Справа № К/9991/40133/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/40133/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В.
(доповідач),
суддів:Ситникова О.Ф., Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Управління праці
та соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради Донецької
області про визнання неправомірними
дій, зобов'язання провести перерахунок
та виплату допомоги по догляду за
дітьми до досягнення ними трирічного
віку, за касаційною скаргою Управління
праці та соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради Донецької
області на постанову
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
21 травня 2009 року та ухвалу Апеляційного
суду Донецької області від 12 травня 2011
року, -

встановив:

У листопаді 2008 року ОСОБА_4 звернулася в
суд з позовом, у якому, після уточнення
у квітні 2009 року позовних вимог,
просила визнати дії Управління праці
та соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради Донецької
області неправомірними, стягнути з
відповідача на її користь недоплачену
допомогу по догляду за дитиною ОСОБА_5
до досягнення ним трирічного віку за
період з квітня 2007 року по вересень 2008
року в розмірі 6499,61 гривень і
зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради Донецької
області виплачувати допомогу по
догляду за дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до
досягнення ними трирічного віку у
відповідності до діючого
законодавства.

Постановою Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 21 травня 2009 року
позов задоволено частково. Визнано
неправомірними дії Управління праці та
соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради Донецької
області щодо невиплати в повному
обсязі позивачеві допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 1 листопада
2007 року по 31 грудня 2007 року. Стягнуто з
відповідача за рахунок коштів
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_4 недоотриману суму щомісячної
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку за
період з 1 листопада 2007 року по 31 грудня
2007 року, із розрахунку встановленого
законом з 1 жовтня 2007 року прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років у
сумі 470 гривень, у розмірі 655,85 гривень. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 4 листопада
2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
залишено без задоволення, а постанову
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
21 травня 2009 року - без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 12 травня 2011 року апеляційну
скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Орджонікідзевського
району Маріупольської міської ради
Донецької області залишено без
задоволення, а постанову
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
21 травня 2009 року - без змін.

У касаційній скарзі Управління праці
та соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради Донецької
області, посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати постанову
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
21 травня 2009 року та ухвалу Апеляційного
суду Донецької області від 12 травня 2011
року і прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що з 9 липня 2007
року відновлена дія статті 15 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-ХII,
за якою ОСОБА_4 мала у 2007 році право на
отримання допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі встановленого законом
прожиткового мінімуму для дітей віком
до 6 років. Однак оскільки позивач
звернулася до суду 27 листопада 2008 року,
і поважні причини пропуску строку
звернення до адміністративного суду
відсутні, то вона має право на
отримання допомоги по догляду за
дитиною ОСОБА_5 до досягнення ним
трирічного віку у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років лише
за період з 1 листопада 2007 року по 31
грудня 2007 року. Позовні вимоги щодо
стягнення недоплаченої допомоги за
період з 1 січня 2008 року по вересень 2008
року включно та надалі задоволенню не
підлягають, оскільки вказана допомога
у 2008, 2009 роках позивачеві була
встановлена не менше 130 гривень
щомісяця, тобто відповідно до вимог
чинного законодавства. При цьому суд
першої інстанції відмітив, що суд
захищає тільки порушені права і
позивач не може знати чи буде порушено
її право у майбутньому.

Переглядаючи постанову
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
21 травня 2009 року, Донецький апеляційний
адміністративний суд та Апеляційний
суд Донецької області погодилися із
висновками суду першої інстанції,
залишивши апеляційні скарги позивача
та відповідача без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно частин 1, 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

За перевіркою матеріалів справи
вбачається, що позивач є матір'ю ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
знаходилась на обліку в Управлінні
праці та соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради Донецької
області, є застрахованою особою в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Оскільки у справі, що розглядається,
спір виник з приводу виплати допомоги
особі, яка застрахована в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, то ухвалюючи
рішення суди попередніх інстанцій
помилково не врахували того, що до 1
січня 2008 року - дати набрання чинності
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
від 28 грудня 2007 року № 107-VI -
правовідносини щодо виплати допомоги
регулювалися Законом України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми», дія
якого поширювалася на осіб, не
застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13), і
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» від 18 січня 2001 року № 2240-III,
який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб. Розмір допомоги також визначався
цими законами.

Так, статтею 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» було передбачено, що
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності (далі
- Фонд), але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Пунктом 7 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» від
19 грудня 2006 року № 489-V з метою
приведення окремих норм законів у
відповідність із цим Законом зупинено
на 2007 рік дію статей 41 і 43 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням».

Положення пункту 7 статті 71 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» визнано таким, що не
відповідає Конституції України (є
неконституційним) в частині зупинення
на 2007 рік дії статей 41, 43 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» щодо встановлення розміру
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, згідно
з Рішенням Конституційного Суду
України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007.

Відповідно до частини 2 статті 152
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, в період з 9 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року особам, застрахованим в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку мала
нараховуватися та виплачуватися у
відповідності до статті 43 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» у розмірі, що
встановлюється правлінням Фонду, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» були
внесені відповідні зміни до Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» і Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням». Зокрема, змінами до статті
13 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми», його дію
поширено на застрахованих осіб.
Частину 1 статті 15 вказаного Закону
викладено в такій редакції: «Допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі, що
дорівнює різниці між прожитковим
мінімумом, встановленим для
працездатних осіб, та середньомісячним
сукупним доходом сім'ї в розрахунку на
одну особу за попередні шість місяців,
але не менше 130 гривень», а пункт 3
розділу VIII «Прикінцеві положення»
цього Закону у такій редакції:
«Допомога по догляду за дитиною до
досягнення

нею трирічного віку надається у
розмірі, що дорівнює різниці між: з 1
січня 2008 року - 50 відсотками, з 1 січня 2009
року - 75 відсотками, з 1 січня 2010 року - 100
відсотками прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
та середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців». Із Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» було виключено статті 40-44.

Конституційний Суд України Рішенням
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав
неконституційними низку положень
Закону України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України», в тому числі й пункт 25
розділу ІІ цього Закону щодо
виключення статей 40-44 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням». При цьому пункт 23 розділу
ІІ вказаного Закону щодо внесення змін
до Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми»
неконституційним визнано не було.

Пункт 2 розділу ІІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України»
передбачав, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з 22 травня 2008 року існувало
дві законодавчі норми щодо виплати
допомоги по догляду за дитиною, а саме:
стаття 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням», яка врегульовувала
питання щодо виплати допомоги особам,
які застраховані в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, і стаття 15
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» у редакції Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», яка
поширювала свою дію на осіб (одного з
батьків дитини, усиновлювача, опікуна,
бабу, діда або іншого родича), які
фактично здійснюють догляд за дитиною,
незалежно від того, чи застраховані
вони у зазначеній системі страхування
(стаття 13 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми»).

На відносини, пов'язані із виплатою
допомоги особі, яка застрахована в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування, у
період з 22 травня 2008 року поширюються
норми спеціального закону, яким є Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням», відповідно до статті 43
якого допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі, що встановлюється
правлінням Фонду, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Щодо посилання судом першої інстанції
при вирішення спірних правовідносин на
положення статті 46 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2009 рік» від
26 грудня 2008 року № 835-VI, яких
дотримувався відповідач при виплаті
позивачеві допомоги по догляду за
дітьми до досягнення ними трирічного
віку, то слід зазначити на наступне.

Статтею 46 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2009 рік»
передбачено, що у 2009 році допомога при
народженні дитини та по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку відповідно до Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» та
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» призначається і
здійснюється в розмірах і порядку,
визначених Кабінетом Міністрів
України.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2001 року
№ 1751 саме на виконання Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з дітьми»
(пункт 1 Порядку). Новий акт Уряду на
виконання статті 46 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2009 рік» не
приймався.

Крім того, за змістом пункту 17
вказаного Порядку право на виплату
допомоги мають особи, зазначені в
статті 13 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми», яка на час
виникнення спірних відносин
поширювала свою дію щодо виплати
допомоги лише на незастрахованих осіб.

Розміри і порядок виплати допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» на виконання статті 46
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2009 рік» Кабінет Міністрів
України не визначав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що висновки судів попередніх
інстанцій у справі, що розглядається,
не ґрунтуються на правильному
застосуванні ними норм матеріального
права.

Разом з тим, суд першої інстанції
помилково обрав такий спосіб захисту
порушених прав позивача, як стягнення з
Управління праці та соціального
захисту населення Орджонікідзевського
району Маріупольської міської ради
Донецької області недоплаченої
допомоги за період з 1 листопада 2007 року
по 31 грудня 2007 року в конкретно
визначеній грошовій сумі, оскільки
адміністративний суд не може
перебирати на себе функцію органу, на
який законодавством покладено
повноваження щодо нарахування такої
допомоги.

Крім того, слід вказати на те, що згідно
частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час звернення до
суду із вказаним позовом та розгляду
справи судом першої інстанції) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення до суду із вказаним позовом
та розгляду справи судом першої
інстанції) пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою
для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідач, заперечуючи проти
адміністративного позову, вказував на
пропущення позивачем строк звернення
до суду.

ОСОБА_4 звернулася до
адміністративного суду із позовом про
стягнення недоплаченої допомоги
починаючи з квітня 2007 року - 27 листопада
2008 року, а тому, вирішуючи цей спір, суд
першої інстанції вірно врахував
пропущення позивачем строку звернення
до адміністративного суду щодо частини
позовних вимог, однак помилково
визначив період задоволення позовних
вимог починаючи з 1 листопада 2007 року.

Судове рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
процесуального закону і всебічно
перевіривши обставини, вирішив спір у
відповідності з нормами матеріального
права, а обґрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Враховуючи вищевикладене, судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій не можна вважати законними
та обґрунтованими, і що такі ухвалені
при дотриманні норм матеріального та
процесуального права, а тому, у
відповідності до вимог частин 1, 2
статті 220, частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що постанова
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
21 травня 2009 року, ухвала Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 4 листопада 2009 року та ухвала
Апеляційного суду Донецької області
від 12 травня 2011 року підлягають
скасуванню із направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Орджонікідзевського району
Маріупольської міської ради Донецької
області - задовольнити частково.

Постанову Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 21 травня 2009 року,
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 4 листопада
2009 року та ухвалу Апеляційного суду
Донецької області від 12 травня 2011 року -
скасувати, а справу за позовом ОСОБА_4
до Управління праці та соціального
захисту населення Орджонікідзевського
району Маріупольської міської ради
Донецької області про визнання
неправомірними дій, зобов'язання
провести перерахунок та виплату
допомоги по догляду за дітьми до
досягнення ними трирічного віку -
направити до суду першої інстанції на
новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Ситников О.Ф.

Стародуб О.П.