Справа № 826/12612/14
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Шулежко В.П.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю
секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Інформаційні
комп'ютерні системи" на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 10 вересня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Приватного акціонерного товариства
"Інформаційні комп'ютерні системи" до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральнний офіс з
обслуговування великих платників
податків про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А

Позивач, Приватне акціонерне
товариство «Інформаційні комп'ютерні
системи», звернулось до суду із
адміністративним позовом до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників (далі
- відповідач) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення від 18.08.2014 року №
про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 796073,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10 вересня 2014 року в задоволенні вимог
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити вимоги адміністративного
позову в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
судом першої інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осі, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду першої
інстанції - скасуванню з ухваленням
нового рішення з таких підстав.

Згідно зі п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202
Кодексу адміністративного судочинства
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ПрАТ «Інком» ()
зареєстроване 12.06.1997 року, взято на
податковий облік в органах державної
податкової служби 09.07.1997 року ДПІ у
Солом'янському районі м. Києва за № 538.

У зв'язку з включенням до категорії
великих платників податків, позивача
зареєстровано як платника податків
24.02.2002 р. за № 15І у Міжрегіональному
головному управлінні Міндоходів -
Центральному офісі з обслуговування
великих платників.

Відповідачем на підставі пп.20.1.4 п.20.1
ст.20, 75.1.2 п.75,1, ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.81.1
ст.81 Податкового кодексу України та
відповідно до наказу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників від 14.07.2014 р. № 681
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ПрАТ «Інком» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по податку на додану
вартість по операціях з ТОВ «Фобос-О»
() за період 01.01.2014 р. по
28.02.2014 р.

За результатами проведення перевірки
складено акт від 31.07.2014 р. №
814/28-10-39-10/21670779, яким зафіксовані
встановлені порушення: п. 198.3., п. 198.6. ст.
198, п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
суму податку на додану вартість, що
підлягає сплаті в бюджет в періоді, що
перевірявся на суму 530 715 грн., у тому
числі, за січень 2014 року - на суму 520 861
грн., за лютий 2014 року - на суму 9 854 грн.

Висновки акту перевірки обґрунтовані
тим, що податковим органом встановлено
непідтвердження документально
господарських операцій по ланцюгу
постачання товарів (обладнання): ПрАТ
«Інком» - ТОВ «Фобос - О» - ТОВ «Авист» -
ТОВ «Леферо» - ТОВ «Горизонт -
Трейдінг».

На підставі висновків, викладених у
акті перевірки контролюючим органом
прийняте податкове
повідомлення-рішення від 18.08.2014 року №
, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 796 073 грн., в
тому числі за основним платежем - 530 715
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 265 358 грн.

Вважаючи, що податкове
повідомлення-рішення прийняте з
порушенням норм податкового
законодавства, позивач звернувся з
відповідним позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову погодився з
висновками акту перевірки відповідача
про відсутність факту реального
здійснення господарських операцій,
оскільки ці операції не підтверджено
належним чином відповідними
документами.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції та
зазначає наступне.

Суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Як вбачається з матеріалів справи,
висновок суду першої інстанції про
безтоварність укладених угод між
позивачем та ТОВ «Фобос-О» ґрунтується
лише на доводах відповідача,
викладених в акті перевірки від 03.04.2014
року №1015/26-55-22-07/38150128 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Фобос-О» щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період з 01.01.2014 р. по 28.02.2014
р.» та атах перевірки контрагенів ТОВ
«Фобос-О».

Однак, суд при вирішенні даної справи
враховує правову позицію Вищого
адміністративного суду України,
викладену ним в Інформаційному листі
від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10,
відповідно до якого процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи: встановлення факту здійснення
господарської операції; встановлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції; встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг) і
господарською діяльністю платника
податку; встановлення дотримання
платником податку спеціальних вимог
щодо документального підтвердження
сум податкового кредиту та/або
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість; встановлення факту
надмірної сплати податку на додану
вартість у ціні товарів (послуг), що
придбані платником податку.

Крім того, як зазначено в
Інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України від 02
червня 2011 року № 742/11/13-11, витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
основним видом діяльності позивача за
КВЕД-2010 є оптова торгівля комп'ютерами,
периферійним устаткуванням і
програмним забезпеченням.

Позивачем в перевіряємий період
сформовано податковий кредит за
рахунок здійснення господарських
операцій з ТОВ «Фобос-О» ().

Зокрема, ПрАТ Інформаційні комп'ютерні
системи» укладено із ТОВ «Фобос-О»
договори № Ф-012013 від 02.01.2013 року, № Ф-П0402
від 04.02.2013 року, № 010314-Ф від 03.01.2014 року.

Відповідно до умов договору № Ф-012013 від
02.01.2013 року, ПрАТ «Інком» (Покупець), в
особі директора Яковенко В.В., з однієї
сторони, та ТОВ «Фобос -О»
(Постачальник), в особі директора
Канцелярука О.Б., протягом строку дії
цього Договору Постачальник бере на
себе обов'язок за замовленнями Покупця
поставляти, а Покупець приймати та
оплачувати обладнання.

Відповідно до умов договору № Ф-П0402 від
04.02.2013 року, ТОВ «Фобос-О» (Виконавець)
зобов'язується надати ПрАТ «Інком»
(Замовник) послуги щодо замовлення та
надання Замовнику прав користування
(ліцензій), сертифікатів, оновлень,
кодів активації, кодів доступу, які
будуть вказані у додатках до цього
Договору, а Замовник зобов'язується
прийняти й оплатити послуги на умовах
даного Договору.

Послуги включають в себе: дії з
розміщення замовлень відповідно до
завдання та інтересів Замовника, а
також умов Договору, на отримання
майнових прав або поедут; дії,
спрямовані на забезпечення подальшого
передання Замовнику підтвердження
наданих майнових прав або прав на
отримання послуг.

На підтвердження реальності вказаного
договору та виконання своїх
зобов'язань позивачем надано копії
податкових накладних, видаткових
накладних, реєстр платежів, платіжних
доручень та копії актів
здачі-приймання.

Так, з вказаних актів вбачається, який
саме товар отримано позивачем, його
кількість та вартість. Наявні в
матеріалах справи акти в повній мірі
відображують зміст та обсяг
господарської операції, а тому
являються належними доказаним на
підтвердження реальності укладеного
договору.

Згідно умов договору № 010314-Ф від 03.01.2014
року, ПрАТ «Інком» (Покупець), в особі
директора Яковенко В.В., з однієї
сторони, та ТОВ «Фобос -О»
(Постачальник), в особі директора
Канцелярука О.Б., протягом строку дії
цього Договору Постачальник бере на
себе обов'язок за замовленнями Покупця
поставляти, а Покупець приймати та
оплачувати обладнання.

Так, на підтвердження права на
формування податкового кредиту
позивачем надано суду копії податкових
накладних, видаткових накладних,
реєстр платежів, платіжних доручень.

Разом з тим, на підтвердження
реальності та товарності укладених
угод позивачем також надано накладні
на отримання товару, відповідно до яких
вбачається яким саме товар отримано
позивачем від контрагента, його
кількість та ціна.

Крім того, з наданих позивачем
документів встановлено особу, що
отримувала товар за довіреність від
контрагента позивача, зокрема,
Вакуленко О.Б.

Позивачем також надано копію наказу
при прийом на роботу вказаної особи.

Також, на підтвердження переміщення
товару позивачем товарно-транспортні
накладні, в яких зазначено дату
переміщення товару (вантажу); пункт
навантаження, зокрема, м. Київ, вул.
Щорса, 31; пункт відвантаження, а саме: м.
Київ, вул. Смоленська, 31-33; також
товарно-транспортні накладні містять
відомості який саме товар перевозився,
його кількість.

Окрім того, відповідно до
товарно-транспортих накладних, товар
перевозився на автомобілі позивача -
Фольксваген Лт-46 НОМЕР_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
реєстрації транспортного засобу; водій
зазначено ОСОБА_5, який відповідно до
наказу про прийом на роботу працює у
позивача з 20.07.2009 року.

Разом з тим, згідно із Правилами
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затвердженими
наказом Міністерства транспорту
України від 14 жовтня 1997 року № 363, до
товарно-транспортних документів
належить товарно-транспортна накладна
- єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Таким чином, суд зазначає про те, що
товарно-транспортні накладні є
належними доказами факту
відвантаження, перевезення, прийняття,
обліку товарно-матеріальних цінностей.

Товарно-транспортна накладна є
первинним транспортним документом, на
підставі якого здійснюється
оприбуткування, оперативний та
бухгалтерський облік товару. У свою
чергу, на підставі даних
бухгалтерського обліку ведеться
податкова звітність, визначаються
об'єкти оподаткування.

Отже, надані представником позивача
документи містять у собі відомості,
фіксування яких є основним
призначенням таких документів про
зміст та обсяг господарської операції,
та в повній мірі підтверджують
товарність та реальність Укладених
договорів.

Також, слід зазначити, що на
підтвердження оплати за вказаними
договорами представник позивача надав
суду копії платіжних доручень та
реєстр сплати коштів з рахунку
позивача на рахунок ТОВ «Фобос-О».

Колегія суддів вважає, що копії
платіжних доручень є належним доказом
фактичного перерахування позивачем
коштів, оскільки вказані платіжні
документи містять відомості про їх
прийняття та проведення відповідною
банківською установою.

Факт безпосереднього зв'язку витрат з
господарською діяльністю платника
податків може бути встановлено з
урахуванням якісних характеристик
отриманих послуг, які б однозначно
свідчили про їх призначення для
використання в господарській
діяльності платника податків,
відповідали б змісту цієї діяльності.

Таким чином, враховуючи, предмет
спірних правочинів, беручи до уваги вид
діяльності позивача та його
контрагента, колегія суддів приходить
до висновку, що господарські операції
позивача з ТОВ "ФОБОС-О"
підтверджуються необхідними
документами.

Тобто, судом апеляційної інстанції
досліджено всі первинні документи
надані позивачем на підтвердження
реальності та товарності укладених
договорів, та колегія суддів вважає, що
аналіз зазначених вище документів
свідчить, що в них наявні всі необхідні
реквізити, яким має відповідати
первинний документ, відповідно до
вимог чинного законодавства. у
вказаних документах зафіксовано факти
здійснення господарських операцій

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність»передбачено, що первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Так, аналіз зазначених вище документів
свідчить, що в них наявні всі необхідні
реквізити, яким має відповідати
первинний документ, відповідно до
вимог чинного законодавства. Жодним
нормативним актом не визначено яким
має бути опис обсягу господарської
операції в первинному документі. В
актах зафіксовано факти здійснення
господарських операцій, а тому
позивачем належним чином підтверджено
правомірність віднесення витрат,
понесених позивачем у зв'язку із з
отриманням послуг від контрагентів, до
складу валових витрат.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що реальність та товарність
господарських операцій між позивачем
та контрагентом доведена позивачем, у
зв'язку з чим у позивача було право на
формування податкового кредиту та
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування по операціях з
вказаними контрагентами.

Також, отриманий від ТОВ «Фобос-О»
товар використано позивачем у власній
господарській діяльності. Так, зокрема,
позивачем надано суду апеляційної
інстанції в якості підтвердження
реальності господарських операцій із
TOB «Фобос-О» листи №11391 від 25.06.2014 р. та
№11983 від 09.07.2014 р., в яких міститься
інформація стосовно придбаного у TOB
«Фобос-О» товару, в тому числі
інформація стосовно подальшої
реалізації цього товару (перелік
покупців та загальні вартості
реалізації).

Вказані листи підтверджують факт
подальшої реалізації товару,
придбаного у TOB «Фобос-О» з 01.01.2014 р. по
28.02.2014 р., станом на період січень-лютий
2014р.

Щодо відповідальності позивача за
можливі протиправні дії його
контрагентів, то відповідно до ст. 47
Податкового кодексу України
відповідальність за неподання,
порушення порядку заповнення
документів податкової звітності,
порушення строків їх подання
контролюючим органом, недостовірність
інформації, наведеної у зазначених
документах несуть юридичні особи,
постійні представництва нерезидентів,
які відповідно до Кодексу визначені
платниками податків, а також їх
посадові особи. Отже, платник податку
несе самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремого платника
податків і не може автоматично
поширюватись на третіх осіб, у тому
числі на його контрагентів.

Так, до висновку про безтоварність
господарських операцій, відповідач
дійшов на підставі висновків акту від
03.04.2014 року №1015/26-55-22-07/38150128 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Фобос-О» щодо
підтвердження господарських відносин
платниками податків за період з 01.01.2014
р. по 28.02.2014 р.» та актів контрагентів
ТОВ «Фосбо-О», з яким сам відповідач не
мав господарських відносин взагалі.

Тобто, колегія суддів зазначає, що факт
порушення контрагентом своїх
податкових зобов'язань може бути
підставою для висновку про
необґрунтованість заявлених платником
податку вимог про надання податкової
вигоди - відшкодування ПДВ з державного
бюджету, якщо податковий орган доведе:
що платник податку діяв без належної
обачності й обережності і йому мало
бути відомо про порушення, які
допускали його контрагенти; або що
діяльність платника податку, його
взаємозалежних або афілійованих осіб
спрямована на здійснення операцій,
пов'язаних з наданням податкової
вигоди, переважно з контрагентами, які
не виконують своїх податкових
зобов'язань, зокрема у випадках, коли
такі операції здійснюються через
посередників. Дані обставини не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду спору як в суді першої, так і
апеляційної інстанцій.

Разом з тим, суд першої інстанції
помилково прийняв до уваги доводи
відповідача про відсутність ТОВ
«Фобос-О» за юридичною адресою,
оскільки в силу ст.18 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців" відомості
про юридичну особу, які внесені до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Разом з тим, в матеріалах справи
відсутні докази внесення змін до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.

Так, при розгляді справи судом
апеляційної інстанції було перевірено
чи мали операції між позивачем та його
контрагентами мали реальний товарний
характер, можливість здійснення таких
операцій з урахуванням оперативності
проведення операцій та віддаленості
контрагентів один від одного, подальше
використання позивачем отриманих
товарів.

При цьому, колегія суддів виходить з
того, що наявність у покупця належно
оформлених документів, які відповідно
до закону необхідні для віднесення
певних сум до податкового кредиту,
зокрема виданих продавцями податкових
накладних, не є безумовною підставою
для відшкодування податку на додану
вартість в подальшому, якщо податковий
орган доведе, що відомості в таких
документах не відповідають дійсності,
наприклад, у випадку, коли не
проводилися самі операції.

Крім того, згідно з рішенням
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії" (заява № 3991/03) зазначено, що у
разі якщо національні органи за
відсутності будь-яких вказівок на
безпосередню участь фізичної або
юридичної особи у зловживанні,
пов'язаним зі сплатою ПДВ, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке оподатковуваної ПДВ поставки,
який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Отже, Європейський Суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом.

Рішення Європейського Суду з прав
людини згідно зі статтею 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини» мають в Україні
значення джерела права. Більше того,
частина 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
вимагає врахування практики
Європейського Суду з прав людини при
вирішенні справ.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Докази подані
позивачем переконують в
обґрунтованості позовних вимог. Мету
та реальність здійснення позивачем
господарських операцій, на які платник
податку (позивач) посилається як на
підставу виникнення у нього права на
включення нарахованого ПДВ до
податкового кредиту, відповідачем
беззаперечними доказами спростовані
не були.

Обставини щодо фактичності здійснення
господарських операцій з придбання у
контрагента товарів (робіт, послуг), на
які платник податку посилається як на
підставу виникнення у нього права на
включення нарахованого (сплаченого)
податку на додану вартість до
податкового кредиту відповідачем не
спростовано

Колегія суддів зазначає, що для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції, тобто достовірні первинні
документи.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що відповідачем не
доведено, що зміст зазначених вище угод
не відповідають дійсним намірам сторін
щодо набуття цивільних прав і
обов'язків чи свідчить про намір сторін
ухилитися від оподаткування доходів,
отриманих внаслідок виконання
договорів або приховування дійсного
об'єкту оподаткування, зменшення бази
оподаткування, створення штучних
підстав для незаконного відшкодування
сум сплачених податків за рахунок
коштів бюджету, отримання незаконних
пільг з оподаткування тощо.

Суд першої інстанції правомірно
звертає увагу на те, що позивач, як
покупець, не може нести
відповідальності за неправомірні дії
контрагента.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що господарські операції
позивача здійснювалися в межах
звичайної господарської діяльності
обох підприємств, є реальними,
відповідають дійсному економічному
змісту та підтверджуються необхідними
документами, що є свідченням
добросовісності позивача при
здійсненні вказаних операцій.

А посилання представника відповідача
на акт перевірки контрагента позивача
та коригування його податкової
звітності не можуть бути прийняті
судом до уваги, так як жодним чином не
спростовують товарність та реальність
укладених угод, укладених позивачем.

Доводи та висновки відповідача
викладені у акті перевірки щодо
нереальності господарських операцій
позивача з контрагентами є такими, що
ґрунтуються на припущеннях
податкового органу та не підтверджені
відповідними доказами, так як судом
першої інстанції встановлено, що факт
здійснення господарських операцій
позивача із контрагентом
підтверджений наданими позивачем під
час перевірки первинними документами.

Враховуючи вищезазначене в сукупності,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що операції між позивачем та TOB
««ФОБОС-О» підтверджуються стосовно
врахування реального часу здійснення
операцій, місцезнаходження майна,
наявності трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для виконання такого постачання або
здійснення діяльності.

Таким чином, проаналізувавши наявні
матеріали справи та норми зазначеного
законодавства, колегія суддів вважає
неправомірними висновки відповідача,
викладені в Акті перевірки, а саме те,
що зазначені правовідносини позивача
із контрагентом ТОВ «ФОБОС-О» мали
виключно паперовий характер та були
спрямовані на отримання податкової
вигоди, оскільки товарність укладених
угод підтверджена матеріалами справи.

Згідно ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень суд перевіряє чи вчинені
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, визначений Конституцією і
законами України.

З огляду на вищезазначене позовні
вимоги підлягають задоволенню,
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення скасуванню.

Відповідно до ст. 159 КАС України
законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Таким чином апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення у справі про
відмову у задоволенні позову.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції порушені норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, що є
підставою для скасування судового
рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду.

Таким чином вимоги апеляційної скарги
підлягають задоволенню, а рішення суду
першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Інформаційні
комп'ютерні системи" - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 10 вересня 2014 року -
скасувати.

В цій частині прийняти нове рішення,
яким позов Приватного акціонерного
товариства "Інформаційні комп'ютерні
системи" до Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - Центральнний
офіс з обслуговування великих
платників податків про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
задовольнити.

Визнання протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральнний офіс з
обслуговування великих платників
податків від 18.08.2014 року № .

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів із
дня складання у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України у
порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Повний текст виготовлено 12 листопада
2014 року.

Головуючий суддя

Земляна Г.В.

Судді:

Горбань Н.І.

Межевич М.В.