Справа № 2а-5-5194/10/1423
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
2а-5-5194/10/1423

Категорія: 10.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Алєйніков В.О. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого судді -
Коваля М.П.,

суддів
- Потапчука В.О.,

-
Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Миколаєва на постанову Центрального
районного суду м. Миколаєва від 22
червня 2011 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва про
захист соціальних прав, що передбачені
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни», -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Центрального районного
суду м. Миколаєва від 22 червня 2011 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково за період з 22 травня 2008 року по
05 квітня 2011 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, в частині задоволених вимог,
пенсійний орган звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити. В апеляційній скарзі
зроблено посилання на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права, зокрема, ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», ст.ст.
99, 100 КАС України.

Виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС
України, а також враховуючи те, що в
матеріалах справи достатньо доказів
для вирішення справи, вищезазначена
апеляційна скарга розглядається в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з наявності у
позивача права на щомісячне підвищення
пенсії на 30% мінімальної пенсії за
віком.

Твердження апелянта стосовно
невизначеності розміру мінімальної
пенсії за віком не приймається до уваги
колегією суддів апеляційної інстанції,
оскільки згідно ч. 2 ст. 5 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
мінімальний розмір пенсії за віком
визначається виключно цим Законом.
Положення цього Закону не є перешкодою
для застосування величини мінімальної
пенсії за віком для обчислення інших
пенсій чи доплат, пов'язаних з
мінімальною пенсією за віком, оскільки
чинним законодавством не встановлено
іншого, крім передбаченого в Законі
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
мінімального розміру пенсії за віком.
Мінімальний розмір пенсії за віком
згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлюється у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом. Розмір прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність
визначається щорічно в Законі України
«Про Державний бюджет України» на
відповідний рік.

Разом з тим, судом першої інстанції не
враховано, що позивач звернувся за
захистом порушеного відповідачем
права на отримання підвищення до
пенсії за період з 01 січня 2008 року по 05
квітня 2011 року лише 30 грудня 2010 року,
тобто частково з пропуском строку
визначеного ст. 99 КАС України.

Так, відповідно до ст. 99 КАС України (в
редакції чинній на час звернення
позивача з вказаним позовом та на час
прийняття рішення судом першої
інстанції) адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України (в
редакції чинній на час звернення
позивача з вказаним позовом та на час
прийняття рішення судом першої
інстанції) адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів позовної
заяви, право позивача на отримання
підвищення до пенсії у 2007 році виникло
після винесення рішення
Конституційним Судом України від 09
липня 2007 року № 06-рп/2007, яким зупинення
дії ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» на 2007 рік,
передбачене п. 12 ст. 71 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007
рік» визнано таким, що не відповідає
Конституції України.

У 2008 році зазначене право у позивача
виникло після винесення
Конституційним Судом України від 22
травня 2008 року № 10 рп/2008 року, яким
положення Закону України «Про
державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», що
стосується виплати доплати «дітям
війни» визнано таким, що не відповідає
Конституції України (є
неконституційним).

Вказані рішення Конституційного Суду
України були у встановленому порядку
опубліковано у липні 2007 року та у
травні 2008 року.

Зміни до законодавства з приводу
нарахування соціальної допомоги дітям
війни Законом України «Про державний
бюджет України на 2009 рік» та Законом
України «Про державний бюджет України
на 2010 рік» не вносились.

Тобто, позивач повинен був дізнатись
про порушення свого права саме у липні
2007 року та у травні 2008 року.

За таких обставин, колегія суддів
знаходить обґрунтованими доводи
апелянта щодо відсутності підстав для
поновлення позивачу строку звернення
до суду з відповідними позовними
вимогами за період з 01 січня 2008 року по
29 червня 2010 року.

На підставі наведених вище положень
процесуального закону, із врахуванням
викладеного вище висновку щодо
безпідставного поновлення судом
першої інстанції позивачу строку для
звернення з позовом до суду,
апеляційний суд приходить до висновку
про скасування постанови суду першої
інстанції в частині вирішення позовних
вимог за період з 01 січня 2008 року по 29
червня 2010 року із залишенням без
розгляду вказаних вимог позивача.

Щодо позовних вимог позивача за період
з 30 червня 2010 року по 05 квітня 2011
року, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва, в
якому, з урахуванням уточнень, просив
зобов'язати відповідача належним чином
здійснити нарахування йому
матеріальної допомоги, передбаченої
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни» за період з 01 січня 2008 року
по 05 квітня 2011 року (а.с.6).

Оскаржуваним судових рішення
зазначені вимоги позивача задоволені
частково та зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м.
Миколаєва здійснити перерахунок
пенсії позивача з урахуванням
підвищення в розмірі 30% визначеної
відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» мінімальної
пенсії за віком та виплатити визначену
різницю.

Однак, судом апеляційної інстанції
встановлено, що позивач перебуває на
обліку в Головному управлінні
Пенсійного фонду України в
Миколаївській області, що
підтверджується відомостями
зазначеними апелянтом в уточненнях до
апеляційної скарги.

Тобто, Управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі
м. Миколаєва є неналежним
відповідачем у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 КАС України, суд
першої інстанції, встановивши, що з
адміністративним позовом звернулася
не та особа, якій належить право вимоги,
або не до тієї особи, яка повинна
відповідати за адміністративним
позовом, може за згодою позивача
допустити заміну первинного позивача
або відповідача належним позивачем або
відповідачем, якщо це не потягне за
собою зміни підсудності
адміністративної справи.

Під час розгляду справи суд першої
інстанції не врахував, що в даній
справі позивач звернувся до
неналежного відповідача та не допустив
його заміну, що призвело до суттєвого
порушення норм процесуального
законодавства.

Разом з тим, слід зауважити, що суд
апеляційної інстанції позбавлений
можливості допустити заміну
неналежного відповідача під час
апеляційного розгляду справи з огляду
на вирішення судом першої інстанції
спору саме відносно Управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 КАС України
апеляційний розгляд здійснюється за
правилами розгляду справи судом першої
інстанції з урахуванням особливостей
встановлених главою 1 розділу IV КАС
України.

Головною особливістю є те, що
апеляційна інстанція не розглядає
справу з початку, а переглядає рішення
суду першої інстанції, тобто
публічно-правовий спір вже вирішено.

Оскільки ст. 52 КАС України, як наслідок
заміни неналежного відповідача чи
залучення належного відповідача у
якості другого відповідача, передбачає
розгляд справи спочатку, апеляційний
суд позбавлений такої процесуальної
можливості як заміна неналежної
сторони.

Таким чином, апеляційному перегляду
підлягає справа, відповідачем по якій є
неналежний відповідач, та
публічно-правовий спір вже вирішено.

З урахуванням викладеного, апеляційний
суд вважає, що у задоволенні
адміністративного позову має бути
відмовлено саме з тих підстав, що
відповідач - Управління Пенсійного
фонду України в Центральному районі м.
Миколаєва є неналежним відповідачем у
даній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
судом першої інстанції не було
враховано положення ст.ст. 99, 100 КАС
України, а також враховуючи, що суд
першої інстанції прийняв рішення, яким
фактично вирішив спір між позивачем та
неналежним відповідачем, оскаржуване
судове рішення в частині вирішення
позовних вимог за період з 01 січня 2008
року по 29 червня 2010 року, відповідно до
ч. 1 ст. 203 КАС України, підлягає
скасуванню із залишенням без розгляду
позовних вимог в цій частині, а в іншій
частині, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС
України, підлягає скасуванню з
винесенням нової постанови про відмову
у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 203, 205, 207, 254
КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва на
постанову Центрального районного суду
м. Миколаєва від 22 червня 2011 року -
задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду
м. Миколаєва від 22 червня 2011 року по
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Миколаєва про захист соціальних прав,
що передбачені Законом України «Про
соціальний захист дітей війни» -
скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва про
зобов'язання відповідача нарахувати та
виплатити щомісячну державну
соціальну допомогу як дитині війни за
період 01 січня 2008 року по 29 червня 2010
року - залишити без розгляду.

В іншій частині прийняти нову
постанову, якою адміністративний позов
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Миколаєва про зобов'язання відповідача
нарахувати та виплатити щомісячну
державну соціальну допомогу як дитині
війни - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили через 5 днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, є остаточною та
оскарженню не піядлгає.

Головуючий суддя:
/М.П. Коваль/

Суддя:
/В.О. Потапчук/

Суддя:
/Г.В. Семенюк/