Справа № 702/984/14-а
Суддя: Бурлака М. В.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №702/984/14-а
Провадження №6-а/702/13/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про зміну способу та порядку виконання
рішення суду

19 листопада 2014 року

м.Монастирище

Монастирищенський районний суд
Черкаської області м.Монастирище в
складі:

головуючого-судді- Бурлаки
М.В.

при секретарі- Шмунь Л.І.

заявник- не з»явилася.

представники- не з»явилися

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
м.Монастирище подання відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Черкаській області про заміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення у
адміністративній справі № 702/160/14-а в
порядку ст. 263 КАСУ

в с т а н о в и в :

Відділ примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Черкаській
області 26.08.2014 року звернувся до суду
із поданням про встановлення чи зміну
способу і порядку виконання рішення
суду в адміністративній справі.

Просить змінити спосіб і порядок
виконання постанови суду, на підставі
якої Монастирищенським районним судом
видано виконавчий лист № 702/160/14-а про
зобов'язання посадових осіб УПФУ в
Монастирищенському районі Черкаської
області виплатити ОСОБА_1 доплату по
перерахунку її пенсії за період з 19.04.10
по 19.11.10 року у сумі 24486,31 грн. шляхом
винесення рішення про стягнення
нарахованої Управлінням ПФУ суми
перерахунку 24486,31 грн. на користь
стягувача.

На адресу суду 01.09.2014 року
від управління Пенсійного фонду
України в Монастирищенському районі
Черкаської області надійшло
заперечення на дане подання, в якому
зазначено, що постанова відділу
примусового виконання рішень
управління ДВС головного управління
юстиції у Черкаській області (надалі -
Відділ) отримана їхньою стороною 11.08.2014
року, листом від 11.08.2014 року №2543/07.
Відділ було поінформовано про
виконання постанови ще у минулому
періоді управлінням ПФУ та надано всі
підтверджуючі документи їхній стороні,
крім того було зазначено, що у
виконавчому документі судом було
допущено судову описку і їх стороною
подано з даного приводу заяву згідно
норм ст. 169 КАСУ.

Тобто, роблять висновок про те, що
Відділ повинен був призупити виконавче
провадження до усунення судом даної
описки.

Крім того, п. 2 даної постанови Відділу
визначено: "Боржнику самостійно
виконати: в 7 дений термін з моменту
винесення (отримання) ПОСТАНОВИ ПРО
ВІДКРИТТЯ ВИКОНАВЧОГО ПРОВАДЖЕННЯ.

Але, заява до суду про зміну
способу виконня судового рішення
датована від 14.08.2014р. №4720/2.1-28, тобто
Відділ не надав стороні боржника 7 днів
на добровільне виконання рішення суду,
не призупинив провадження до розгляду
судом заяви у порядку ст. 169 КАСУ, не
отримав ухвали про усунення судової
описки та не роз"янив стороні
стягувана, що на підставі даної ухвали
він повинен витребувати виконавчий
лист по справі з новим (правильним)
періодом до виконання.

З даних фактів видно протиправність та
прямий умисел щодо порушення норм
матеріального та процесуального права
Відділом.

Зазначеним фактам при розгляді даної
заяви, просять дати правову оцінку і
винести по ним окреме судове рішення.
По самій заяві потрібно зазначають
наступне: змінювати резолютивну
частину судового рішення, яке вже
набрало чинності не передбачено
чинними нормами КАСУ, тим паче, що і
предмет позову не стосувався вимог
відносно стягнення, а визначення було:
"нарахувати та виплатити". Зазначена
правова позиція роз»яснена та
розтлумачена в листі Вищого
адміністративного суд у України N
483/12/13-12 від 13.06.2012 року «Щодо розгляду та
вирішення справ, пов'язаних із
нарахуванням та виплатою соціальних
платежів дітям війни та особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», де п.п. 5 та 6 визначено:

«… Установивши, що відповідачі
порушили норми права, які регулюють
спірні відносини, адміністративний суд
повинен визнати такі дії протиправними
і зобов'язати відповідачів здійснити
нарахування та виплату належних сум
відповідно до закону, а не ухвалювати
рішення про стягнення конкретних сум».

Це правило підлягає застосуванню під
час вирішення питання про зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення».

Враховуючи зазначене та керуючись
ст.ст. 167 та 263 Кодексу
адміністративного судочинства
України, листом ВАСУ N483/12/13-12 від 13.06.2012
року «Щодо розгляду та вирішення справ,
пов'язаних із нарахуванням та виплатою
соціальних платежів дітям війни та
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»»

Просять відмовити у
задоволенні заяви відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
головного управління юстиції у
Черкаській області про встановлення чи
зміну способу і порядку виконання
рішення суду у справі №702/160/14-а
повністю.

Дати правову оцінку діям посадових
осіб відділу примусового виконання
рішень управління ДВС головного
управління юстиції у Черкаській
області під час вчинення ними дій у
виконавчому провадженні №44288197 по
справі №№702/160/14-а згідно фактів
наведених вище та винести з цього
приводу окреме судове рішення.

Заявляють клопотання про судовий
розгляд даної заяви за відсутності
представника нашої сторони.

На адресу суду 12.09.2014 року від ОСОБА_1
надійшла заява - клопотання, в яких
зазначено, що до неї, як до сторони
судового спору (матеріали справи
702/160/14-а), надійшло подання (заява)
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Черкаській області про встановлення чи
зміну способу і порядку виконання
рішення суду у справі 702/160/14-а в порядку
ст. 263 Кодексу адміністративного
судочинства України.

В зазначеному поданні (заяві) державний
виконавець просить змінити спосіб і
порядок виконання постанови суду, на
підставі якої Монастирищенським
районним судом видано виконавчий лист
№702/160/14-а про зобов'язання посадових
осіб управління Пенсійного фонду
України в Монастиршенському районі
Черкаської області виплатити ОСОБА_1
доплату по перерахунку її пенсії за
період з 19.04.2010 по 19.10.2010 у сумі 24486
гривень 31 копійка шляхом винесення
рішення про стягнення нарахованої
управлінням ПФУ в Монастиршценському
районі Черкаської області суми
перерахунку 24486 гривень 31 копійка на
користь стягувача.

Зважаючи на викладене, просить
задовольнити вищезазначене подання
(заяву) відділу примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби та змінити спосіб і
порядок виконання рішення суду на
стягнення на її користь доплати по
перерахунку пенсії за період з 19.04.2010 по
19.10.2010 у сумі 24486 гривень 31 копійка з
наступних підстав:

Згідно з частиною першою статті 263
Кодексу адміністративного судочинства
України за наявності обставин, що
ускладнюють виконання судового
рішення (відсутність коштів на рахунку,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), державний
виконавець може звернутися до
адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, із
поданням, а особа, яка бере участь у
справі, та сторона виконавчого
провадження - із заявою про
відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення.

Ця норма не містить виключного
переліку обставин, що є підставою для
вирішення питання про зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення.

Суди повинні враховувати, що підставою
для зміни чи встановлення способу і
порядку виконання судового рішення є
обставини, що роблять виконання
судового рішення неможливим.

Таким чином, зміни у правовому
регулюванні порядку виконання судових
рішень, боржником, за якими є державний
орган, яким не передбачено виконання
рішень зобов'язального характеру,
унеможливлюють їх виконання. Така
обставина є підставою для зміни чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення. Вирішуючи
це питання, суди мають звертати увагу
на таке.

Під зміною способу і порядку
виконання рішення слід розуміти вжиття
адміністративним судом нових заходів
для реалізації рішення. Ці заходи
повинні забезпечити виконання
конкретного судового рішення.

У цій категорії справ зміна способу
і порядку виконання рішення можлива
шляхом зміни зобов'язання здійснити
виплати на стягнення цих виплат. Така
зміна можлива лише у разі виконання
боржником зобов'язальної частини
рішення про нарахування соціальних
виплат.

Оскільки управлінням ПФУ в
Монастирищенському районі Черкаської
області здійснено перерахунок її
пенсії за період з 19.04.2010 по 19.10.2010 та
донараховано кошти у сумі 24486 гривень 31
копійка, просить задовільнити подання
(заяву) відділу примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Черкаській
області про встановлення чи зміну
способу і порядку виконання рішення
суду у справі702/160/14-а.

У судове засідання представник
управління Пенсійного фонду України в
Монастирищенському районі Черкаської
області, представник відділу ДВС в
Монастирищенському районі,
представник УДВС Головного управління
юстиції в Черкаській області та
позивач у справі в судове засідання не
з"явилися, надасілали до суду заяви про
слухання справи у їх відсутність, тому
справа слухається у порядку письмового
провадження на підставі ч. 4 ст. 122 КАС
України.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що заява заява підлягає до
задоволення, виходячи із наступного:

17.03.2014 року Монастирищенським
районним судом Черкаської області у
справі №702/160/14-а /11 року було винесено
постанову, якою адміністративний позов
задоволено частково: визнано дії
посадових осіб управління Пенсійного
фонду України в Монастирищенському
районі Черкаської області щодо
невиплати доплати по перерахунку
ОСОБА_1 пенсії за період з 19.04.2010 по
19.11.2010 у сумі 24486 гривень 31 копійка
(двадцять чотири тисячі чотириста
вісімдесят шість гривень тридцять одна
копійка) не законними та такими, що
порушують її конституційні права.

Зобов'язано посадових осіб
управління Пенсійного фонду України в
Монастирищенському районі Черкаської
області виплатити ОСОБА_1 доплату по
перерахунку її пенсії за період з 19.04.2010
по 19.11.2010 року у сумі 24486 гривень 31
копійка (двадцять чотири тисячі
чотириста вісімдесят шість гривень
тридцять одна копійка). В іншій частині
позовних вимого відмовити.

-вказане судове рішення ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 02.06.2014 року
залишено без змін

-заявник 07.07.2014 року отримав
виконавчий лист у справі на руки, що
підтверджується заявою від 02.07.2014 року.

Однак на сьогодні судове рішення
залишається невиконаним, що суперечить
положенням ст.6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод.

Відповідно ст.124 Конституції
України судові рішення є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Одним із принципів
адміністративного судочинства є
обов'язковість судових рішень (ст.7 ч.1
п.7 КАСУ). Постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом (ст.14 КАСУ). Такі ж положення
визначені й у ст.255 КАС України.

Згідно до ч.1 ст.2 КАСУ
завданнями адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юросіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в т.ч.
на виконання делегованих повноважень
шляхом справедливого, неупередженого
та своєчасного розгляду
адміністративних справ.

Так, відповідно до норм чинного
законодавства, державна установа
(організація), яка фінансується за
рахунок коштів державного бюджету,
відповідає за своїми зобов'язаннями
коштами, що є в її розпорядженні та
згідно з вимогами статей 21, 23, 25, 30
Бюджетного кодексу України бюджетна
установа має відповідати за своїми
зобов'язаннями лише при наявності
відповідних бюджетних призначень,
виділених виключно на ці цілі для
погашення певної заборгованості. При
цьому майном бюджетної установи, на яке
може бути звернуто стягнення для
виконання судового рішення, є лише
кошти, виділені державою для
відшкодування певної заборгованості.

За правилами ст.3 Закону України
"Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень" виконання рішень суду
про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду. Стягувач за рішенням суду
про стягнення коштів з державного
органу звертається до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, у строки, встановлені
Законом України "Про виконавче
провадження", із заявою про виконання
рішення суду. Перерахування коштів
стягувачу здійснюється у тримісячний
строк з дня надходження до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, необхідних для цього
документів та відомостей.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону
України "Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень" виконання
рішень суду про зобов'язання вчинити
певні дії щодо майна, боржником за
якими є державний орган, державне
підприємство, юридична особа,
здійснюється в порядку, встановленому
Законом України "Про виконавче
провадження", з урахуванням
особливостей, встановлених цим
Законом.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону України
"Про виконавче провадження" за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, державний виконавець за
власною ініціативою чи за заявою
сторін, а також самі сторони мають
право звернутися до суду, який видав
виконавчий документ, із заявою про
відстрочку або розстрочку виконання, а
також зміну способу і порядку
виконання.

Відповідно до ч.1 ст.263 КАС України
за наявності обставин, що ускладнюють
виконання судового рішення
(відсутність коштів на рахунку,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), державний
виконавець може звернутися до
адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, що
видав виконавчий лист, із поданням, а
особа, яка бере участь у справі, та
сторона виконавчого провадження - із
заявою про зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення. Питання про зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення може бути
розглянуто також за ініціативою суду.

Зазначена норма не містить
виключного переліку обставин, що є
підставою для вирішення питання про
зміну чи встановлення способу і
порядку виконання судового рішення.

Основною підставою для зміни чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення є
обставини, що роблять виконання
судового рішення неможливим.

Тобто, зміни у правовому
регулюванні порядку виконання судових
рішень, боржником за якими є державний
орган, яким не передбачено виконання
рішень зобов'язального характеру,
унеможливлюють їх виконання. Така
обставина є підставою для зміни чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення.

Під зміною способу і порядку
виконання рішення слід розуміти вжиття
адміністративним судом нових заходів
для реалізації рішення. Ці заходи
повинні забезпечити виконання
конкретного судового рішення і не
поширюватися на відносини, які виникли
після його ухвалення.

В даному випадку, зміна способу і
порядку виконання рішення можлива
шляхом зміни зобов'язання здійснити
виплати на стягнення цих виплат. Така
зміна можлива лише у разі виконання
боржником зобов'язальної частини
рішення про нарахування пенсійних
виплат.

Відповідно до відповіді
управління Пенсійного фонду України в
Монастирищенському районі Черкаської
області ОСОБА_1 перераховано пенсі. В
сумі 24 486, 31 грн., однак на сьогодні
зазначені кошти заявнику не виплачені.

Відповідно до практики
Європейского суду з прав людини
судовий розгляд справ неупередженим
судом гарантоване статтею 6 Конвенції
"Про захист прав людини та
основоположних свобод", також захищає і
виконання остаточних та обов'язкових
судових рішень, які у країні, яка
поважає верховенство права, не можуть
залишатися невиконаними, завдаючи
шкоди одній із сторін.

У справах від 29.06.2004 року "Справа
"Жовнер проти України", «Піевнь проти
України» ЄСПЛ зазначив:

ЩОДО ПРАВА

I. ПРО ЗАЯВЛЕНЕ ПОРУШЕННЯ ПУНКТУ 1
СТАТТІ 6

КОНВЕНЦІЇ ( 995_004 )

30. Заявниця скаржиться на
невиконання рішення Конотопського

міського суду від 1 квітня 1998 року, що
стосується виплати її

надбавки за вислугу років. Вона
посилається на частину 1 статті 6

Конвенції ( 995_004 ), сформульовану так:

"Кожен при вирішенні спору щодо
його цивільних прав та

обов'язків (...) має право на
справедливий (...) розгляд упродовж

розумного строку (...) судом,
встановленим законом".

A. Аргументи сторін

31. Уряд стверджує, що стосовно
сплати заявниці її надбавки

за вислугу років боржник отримав
відстрочку на виконання

вищезазначеного судового рішення,
але це не означає відмову

заявниці у правосудді. Повне
виконання судового рішення не

залежало ні від боржника, ні від
державної виконавчої служби, а

від регулярності фінансування з
державного бюджету поточних витрат

боржника. Зокрема, Міністерство
фінансів могло б гарантувати

сплату заявниці її надбавки за стаж
відповідно до судового рішення

від 1 квітня 1998 року, якщо б остання
звернулася до суду з заявою

назначити це міністерство
відповідачем у цих спорах. Крім цього,

таке звернення підтверджувало б
інтерес заявниці та її необхідну

турботу щодо виконання рішення на її
користь. За відсутності

цього, поведінка заявниці в світлі
тривалості виконання цих рішень

звільняє державу від
відповідальності за заявлене
порушення

пункту 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) у
зв'язку з невиконанням

судового рішення від 1 квітня 1998 року.
Крім того, Уряд нагадує,

що за виняткових обставин відстрочка
виконання судового рішення на

час, потрібний для пошуку
необхідного вирішення проблем

правопорядку, може бути обґрунтована
(див. рішення "Меацці проти

Італії" (Meazzi c. Italie), N 35815/97, 15 листопада
2001 року).

Він вважає, що відсутність бюджетних
коштів може бути такими

винятковими обставинами. Уряд
підкреслює той факт, що починаючи з

2001 року Державний бюджет робить
асигнування, призначені для

викладацького складу, хоча це
відбувається поступово. Це означає,

що судове рішення на користь заявниці
буде виконаним у належний

час.

32. У відповідь заявниця стверджує,
що боржник має в

розпорядженні позабюджетні кошти.
Вона підкреслює, що незважаючи

на численні скарги, направлені до
державного виконавця, останній

не виконав свої обов'язки з примусового
виконання судового рішення

від 1 квітня 1998 року, що було
встановлено рішенням Конотопського

міського суду від 11 грудня 2000 року.
Крім того, саме на

державного виконавця покладався
обов'язок передати матеріали до

суду для зміни відповідача у справі.
Вона підкреслила, що з огляду

на мотиви відстрочки виконання рішення
суду від 1 квітня 1998 року

маловірогідним є те, що вона отримає
надбавку за вислугу років у

найближчому майбутньому. Крім того,
заявниця заперечує винятковий

характер обставин, на який
посилається Уряд, у тій частині, що

відсутність бюджетних коштів не
завдала шкоди всім працівникам

держави.

B. Оцінка Суду

33. Суд нагадує, що право на судовий
розгляд, гарантоване

статтею 6 ( 995_004 ), також захищає і
виконання остаточних та

обов'язкових судових рішень, які у
країні, яка поважає

верховенство права, не можуть
залишатися невиконаними, завдаючи

шкоди одній із сторін (див. рішення у
справі "Горнсбі проти

Греції" (Hornsby c. Grece) від 19 березня 1997
року, Збірник

рішень 1997-II, с. 510-511, параграф 40; рішення
у справі "Бурдов

проти Росії" (Bourdov c. Russie), N 59498/00,
параграф 34, від 7

травня 2002 року; рішення у справі
"Ясіун'єне проти Литви"

(Jasiuniene c. Lituanie), N 41510/98, параграф 27, від 6
березня

2003 р.; та рішення по справі "Руйану
проти Румунії" (Ruianu c.

Roumanie), N 34647/97, від 17 червня 2003 року).

34. Крім того, Суд вважає, що якщо
можна допустити, що

держави втручаються у процедуру
виконання судового рішення, таке

втручання у результаті може
перешкоджати, унеможливлювати чи

надмірно затягувати виконання, ні,
тим більше, нівелювати саму

суть рішення (див. "Іммобіліаре Саффі
проти Італії" (Immobiliare

Saffi c. Italie), рішення від 28 липня 1999 року,
Збірник постанов

і рішень 1999-V, параграфи 63 і 66; "Сатка та
інші проти Греції"

(Satka et autres c. Grece), N 55828/00, параграф 57, 27
березня

2003 року).

35. Суд не покликано вивчати, чи є
внутрішній правопорядок

здатним забезпечити виконання
винесених судами рішень. Дійсно,

кожна держава-учасниця забезпечує
адекватний та достатній

юридичний інструментарій для
забезпечення своїх зобов'язань. Суд

має за мету вивчити, чи були заходи,
вжиті українською владою,

адекватними та достатніми (див. mutatis
mutandis, "Іньаколо-Зенід

проти Румунії" (Ignaccolo-Zenide c. Roumanie), [GC], N
31679/96,

параграф 108, CEDH 2000-I).

36. Суд відразу зазначає, що сплата
заявниці її заробітної

плати відповідно до судового рішення
від 1 квітня 1998 року вже не

підлягає обговоренню (див. пункт 30
вище, а також рішення від

22 жовтня 2002 року щодо прийнятності
цієї заяви). Суд також

зазначає, що процедура виконання
цього судового рішення

залишається незавершеною з 14 квітня
1998 року, тобто протягом

шести років. З матеріалів справи в
Суді видно, що заявниця

постійно вживала заходів, вимагаючи
виконання. Відсутність позову

до Міністерства фінансів не свідчить
про відсутність необхідної

турботи з боку заявниці, оскільки
Суд вже визнав неадекватний

характер такого позову за таких
обставин цієї справи (див. рішення

від 22 жовтня 2002 р. про прийнятність цієї
заяви).

37. Суд звертає увагу на те, що в
цьому випадку боржник є

державним закладом, поточні витрати
якого фінансуються з

Державного бюджету через Державне
казначейство. Він також

підкреслює, що відповідно до рішення
Конотопського міського суду

від 9 червня 1999 року рішення по справі
залишаються невиконаними

з огляду на те, що бюджетне
законодавство держави не передбачає

такого виду витрат, а також через
відсутність відповідної

нормативної бази щодо завдань,
покладених на міністерства у

випадку відсутності бюджетних коштів.
З іншого боку, Суд звертає

увагу на те, що цей же суд піддав
критиці бездіяльність державних

виконавців, на яких було покладено
виконання вищезазначеного

рішення. Нарешті, Суд констатує факт
того, що відстрочка виконання

була надана до моменту, коли
закладу-боржнику будуть перераховані

з Державного бюджету суми на сплату
надбавок за вислугу років, без

встановлення жодного точного строку.

38. Насамперед, Суд нагадує, що
державний орган не може

посилатися на відсутність коштів,
щоб не виплачувати борг,

підтверджений судовим рішенням (див.
вищезазначене рішення у

справі "Бурдов проти Росії" (Bourdov),
праграф 35). У такому

випадку Суд не може прийняти
аргумент Уряду, що визначає таку

відсутність як "виняткові обставини".
Зокрема, Уряд не надав

жодного доказу того, що виконання
судових рішень у конкретних

випадках за цих обставин могло б
спровокувати серйозні проблеми

суспільного порядку (див. "Іммобіліаре
Саффі" (Immobiliare Saffi),

та "Меацці" (Meazzi); а також рішення "Сколо
проти Італії" (Scollo

c. Italie), від 28 вересня 1995 року, серія A N
315-C). Він також

не подав жодної конкретної програми
дій, спрямованої на виплату

боргів, підтверджених судовими
рішеннями, за умови існування

бюджетних прогалин, у той час, коли
рішенням Конотопського

міського суду від 9 червня 1999 р. було
констатовано необхідність

урегулювання цього питання.

39. Беручи до уваги вищезазначені
нормативні прогалини та

факт того, що відстрочка виконання не
визначала жодного строку,

заявниця не мала жодної гарантії
виконання рішення на свою користь

у найближчому майбутньому. Таким чином,
утримуючись протягом років

від вживання необхідних заходів для
виконання обов'язкових судових

рішень, компетентні органи України
порушили положення пункту 1

статті 6 Конвенції ( 995_004 ).

40. Отже, мало місце порушення цієї
статті.

II. ПРО ЗАЯВЛЕНЕ ПОРУШЕННЯ СТАТТІ 1

ПЕРШОГО ПРОТОКОЛУ ( 994_535 )

41. Заявниця вважає, що невиконання
рішення Конотопського

міського суду від 1 квітня 1998 року, що
стосується виплати її

надбавки за вислугу років, належить
розглядати як порушення

статті 1 Першого Протоколу ( 994_535 ),
відповідна частина якої

передбачає таке:

"Кожна (...) особа має право мирно
володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений свого
майна інакше як в інтересах

суспільства і на умовах, передбачених
законом або загальними

принципами міжнародного права (...)".

A. Аргументи сторін

42. Уряд вважає, що держава не
позбавила заявницю права

власності на надбавку за вислугу років,
що була визнана за нею

рішенням Конотопського міського суду
від 1 квітня 1998 року.

Відстрочку виконання зазначеного
рішення належить розглядати як

тимчасове врегулювання права
власності заявниці, яке не суперечить

статті 1 Першого Протоколу ( 994_535 ),
оскільки таке врегулювання

встановлене судом та ґрунтується на
законі. Беручи до уваги те, що

фінансові ресурси держави не
дозволяють повної і одночасної сплати

всіх належних надбавок викладацькому
складу з 1997 року, Уряд

вважає, що відстрочка виконання
судового рішення має правомірну

мету, а саме: справедливий розподіл
бюджетних коштів в умовах

економічних труднощів, властивих для
перехідного періоду. З цього

приводу Уряд нагадує, що стаття 1
Першого Протоколу залишає за

державами право ухвалювати закони,
необхідні для врегулювання

користування майном, відповідно до
загальних інтересів. Під час

впровадження економічної політики
законодавець повинен мати

свободу дій для того, щоб висловити
свою думку як про існування

проблеми, що має суспільний інтерес і
потребує врегулювання, так і

про вибір способів застосування
останньої. Суд поважає спосіб,

вимоги загального інтересу у
застосуванні якого є йому

зрозумілими, за винятком випадків,
коли його рішення виявляється

відверто позбавленим обґрунтованих
підстав (див. "Трайковскі проти

Колишньої Югославської Республіки
Македонії" (Trajkovski

c. l'ex-Republique yougoslave de Macedoine) (рішення), N
53320/99,

7 березня 2002 року). Говорячи про
пропорційність втручання, Уряд

підкреслює, що заявниця не відчувала
"особливого та непомірного

тягаря" (наприклад, вищезазначене
рішення у справі Меацці).

З цього приводу він зазначає, що
заявниця отримала залишок

заборгованості заробітної плати
відповідно до зазначеного судового

рішення. Що стосується надбавок,
заявниця користується правом

звернутися до суду, щоб отримати
адекватну компенсацію та

індексацію суми через затримку
виконання судового рішення. Таким

чином, Уряд вважає, що він не перевищив
свободи розсуду, якою він

користувався для врегулювання
користування майном.

43. Заявниця заперечує аргумент Уряду,
відповідно до якого

вона не була позбавлена права
власності на її надбавку за вислугу

років. Вона вважає, що була позбавлена
права власності на надбавку

за вислугу років, оскільки вона була у
ситуації, коли не могла

розпоряджатися своїми грошима. Вона
підкреслює, що в цьому

конкретному випадку мова не йде
про сплату повної суми

заборгованості всьому викладацькому
складу, а тільки про виконання

рішення на її користь. Вона підкреслює,
що беручи до уваги мотиви

відстрочки виконання рішення суду
від 1 квітня 1998 року,

маловірогідним є те, що вона отримає
свою надбавку за вислугу

років у недалекому майбутньому.

Тобто, заявниця піддала сумніву
користь та ефективність заяви

про індексацію, зазначену Урядом.

B. Оцінка Суду

1. Про застосування статті 1 Першого
Протоколу ( 994_535 )

44. Суд зауважує, що рішення
Конотопського міського суду від

1 квітня 1998 року, яке зобов'язало
державний заклад сплатити

заявниці її надбавку за вислугу років,
стало остаточним і таким,

що підлягає примусовому виконанню,
створило право вимоги,

достатнім чином встановлене, щоб
підлягати задоволенню і вважатися

"майном" відповідно до статті 1 Першого
Протоколу (див. "Грецькі

переробні заводи "Стран" і Стратіс
Андреадіс проти Греції"

(Raffineries grecques Stran et Stratis Andreadis c. Grece),

рішення від 9 грудня 1994 р., серія A N 301-B,
стор. 84, параграф

59; вищезазначене рішення "Бурдов
проти Росії" (Bourdov c.

Russie), параграф 40; "Яасіуньєн проти
Литви" (Jasiuniene c.

Lituanie), параграф 44).

Таким чином ця стаття може
застосовуватись.

2. Щодо дотримання статті 1 Першого
Протоколу ( 994_535 )

45. Суд вважає, що неможливість для
заявниці домогтися

виконання судового рішення, що
вступило в законну силу, було

втручанням у її право на майно (див.
вищезазначене рішення "Бурдов

проти Росії" (Bourdov c. Russie), параграф 40;
"Яасіуньєн проти

Литви" (Jasiuniene c. Lituanie), параграф 45).

46. Суд вважає, що стаття 1 Першого
Протоколу ( 994_535 )

містить три чіткі положення: перше, яке
міститься у першому абзаці

першого пункту та має загальний
характер, проголошує принцип

поваги до права власності; друге, яке
міститься у другому абзаці

того ж пункту, передбачає можливість
позбавлення права власності

та встановлює умови для нього; третє,
яке міститься у другому

пункті, визнає за державами
повноваження регулювати користування

майном відповідно до загальних
інтересів. Мова не йде про правила,

які не мають зв'язку між собою.
Друге та третє положення

стосуються конкретних випадків
посягання на право власності; таким

чином, вони повинні тлумачитися у
світлі принципу, зазначеного у

першому положенні (рішення у справі
"Бейелер проти Італії"

(Beyeler c. Italie), N 33202/96, параграф 98, CEDH 2000-I).

47. Суд підкреслює, що протягом
періоду з квітня 1998 року до

березня 2001 року заявниця не могла
користуватися правом власності

на надбавку за вислугу років через
нерегулярний характер

фінансування з державного бюджету
поточних витрат

установи-боржника. Суд зауважує, що з 5
березня 2001 року право

власності заявниці регламентувалося
судовим рішенням, яке надало

відстрочку виконання судового
рішення від 1 квітня 1998 року.

Таким чином, Суд вважає, що ця ситуація
не може бути віднесеною до

чітко визначеної категорії, властивої
статті 1 Першого Протоколу

( 994_535 ), і повинна вивчатися у світлі
загальної норми цієї

статті.

48. Суд нагадує, що стаття 1 Першого
Протоколу ( 994_535 )

вимагає, перш за все і особливо, щоб
втручання державної влади у

використання права на майно було
законним. Суду також належить

з'ясувати, чи дотримується
справедлива рівновага між вимогами

загального інтересу і вимогами
захисту основних прав громадян

("Спорронг і Льонрот проти Швеції"
(Sporrong et Lonnroth c.

Suede), рішення від 23 вересня 1982 року,
серія A N 52, с. 26,

параграф 69; "Іатрідіс проти Греції"
(Iatridis c. Grece) [GC], N

31107/96, параграф 58, CEDH 1999-II). Пошук
подібної рівноваги

повністю віддзеркалюється в структурі
статті 1, отже, і в другому

абзаці: повинно існувати пропорційно
обґрунтоване співвідношення

між зазначеною метою і засобами, що
використовуються. Контролюючи

виконання цієї вимоги, Суд визнає за
державою певну свободу

розсуду як для вибору способів
впровадження, так і для вирішення,

чи їх наслідки є виправданими та
відповідають загальному інтересу

у спробі досягти зазначеної мети
закону (див. вищезазначену

"Іммобіліаре Саффі" (Immobiliare Saffi),
параграф 49; "Меллахер та

інші проти Австрії" (Mellacher et autres c. Autriche),
рішення від

19 грудня 1989 року, серія A N 169, С. 27,
параграф 48, та

"Шасанью та інші проти Франції" (Chassagnou
et autres c. France)

[GC], NN 25088/94, 28331/95 та 28443/95, параграф 75,
CEDH

1999-III).

49. Перш за все Суд зауважує, що
протягом періоду з квітня

1998 року по березень 2001 року
невиконання судового рішення від

1 квітня 1998 року не мало жодної
законної підстави, відсутність

бюджетних коштів не може бути такою
підставою.

50. Потому, Суд звертає увагу на те,
що рішенням від

5 березня 2001 року суд міста Конотоп
надав відстрочку виконання

вказаного судового рішення
відповідно до належних процедурних

положень та після виявлення
відсутності бюджетних коштів, що

унеможливлювало сплату належної суми.

51. На думку Уряду, надана
відстрочка є врегулюванням

користування майна відповідно до
загальних інтересів, оскільки

одночасна та повна виплата всіх
надбавок та матеріальних допомог

викладацького складу викликало б
бюджетну кризу і, таким чином,

призупинення соціальних виплат.

52. Суд нагадує, що ця справа
стосується невиконання рішення,

прийнятого на користь заявниці, а не
виплати залишку належних

надбавок викладацькому складу.
Виходячи з цього, Суд звертає увагу

на те, що Уряд не виступив у Суді з
великою кількістю судових

рішень про виплату коштів на тій самій
підставі і які очікують

виконання (див. з'ясувати різницю між
вищезазначеними справами

Іммобіліаре Саффі (Immobiliare Saffi), Меацці
(Meazzi) та Сколо

(Scollo).

53. Уряд, посилаючись на
вищезазначене рішення у справі

Трайковскі (Trajkovski), вважає, що
зазначена відстрочка

відповідає свободі розсуду, визнаній
державами при врегулюванні

користування майном та запровадженні
економічної політики, що її

стосується. Проте, беручи до уваги
елементи, які знаходяться в її

користуванні, Суд вважає, що
зазначена відстрочка має

індивідуальний характер. Насправді,
Уряд не надав доказів того, що

відстрочка мала зв'язок з серією інших
заходів, які спрямовані на

вирішення проблеми боргів та
відсутності ресурсів на основі

рішень, які підлягають виконанню. Суд
нагадує, що це відбулося

через відсутність відповідної
нормативної бази щодо завдань,

покладених на міністерства у випадку
відсутності бюджетних коштів,

як це було визначено рішенням суду
міста Конотоп від 9 червня

1999 року.

54. Потому Суд нагадує, що в принципі
система тимчасового

зупинення або відстрочка виконання
судових рішень не критикується

як така, особливо беручи до уваги
свободу розсуду, дозволену в

другому абзаці статті 1 ( 994_535 ).
Проте така система має

наслідком ризик покладання на
власників непомірного тягаря,

зокрема, можливості розпоряджатися
своїм майном і, таким чином,

повинна передбачати певні процедурні
гарантії для спостереження за

запровадженням системи та її
непередбачуваних наслідків для права

власності (див. вищезазначене рішення
у справі Іммобіліаре Саффі

(Immobiliare Saffi), параграф 54).

55. Суд зауважує, що в даному випадку
відстрочка виконання

рішення не містила жодного точного
строку і що зазначене рішення

залишається невиконаним вже протягом
шести років. Що, більше того,

для заявниці немає жодної гарантії, що
воно буде виконаним у

найближчому майбутньому. Очевидним є
те, що ця ситуація важко

узгоджується з вимогою
передбачуваності, зазначеною в
статті 1

Протоколу N 1 ( 994_535 ). Виходячи з
цього і, навіть, якщо

припустити, що втручання держави в
право заявниці на виконання

норм щодо її майна буде засноване на
законі і служити правомірній

меті, Суд вважає, що була порушена
точна рівновага між вимогами

загального інтересу спільноти і
вимогами охорони права заявниці на

її майно і що заявниця зазнала і
продовжує нести особливий та

непомірний тягар. Єдине і просте
право, згадане Урядом, -

звернутися до суду з метою отримання
компенсації за таке

запізнення та індексації суми, що
вимагається заявницею, не здатне

надати адекватного полегшення
ситуації.

56. З огляду на вищезазначене, Суд
вважає, що мало місце

порушення статті 1 Протоколу N 1 ( 994_535 ).

Таким чином, у вказаних рішеннях
Європейського суду з прав людини
зазначено, що державний орган не може
посилатися на відсутність коштів, щоб
не виплачувати борг, підтверджений
судовим рішенням.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського суду з прав людини.

Згідно ч.2 ст.87 Закону України "Про
пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року
№1788-ХІІ із змінами і доповненнями,
"суми пенсії, не одержані своєчасно з
вини органу, що призначає або виплачує
пенсію, виплачуються за минулий час без
обмеження будь-яким строком".

ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СУД З ПРАВ ЛЮДИНИ У Р
І Ш Е Н Н І Справа "Юрій Миколайович
Іванов проти України" 15 жовтня 2009 року
прийняв пілотне рішення, яким
аконстантував:

ЗА ЦИХ ПІДСТАВ СУД ОДНОГОЛОСНО

1. Оголошує прийнятними скарги за
пунктом 1 статті 6 і

статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) та статтею 1
Першого протоколу

( 994_535 ), а решту скарг заявника -
неприйнятними.

2. Постановляє, що мало місце
порушення пункту 1 статті 6

Конвенції ( 995_004 ) та статті 1 Першого
протоколу ( 994_535 ).

3. Постановляє, що мало місце
порушення статті 13 Конвенції

( 995_004 ).

4. Постановляє, що зазначені вище
порушення є наслідком

несумісної з положеннями Конвенції (
995_004 ) практики, яка

полягає в систематичному невиконанні
державою-відповідачем рішень

національних судів, за виконання яких
вона несе відповідальність і

у зв'язку з якими сторони, права
яких порушені, не мають

ефективних засобів юридичного захисту.

5. Постановляє, що держава-відповідач
повинна невідкладно -

не пізніше ніж упродовж одного року
від дати, на яку це рішення

набуває статусу остаточного
відповідно до пункту 2 статті 44

Конвенції ( 995_004 ), - запровадити
ефективний засіб юридичного

захисту або комплекс таких засобів
юридичного захисту, спроможних

забезпечити адекватне й достатнє
відшкодування за невиконання або

затримки у виконанні рішень
національних судів відповідно до

принципів, встановлених практикою
Суду.

6. Постановляє, що упродовж одного
року від дати, на яку це

рішення набуває статусу остаточного,
держава-відповідач повинна

надати таке відшкодування всім
заявникам, заяви яких, подані до

Суду, були повідомлені Уряду на
підставі підпункту "b" пункту 2

правила 54 Реґламенту Суду ( 980_067 ) до
винесення цього рішення

або будуть повідомлені Уряду додатково
до цього рішення і які

стосуються небезпідставних скарг,
пов'язаних виключно з тривалим

невиконанням рішень національних
судів, за виконання яких держава

несе відповідальність, а також скарг
про відсутність ефективних

засобів юридичного захисту щодо такого
невиконання.

На виконання вказаного рішення
Верховною Радою України і прийннято
Закон України "Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень", яким
даржава Україна гарантує виконання
рішення всіх судів України.

За вказаних обставин, враховуючи
викладене вище, суд приходить до
висновку про наявність достатніх та
обґрунтованих підстав для задоволення
заяви про зміну способу і порядку
виконання постанови
Монастирищенського районного суду від
17.03.2014 року, за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в
Монастирищенському районі Черкаської
області, третя особа Управління
державної казначейської служби
України в Монастирищенському районі
Черкаської області про визнання дій
посадових осіб УПФУ в
Монастирищенському районі Черкаської
області незаконними та зобов»язання
виплатити перераховану пенсію.

Суд не приймає до уваги посилання
ПФУ в Монастирищенському районі на
інформаційний лист вищого
адміністративного суду України №
483/12/13-12 від 13.06.2012 року, оскільки
інформаційний лист не може
розглядатись, як правова позиція ВАСУ,
яка є обов'язковою для судів нижчої
ланки, тим більше, що вказаний лист
відкликано на підставі листа ВАСУ №
173/11/14-14 від 11.02.2014 року.

Суд не розглядає клопотання про
надання правової оцінки тим чи іншим
діям, висловлених в запереченнях УПФУ в
Монастирищенському районі, оскільки це
не входить до компентції суду при
розгляді подання про зміну способі та
порядку виконання судового рішення.

Відповідно до ст.ст.3, 7 Закону
України "Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень", керуючись
ст.ст.160, 167, 263 КАС України,

У Х В А Л И В:

Заяву задовольнити.

Змінити спосіб та порядок
виконання постанови
Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 17.03.2014 року,
якою визнано дії посадових осіб
управління Пенсійного фонду України в
Монастирищенському районі Черкаської
області щодо невиплати доплати по
перерахунку ОСОБА_1 пенсії за період з
19.04.2010 по 19.11.2010 у сумі 24486 гривень 31
копійка (двадцять чотири тисячі
чотириста вісімдесят шість гривень
тридцять одна копійка) не законними та
такими, що порушують її конституційні
права з «зобов'язання виплатити ОСОБА_1
доплату по перерахунку її пенсії з
19.04.2010 року по 19.10.2010 року (Ухвала
Монастирищенського районного суду від
20 серпня 2014 року «Про виправлення
описки в судовому рішенні») на
«стягнути з Пенсійного фонду України в
Монастирищенському районі Черкаської
області на користь ОСОБА_1 пенсію за
період з 19.04.2010 по 19.10.2010 у сумі 24486
гривень 31 копійка (двадцять чотири
тисячі чотириста вісімдесят шість
гривень тридцять одна копійка) .

Ухвала може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду, шляхом подачі
апеляції протягом 5 днів з дня
винесення ухвали.

Суддя
М.В. Бурлака.