Справа № 1516/1629/12
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 р.м.ОдесаСправа № 1516/1629/12

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції:
Драгомерецька(Кривощенко) Катерина
Петрівна Одеський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача - Косцової І.П.

суддів - Стас Л.В.

- Турецької І.О.

за участю секретаря - Заболотної
Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3,
Косівської сільської ради Котовського
району Одеської області на постанову
Котовського міськрайонного суду
Одеської області від 31 жовтня 2012 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_4 до Косівської сільської ради
Котовського району Одеської області,
3-тя особа ОСОБА_3 про визнання
протиправними та скасування рішень
сільської ради, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду першої
інстанції з позовом, в якому просив
визнати протиправними та скасувати
рішення Косівської сільської ради
Котовського району Одеської області №
14 від 18.03.1994 року, № 05 від 29.10.1998 року та
№ 131 від 17.02.2012 року.

В обґрунтування позову зазначено, що
надавши у 1994 році дозвіл ОСОБА_3 на
будівництво будинку, Косівська
сільська рада не виділила на
місцевості земельну ділянку та не
врахувала, що ця ділянка, з урахуванням
меж прибережної смуги, встановлених
положеннями Водного кодексу України,
фактично накладається на належну йому
земельну ділянку, чим суттєво
порушується його право користування
землею. Крім цього позивач вказує, що
відповідач не мав законних підстав для
прийняття оскаржуваного рішення від
17.02.2012 року.

Постановою Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 31 жовтня 2012
року позов задоволено в повному обсязі.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та
Косівська сільська рада ставлять
питання про скасування судового
рішення з ухваленням нової постанови
про відмову у задоволені позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції фактичних
обставин справи та правильність
застосування ним норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
28.10.1988 року між ОСОБА_4 та колгоспом ім.
Радянської Армії укладено договір,
згідно якого за ОСОБА_4 закріплено
земельну присадибну ділянку площею 0,15
га (а.с.10 т.1).

29.10.1988 року за договором
купівлі-продажу, який зареєстровано за
№ 98, позивач придбав у ОСОБА_5 будинок в
с. Коси Котовського району, а рішенням
виконавчого комітету Косівської
сільської ради від 16.05.1997 року,
затвердженого розпорядженням
Котовської районної державної
адміністрації № 243/97 від 10.07.1997 року,
ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво
житлового будинку з господарськими
будівлями на земельній ділянці площею
0,20 га в с. Коси Котовського району (а.с.
11,21 т.1, 32 т.2).

Рішенням Косівської сільської ради від
07.05.2003 року ОСОБА_4 додатково виділено
земельну ділянку площею 0,05 га (а.с.236 т.1)

Рішенням Косівської сільської ради від
01.10.2010 року № 413 ОСОБА_4 передано
безоплатно у власність земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка) площею 0,25 га, яка
розташована по АДРЕСА_1 та зобов'язано
землекористувача виготовити
правовстановлюючи документи на
земельну ділянку (державний акт) (а.с.6
т.1).

Рішенням Котовського районного суду
від 07.03.2012 року за ОСОБА_4 визнано право
приватної власності на житловий
будинок з відповідними господарчими
будівлями і спорудами, розташований на
земельній ділянці площею 0,25 га по
АДРЕСА_1 (а.с.4 т.1).

Сторонами у справі не заперечується
той факт, що житловий будинок, який
належить ОСОБА_4 на праві власності,
збудовано та знаходиться саме на
земельній ділянці, закріпленій за ним
колгоспом ім. Радянської Армії, а також
додатково наданої рішенням
відповідача.

Таким чином колегією суддів
встановлено, що позивач на законних
підставах користується земельною
ділянкою площею 0,25 га, яка розташована
по АДРЕСА_1, проте на момент розгляду
справи судом першої інстанції
державний акт про право власності на цю
земельну ділянку ним не отримано.

З матеріалів справи також вбачається,
що рішенням правління колгоспу ім.
Радянської Армії від 13.03.90 року, яке
затверджено загальними зборами 26.05.1990
року, за ОСОБА_3 закріплено присадибну
земельну ділянку у зв'язку з придбанням
будинку під дачу, площею 0,15 га
(протоколи № 4, № 2) (а.с.162-168 т.1).

Рішенням Косівської сільської ради від
18.03.1994 року ОСОБА_3 надано дозвіл на
будівництво дачного будинку на
виділеній йому земельній ділянці (а.с.24
т.1).

Рішенням виконавчого комітету
Косівської сільської ради від 29.10.1998
року ОСОБА_3 надано дозвіл на
приватизацію земельної ділянки під
дачу площею 0,12 га, а 0,03 га закріплено за
ним у довгострокове користування (а.с.5
т.1), проте рішенням Косівської
сільської ради № 79 від 21.09.2011 року у
вищевказане рішення виконкому внесено
зміни, ОСОБА_3 передано безоплатно у
власність земельну ділянку для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,15 га, яка розташована по
АДРЕСА_1 (а.с. 51 т.1).

Рішенням Косівської сільської ради від
17.02.2012 року № 131 підтверджено право
власності ОСОБА_3 на земельну ділянку
площею 0,15 га, яка розташована по
АДРЕСА_1, зафіксовано факт незаконного
самозахвату земельної ділянки площею
0,15 га ОСОБА_4 та зобов'язано останнього
повернути ОСОБА_3 само зайняту земельну
ділянку (а.с. 53 т.1).

Предметом спору у даній справі є
правомірність рішень Косівської
сільської ради щодо розпорядження
землями територіальної громади, якими,
на думку позивача, порушуються його
права користування землею, гарантовані
Конституцією та законами України.

З урахуванням рішення Конституційного
суду України від 01.04.2010 року № 10-рп/2010
щодо вирішення земельних спорів,
колегія суддів вважає, що зазначений
спір є публічно-правовим і розглянутий
судом першої інстанції з додержанням
правил предметної підсудності.

Вирішуючи спір по суті із задоволенням
позовних вимог, суд першої інстанції
поновив позивачеві строк звернення до
суду та виходив з того, що оскаржувані
рішення суб'єкта владних повноважень
прийняті з порушенням прав та
інтересів позивача щодо володіння,
користування та розпорядження
належною йому земельною ділянкою, без
дотримання необхідного балансу між
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів позивача і цілями,
для досягнення яких спрямовані ці
рішення.

Проте колегія суддів висновок суду
першої інстанції щодо наявності
підстав для скасування всіх
оскаржуваних рішень відповідача та
мотивів, за якими ці рішення скасовано,
вважає помилковим, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 1 ст.6 КАС України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Надаючи правову оцінку
оскаржуваному рішенню Косівської
сільської ради від 18.03.1994 року, колегія
суддів зазначає про таке.

Засади місцевого та
регіонального самоврядування на
момент прийняття цього рішення
регулювались Законом України «Про
місцеві Ради народних депутатів та
місцеве і регіональне самоврядування»
від 7 грудня 1990 року N 533-XII.

Згідно положень статті 1
зазначеного Закону місцеве
самоврядування в Україні - це
територіальна самоорганізація
громадян для самостійного вирішення
безпосередньо або через органи, які
вони обирають, усіх питань місцевого
життя в межах Конституції України,
законів України та власної
фінансово-економічної бази.
Територіальну основу місцевого
самоврядування становлять сільрада,
селище, місто. Органами місцевого
самоврядування є сільські, селищні,
міські Ради народних депутатів.

Відповідно до ст.18 цього Закону
Ради народних депутатів у межах своєї
компетенції самостійно вирішують
питання місцевого значення виходячи з
інтересів громадян, які проживають на
їх території, та державних інтересів,
забезпечують виконання Конституції та
законів України, комплексний
соціально-економічний розвиток на
своїй території, здійснюють
керівництво підприємствами
(об'єднаннями), організаціями і
установами, які є їх комунальною
власністю.

Колегією суддів встановлено, що в
матеріалах справи відсутній текст
рішення Косівської сільської ради від
18.03.1994 року, проте міститься архівна
довідка від 16.05.2011 року (а.с.24 т.1), в якій
зазначено про наявність в документах
архівного фонду протоколу 14 сесії
Косівської сільської ради від 18.03.1994
року, де зафіксовано про прийняття
радою рішення про надання ОСОБА_3
дозволу на будівництво дачного будинку
на виділеній йому земельній ділянці.

Колегія суддів звертає увагу на
ту обставину, що зазначеним рішенням
Косівська сільська рада не вирішувала
питання про передачу третій особі
земельної ділянки, мова йшлася лише про
надання дозволу на будівництво об'єкту
нерухомості на вже виділеній ділянці,
яка, як вже зазначалося вище,
перебувала у користуванні ОСОБА_3 на
підставі рішень правління та загальних
зборів членів колгоспу ім. Радянської
Армії ще з 1990 року.

Таким чином колегія суддів
приходить до висновку, що зазначене
рішення ніяким чином не порушує прав
позивача щодо володіння, користування
та розпорядження належною йому
земельною ділянкою.

До того ж, в цьому рішенні
відсутні будь-які посилання на місце
розташування земельної ділянки, на
якій ОСОБА_3 дозволено будувати дачний
будинок, а відтак, твердження позивача,
що оскаржуваним рішенням порушуються
його права щодо землекористування не
знайшли свого підтвердження в ході
розгляду справи судом апеляційної
інстанції.

Оцінюючи доводи позивача щодо
протиправності рішення Косівської
сільської ради від 29.10.1998 року, колегія
суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до п. 34 ч.1 ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної,
міської ради вирішуються відповідно до
закону питання регулювання земельних
відносин.

Як вбачається з матеріалів
справи, рішення № 05 від 29.10.1998 року
приймалось не Косівькою сільською
Радою, а її виконавчим комітетом (а.с.5
т.1).

В свою чергу, повноваження виконавчих
органів сільських, селищних, міських
рад у сфері регулювання земельних
відносин та охорони навколишнього
природного середовища врегульовані
ст.33 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Положеннями зазначеної норми Закону не
передбачено повноважень виконавчого
органу сільської ради вирішувати
питання щодо приватизації громадянами
земельних ділянок та закріплення їх у
довгострокове користування.

Як вже зазначалося вище, вирішення
таких питань віднесено до виключної
компетенції сільської ради.

Отже, колегія суддів зазначає, що
рішення виконавчого комітету
Косівської сільської ради № 05 від
29.10.1998 року в частині надання ОСОБА_3
дозволу на приватизацію земельної
ділянки під дачу розміром 0,12 га та 0,03 га
для її обслуговування було прийнято з
перевищенням наданих законом
повноважень та є незаконним.

Разом з цим, колегією суддів
встановлено, що рішенням Косівської
сільської ради № 79 від 21.09.2011 року (а.с.51
т.1) у вищевказане рішення виконкому
внесено зміни, ОСОБА_3 передано
безоплатно у власність земельну
ділянку для ведення особистого
селянського господарства площею 0,15 га,
яка розташована по АДРЕСА_1.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання щодо скасування
актів виконавчих органів ради, які не
відповідають Конституції чи законам
України, іншим актам законодавства,
рішенням відповідної ради, прийнятим у
межах її повноважень.

Колегія суддів зазначає, що Косівська
сільська рада рішенням від 21.09.2011 року
фактично скасувала рішення свого
виконавчого комітету від 29.10.1998 року та
через 13 років прийняла нове рішення
стосовно передачі ОСОБА_3 земельної
ділянки.

Оскільки позивач не оскаржує зазначене
рішення відповідача, колегія суддів не
дає йому правової оцінки та зазначає,
що за таких обставин відсутній предмет
спору, адже рішення виконкому
Косівської сільської ради № 05 від
29.10.1998 року вже фактично скасовано та не
має юридичної сили.

При цьому колегія суддів звертає увагу
також на ту обставину, що Косівська
сільська рада, під час розгляду даної
справи в суді апеляційної інстанції,
тобто за наявності спору щодо
правомірності рішення про передачу
спірної земельної ділянки, 25.11.2013 року
прийняла рішення № 257- VI, яким скасувала
своє ж рішення № 79 від 21.09.2011 року та
залишила за ОСОБА_3 право користування
на земельну ділянку площею 0,15 га, як це
було прийнято рішенням колгоспу ім.
Радянської Армії у 1990 році.

З урахуванням положень ч.2 ст.11 КАС
України щодо розгляду
адміністративних справ в межах
позовних вимог, а також того, що це
рішення прийнято відповідачем вже
після розгляду справи судом першої
інстанції, колегія суддів позбавлена
можливості надати правову оцінку цьому
рішенню відповідача, адже його
правомірність не є предметом даного
спору.

Що стосується оскаржуваного рішення
Косівської сільської ради від 17.02.2012
року № 131, колегія суддів приходить
до висновку, що воно підлягає
скасуванню, з огляду на наступне.

Повноваження сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
врегульовані ст.12 Земельного кодексу
України, при цьому положеннями цієї
статті не передбачено таких
повноважень, як підтвердження права
власності громадян на земельну
ділянку.

В свою чергу, підстави набуття права на
землю із земель державної та
комунальної власності, порядок
безоплатної приватизації земельних
ділянок громадянами та порядок надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності у користування
врегульовані ст.ст. 116, 118, 123 Земельного
кодексу України, якими передбачено
чітку процедуру дій як зацікавлених в
отриманні земельної ділянки осіб, так і
органів місцевого самоврядування щодо
передачі земельних ділянок у власність
чи користування.

Без дотримання зазначеними суб'єктами
хоча б однієї умови, визначеної чинним
законодавством, прийняття
відповідного рішення суперечитиме
Закону та не може вважатися
правомірним.

Оскільки відповідачем не доведено в
судовому засіданні, що ОСОБА_3 у
встановленому законом порядку набув
право власності на земельну ділянку
площею 0,15 га по АДРЕСА_1, підтвердження
цього права оскаржуваним рішенням є
незаконним, тому це рішення підлягає
скасуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що при розгляді
справи судом першої інстанції порушено
норми матеріального та процесуального
права, не повною мірою досліджені
фактичні обставини справи, а
встановленим обставинам надано
невірну правову оцінку, що є підставою
для скасування ухваленого у справі
рішення.

Що стосується клопотань відповідача у
справі та представника третьої особи -
ОСОБА_7 щодо стягнення з позивача
судових витрат, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.50 КАС України
сторонами в адміністративному процесі
є позивач та відповідач.

Треті сторони у справі без самостійних
вимог мають окремий статус, визначений
ст.53 КАС України.

Види судових витрат та порядок їх
розподілу врегульований ст..ст.87-98 КАС
України.

Положеннями зазначених правових норм
не передбач відшкодування судових
витрат суб'єкту владних повноважень та
третій особі без самостійних вимог.

Таким чином заявлені клопотання
Косівської сільської ради та
представника третьої особи ОСОБА_7
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.3 ч.1 ст. 198, ст.202,
ч.2 ст.205, ст.ст. 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, Косівської
сільської ради Котовського району
Одеської області - задовольнити
частково.

Постанову Котовського району Одеської
області від 31 жовтня 2012 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Косівської сільської ради Котовського
району Одеської області, 3-тя особа
ОСОБА_3 про визнання протиправними та
скасування рішень сільської ради -
скасувати.

Ухвалити у справі нову постанову, якою
позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Косівської сільської ради
Котовського району Одеської області
від 17.02.2012 року № 131в частині
підтвердження права власності ОСОБА_3
на земельну ділянку площею 0,15 га, яка
розташована в АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня
виготовлення повного тексту постанови.

Суддя - доповідач:
І.П. Косцова

Судді:
І.О. Турецька

Л.В. Стас.