Справа № 757/26086/13-а
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" листопада 2014 р. м. Київ
К/800/40768/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого
Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів
Ємельянової В.І.,

Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 до Правління
Пенсійного фонду України (далі -
Правління), Управління Пенсійного
фонду України в Ямпільському районі
Вінницької області (далі - Управління)
про визнання бездіяльності
протиправною,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 5 червня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з адміністративним
позовом, в якому просив: визнати
протиправною бездіяльність Правління
щодо передачі уповноваженому
територіальному органу його заяви для
прийняття рішення про призначення
пенсії за віком за межі України;
зобов'язати відповідачів прийняти
необхідні документи для призначення
пенсії за віком та призначити пенсію з
27 травня 2010 року за межі України в
державу Ізраїль.

Ухвалою Печерського районного
суду м. Києва від 27 листопада 2013 року
позов в частині позовних вимог за
період з 27 січня 2010 року по 26 травня
2013 року залишено без розгляду.

Постановою Печерського районного
суду м. Києва від 20 грудня 2013 року, позов
задоволено частково. Визнано
протиправною бездіяльність Правління
щодо передачі уповноваженому
територіальному органу заяви ОСОБА_2
для прийняття рішення про призначення
йому пенсії за віком за межі України в
державу Ізраїль. Зобов'язано
відповідачів прийняти у ОСОБА_2
необхідні документи для призначення
пенсії за віком з 27 травня 2013 року за
межі України в державу Ізраїль. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 5 червня 2014 року скасовано рішення
суду першої інстанції та ухвалено нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

У касаційній скарзі позивач,
просить скасувати постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 5 червня 2014
року та залишити в силі постанову
Печерського районного суду м. Києва від
20 грудня 2013 року.

Справа вирішується в порядку
письмового провадження за наявними у
ній матеріалами відповідно до статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки відсутні клопотання
всіх осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю.

З'ясувавши обставини справи,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права згідно статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 до 5
лютого 1990 року проживав на території
України, а з 5 лютого 1990 року виїхав на
постійне проживання до держави
Ізраїлю. В Україні пенсія позивачу не
призначалась.

27 жовтня 2010 року позивач направив
до Пенсійного фонду України заяву про
призначення та виплату пенсії за віком
відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 7 жовтня 2009 року
№25-рп/2009.

Не отримавши відповідь на дану
заяву, ОСОБА_2 9 жовтня 2013 року повторно
звернувся з заявою до Пенсійного фонду
України про призначення та виплату
пенсії.

Пенсійний фонд України листом від
18 жовтня 2013 року №15297/П-11 відмовив у
задоволенні його заяви мотивуючи тим,
що відповідь з порушеного питання
надано листом від 3 березня 2010 року
№6744/Ш-11, у якому вказано, що рішення
Конституційного Суду України від 7
жовтня 2009 року №25-рп/2009 не поширюється
на осіб, які виїхали на постійне місце
проживання за кордон після 7 жовтня 2009
року. Крім того, посилалось на
відсутність умов, норм і механізмів
виплати пенсії громадянам, які
проживають в країнах, з якими не
укладено міжнародних договорів щодо
пенсійного забезпечення.

Пунктом 4 статті 8 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 9 липня 2003
року №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV)
встановлено, що іноземці та особи без
громадянства, які перебувають в
Україні на законних підставах, мають
право на отримання пенсійних виплат і
соціальних послуг із системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування нарівні з
громадянами України на умовах та в
порядку, передбаченому цим Законом,
якщо інше не передбачено міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України.

Аналогічне положення викладено у
частині другій статті 1 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» від 5
листопада 1991 року №1788-ХІІ. Згідно
частин третьої та четвертої цієї
статті пенсійне забезпечення громадян
України, що проживають за її межами,
провадиться на основі договорів (угод)
з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами
(угодами) між Україною та іншими
державами передбачено інші правила,
ніж ті, що містяться у цьому Законі, то
застосовуються правила, встановлені
цими договорами (угодами).

Конституційний Суд України у
рішенні від 7 жовтня 2009 року вказав, що
закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Виходячи із правової, соціальної
природи пенсій право громадян на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватись з такою умовою, як
постійне проживання в Україні. Держава
відповідно до конституційних
принципів зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа.

Рішенням Конституційного Суду
України від 7 жовтня 2009 року у справі
№1-32/2009 визнано такими, що не
відповідають Конституції України,
положення пункту 2 частини першої
статті 49, другого речення статті 51
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідно до частини другої
статті 152 Конституції України, закони,
інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Питання щодо подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» врегульовано Порядком
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25 листопада 2005 року
№22-1.

Пунктом 1 Порядку передбачено, що
заява про призначення пенсії
непрацюючим громадянам і членам їх
сімей подається заявником особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально,
безпосередньо до органу, що призначає
пенсію, за місцем проживання
(реєстрації), або законним
представником відповідно до
законодавства за місцем проживання
(реєстрації) заявника.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі,
як громадянин України, позивач має такі
ж самі конституційні права, як й інші
громадяни України, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Разом з тим, в матеріалах справи
відсутні дані про те, чи є ОСОБА_2
громадянином України, який
застрахований відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», які
документи ним направлені на адресу
відповідача та чи відповідають вони
переліку встановленому Порядком
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», що має істотне значення
для вирішення спору.

Частиною першою статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно зі статтею 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом. В
усіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Скасувати постанову Печерського
районного суду м. Києва від 20 грудня 2013
року та постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 5 червня 2014 року, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Й. Рецебуринський

Судді
В.І. Ємельянова

І.В. Штульман