факту відсутності транспортних
документів про перевезення товару при
факті оприбуткування покупцем товару
та наявності інших первинних
бухгалтерських документів щодо
господарської операції недостатньо
для висновку про безтоварність такої
операцій з придбання товару та
наявність у платника податків умислу
на укладення угоди з метою, суперечною
інтересам держави і суспільства.

Необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог ст. 228 Цивільного
кодексу України є її укладання з метою,
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства та наявність умислу хоча
б у однієї із сторін щодо настання
відповідних протиправних наслідків.
При цьому висновки про наявність такої
протиправної мети не можуть
ґрунтуватися на припущеннях, а можуть
ґрунтуватися лише на належних,
достатніх, а також тих доказах, які
одержані з дотриманням закону.

Судами попередніх інстанцій
встановлено факт оприбуткування
позивачем придбаних товарів та
використання їх у власній
господарській діяльності та чому він
залишив поза увагою досліджені судом
першої інстанції докази здійснення
позивачем господарської операції з
придбання товару: акти приймання
металобрухту, податкові та видаткові
накладні, які відповідають вимогам, що
висуваються ст. 9 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність" до первинних документів.

Стосовно завищення позивачем валових
витрат на суму 1922184 грн. по
кредиторській заборгованості по
взаємовідносинам з ТОВ „Метко" та з ТОВ
„Техенергоресурс".

Щодо встановленого відповідачем
порушення п. 5.1. ст. 5 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств" в результаті чого
позивачем не зменшено валові витрати
на вартість оприбуткованого та
неоплачуваного товару, позивач
зазначив, що нестягнута після
закінчення строків позовної давності
кредиторська заборгованість по
розрахункам з ТОВ „Метко" та ТОВ
„Техенергоресурс" була списана та
включена ним до складу валового доходу
у звітному періоді, у якому відбулося
таке списання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суду
приходить до висновку, що у податковому
періоді, на який припадає закінчення
терміну позовної давності, позивач
повинен включити до валових витрат
суми кредиторської заборгованості,
щодо якої закінчився термін позовної.

Що стосується обов'язку позивача
зменшити валові витрати, чинне
законодавство не містить застережень
щодо обов'язку платника податку за
наведених обставин здійснювати
будь-яке коригування у бік зменшення
валових витрат.

Стосовно не нарахування податкові
зобов'язання в сумі 1563887 грн. по
взаємовідносинам з ДК
„Укрспецекспорт", таким чином
неправомірно застосовано нульову
ставку податку на додану вартість, який
безпосередньо не здійснював ввіз та
вивіз майна за межі митної території
України.

Позивач за договором комісії є
стороною, яка безпосередньо
здійснювала ремонт товарів попередньо
ввезених на митну територію України, що
передбачає проведення комплексу
операцій з частковим або повним
відновленням виробничого ресурсу
об'єкта (або його складових частин),
визначеного нормативно-технічною
документацією.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком суду
попередніх інстанцій, стосовно того, що
позивачем виконано роботи в результаті
чого зроблено поліпшення стану
об'єкта, та вивезено його за межі митної
території України, що підтверджується
належним чином оформленими ВМД повинні
оподатковуватися за ставкою 0% у
відповідності до пп. 6.2.1 п. 6.2. ст. 6
Закону України „Про податок на додану
вартість".

Стосовно порушення позивачем п. 15.1 ст. 1,
пп. 4.2.9 "б" п. 4.2 ст. 4, пп. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8, п. 12.1
ст. 12 Закону України №889 „Про податок з
доходів фізичних осіб", допущено
порушення вимог податкового
законодавства на суму 31662,64 грн. за
вересень, листопад 2009 року, оскільки
позивачем не утримало податок з
доходів фізичних осіб з суми доходу,
виплаченого фізичним особам за продані
транспортні засоби, та не утримало
податок з доходів фізичних осіб з
наданих додаткових благ у вигляді
безоплатного одягу (а саме, надання
футболок у кількості 15 штук) та
неутримання позивачем податку з
доходів фізичних осіб з суми доходу,
виплаченого фізичним особам за продані
транспортні засоби.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що відповідно до п 9
Договору №Т2-1569 від 06.11.2009 продавець
самостійно сплачує податок з доходів
фізичних осіб.

Стаття 3 Цивільного кодексу України
прямо проголошує свободу договору
однією з головних загальних засад
цивільного законодавства.

Таким чином, податковими агентами є всі
юридичні особи, включаючи біржі,
комісійні магазини, авторинки тощо, та,
ані зазначений закон, ані Закон України
„Про товарну біржу" не містять
будь-яких виключень.

Стосовно не утримання позивачем
податку з доходів фізичних осіб з
наданих додаткових благ у вигляді
безоплатного одягу футболок у
кількості 15 штук.

Позивачем були придбані футболки у
кількості 15 штук на загальну суму 384, 29
грн. та видані працівникам
підприємства.

Відповідно до пп. 4.3.14. п. 4.3 ст. 4 Закону
України Закону України „Про податок з
доходів фізичних осіб", не включається
до складу загального місячного річного
оподатковуваного доходу вартість
безоплатного харчування, миючих та
знешкоджуючих засобів, а також
робочого одягу, взуття, засобів
індивідуального захисту, які надаються
працедавцем платнику податку
відповідно до Закону України „Про
охорону праці", та обмундирування,
отриманих у тимчасове користування
платником податку, який перебуває у
відносинах трудового найму з
працедавцем, що надає таке майно, за
переліком та граничними строками їх
використання відповідно до порядку, що
встановлені Кабінетом Міністрів
України.

Доказів віднесення виданого позивачем
одягу (футболок) до робочого одягу,
вартість яких не включається до складу
загального місячного річного
оподатковуваного доходу, позивачем не
надано.

Колегія судді погоджується з висновком
суду попередніх інстанцій стосовно
того, донарахування відповідачем
податку з доходів фізичних осіб за
вересень, листопад 2009 року, є
обґрунтованим та правомірним

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційні скарги
Державної податкової служби у
Харківській області, Західної
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Державної
податкової служби на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 24.11.2011 та
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.06.2012 у
справі № 2а-8669/11/2070 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Державної податкової
служби у Харківській області, Західної
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 24.11.2011 та
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12.06.2012 у
справі № 2а-8669/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення, але може
бути переглянута Верховним Судом
України з підстав та порядку,
передбачених статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді М.П. Зайцев
О.І. Степашко