Справа № 826/8283/14
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8283/14
Головуючий у 1-й інстанції: Дегтярьова
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю представника позивача -
Мошковської Є.М., представника
відповідача - Стеценка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну товариства з
обмеженою відповідальністю «Фармасі
Україна» на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
серпня 2014 року у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Фармасі
Україна» до державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фармасі Україна»
звернулося до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві про визнання протиправним
і скасування податкового
повідомлення-рішення від 06 червня 2014
року № 1.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
серпня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням позивач звернувся із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову, як
таку, що постановлена з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нову постанову, якою
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
посадовими особами ДПІ у Печерському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві була
проведена документальна планова
виїзна перевірка ТОВ «Фармасі Україна»
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 29.08.2011р. по 31.12.2012р.

За результатами зазначеної перевірки
відповідачем було складено Акт
перевірки від 26.05.2014р. № 453/26-55-22-01/37814825, в
якому зроблено висновок про порушення
позивачем вимог п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 і п.
201.10 ст. 201 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження цим
підприємством податку на додану
вартість на загальну суму 392 330, 00 грн. (в
т.ч. за лютий 2013 року на суму 64 167, 00 грн.,
за березень 2013 року - 83 333, 33 грн., за
квітень 2013 року - 116 667, 00 грн., за серпень
2013 року - 91 667, 00 грн., за грудень 2013 року -
36 496, 00 грн.).

На підставі висновків вказаного Акту
перевірки ДПІ у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві було прийнято
податкове повідомлення-рішення від 06
червня 2014 року № 1, яким визначило
ТОВ «Фармасі Україна» до сплати суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 490 413, 00 грн., в
т.ч. 392 330, 00 грн. - основний платіж, 98 083,
00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Не погодившись з вищевказаним
податковим повідомленням-рішенням,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції прийшов до
висновку про правомірність винесеного
податковим органом податкового
повідомлення-рішення.

Проте колегія суддів не погоджується з
таким висновками суду першої інстанції
з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту «а» п. 198.1 ст. 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту є
придбання платником податків товарів
(послуг) для використання їх в своїй
господарській діяльності. Підставою
для виникнення такого права є
податкова накладна, виписана
контрагентом платника податків, який
зареєстрований як платник податку на
додану вартість.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
перевряємому періоді позивач мав
взаємовідносини з ТОВ «Грант Тайм» та
ТОВ «ТК «Фіона», з якими позивачем було
укладено договори про надання послуг, а
саме: рекламних,
консультаційно-інформаційних послуг
та послуг з охорони складського
приміщення.

Факт виконання умов за зазначеними
договорами та оплати їх вартості
підтверджується документально.
Господарські операції належним чином
відображено у бухгалтерському і
податковому обліку позивача та його
податковій звітності.

Так, реальність виконання вказаних
договорів підтверджується наступними
первинними і розрахунковими
документами, наданими позивачем:
актами здачі-прийняття робіт,
фото-звітами про розміщення рекламних
матеріалів (рекламні послуги) на
спеціальних конструкціях, податковими
накладними, платіжними дорученнями,
письмовими рекомендаціями, виписками
по особовому рахунку позивача у банку,
копіями реєстраційних,
організаційно-розпорядчих та
установчих документів ТОВ «Грант Тайм»
і ТОВ «ТК Фіона», та ліцензією на право
здійснення господарської діяльності з
надання послуг з охорони власності
громадян, виданої ТОВ «ТК «Фіона», які
свідчать, що зобов'язання за договором
між позивачем та його контрагентами
виконувались сторонами у повному
обсязі.

Всі зазначені вище документи підписані
та скріплені печатками сторін та мають
всі реквізити як того вимагає чинне
законодавство України.

Таким чином, на момент проведення
перевірки у ТОВ «Фармасі Україна» були
наявні всі необхідні документи,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
бухгалтерського та податкового обліку,
для віднесення до податкового кредиту
сум, сплачених позивачем контрагентам,
а аналіз наданих позивачем податкових
накладних, інших первинних та
платіжних документів свідчить про
дотримання позивачем спеціальних
вимог щодо документального
підтвердження формування податкового
кредиту по операціям з ТОВ «Грант Тайм»
та ТОВ «ТК «Фіона», які були предметом
перевірки.

Крім того, договори, укладені між
позивачем та його контрагентами в
судовому порядку не оспорювалися,
недійсними (фіктивними) не визнавалися,
їх зміст не суперечить вимогам чинного
законодавства.

Суд апеляційної інстанції звертає
увагу, що відповідачем не надано, як
того вимагають положення чинного
законодавства України, доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договорів, були
сфальсифікованими, як і не надано
відомостей про звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з
виявленими порушеннями складання
завідомо неправдивих документів
звітності.

Колегія суддів звертає увагу, що судова
практика вирішення податкових спорів
виходить з презумпції добросовісності
платників та інших учасників
правовідносин у сфері економіки. У
зв'язку з цим презюмується, що дії
платника, результатом яких є отримання
податкової вигоди, вважаються
економічно виправданими, а відомості,
що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні. Подання платником до
контролюючого органу усіх належним
чином оформлених первинних документів,
передбачених податковим
законодавством, з метою отримання
податкової вигоди є підставою для її
отримання, якщо податковий орган не
доведе неправдивість, недостовірність
або суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах. Доводи ж
податкового органу про отримання
платником необґрунтованої податкової
вигоди мають ґрунтуватись на
сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
включення сплаченого податку на додану
вартість до податкового кредиту. Разом
з тим, у справі, що переглядається,
податковим органом не доведено
існування таких обставин.

З матеріалів справи вбачається, що
висновки відповідача про порушення
позивачем вимог чинного законодавства
України сформовані також на підставі
аналізів Акту ДПІ у Шевченківському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від
16.04.2014р. № 1057/2659/22-02/38123047, про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Грант Тайм» щодо
підтвердження господарських відносин
із платниками за період з 01.02.2014 року по
28.02.2014 року та Акту Харківської ОДПІ ГУ
Міндоходів Харківської області від
31.03.2014р. № 244/20-23-22-01-05/38258286 про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ «ТК
Фіона» щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків за 2013 та січень, лютий 2014 року,
які на переконання судової колегії є
безпідставними, оскільки результати
аналізу фінансово-господарської
діяльності контрагентів, відповідно до
вимог податкового законодавства
України, не можуть бути підставами для
застосування санкцій щодо позивача.

Враховуючи, що юридична
відповідальність має індивідуальний
характер, позивач не може нести
відповідальність за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб.
Крім того, порушення контрагентом
позивача вимог законодавства про
порядок здійснення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку щодо безтоварності
відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності
контрагентами не може мати наслідків
для позивача, оскільки законодавством
не передбачений обов'язок суб'єкта
підприємницької діяльності бути
обізнаним із особливостями
господарювання контрагента. Відомості,
що є обов'язковими для перевірки
підприємством стосовно свого
контрагента, це включення його до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також наявність свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість на час здійснення
господарських операцій. На період
господарських взаємовідносин між
позивачем та ТОВ «Грант Тайм» і ТОВ «ТК
«Фіона» останні були зареєстрованими в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також платниками податку на додану
вартість, установчі та реєстраційні
документи не визнавались недійсними.

Крім того, неприпустимість притягнення
до відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява №3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання контрагентом свої
зобов'язання зі сплати податку.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів приходить до висновку про
правомірність віднесення позивачем до
складу податкового кредиту суми
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни придбаних товарів за
податковими накладними, отриманими від
контрагентів, та включення відповідних
витрат до складу валових витрат
підприємства.

Таким чином, відповідачем не доведено
обґрунтування правомірності прийнятих
податкових санкцій, відтак, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Однак, судом, під час здійснення
судочинства не було враховано вимогу
вказаної норми закону. Так,
відповідачем не надано належних
доказів на підтвердження висновку про
порушення позивачем податкового
законодавства, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанцій щодо правомірності
прийняття державною податковою
інспекцією у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві податкового
повідомлення-рішення від 06 червня 2014
року № 1 не ґрунтуються на вимогах
закону.

Відповідно до п. 1, 4 ч.1 ст. 202 КАС
України, підставами для скасування
постанови суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Фармасі
Україна» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 21 серпня 2014 року
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою позовні вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю «Фармасі
Україна» - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
від 06 червня 2014 року № 1.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Фармасі Україна»
судовий збір за подання позовної заяви
у розмірі 487 грн. 20 коп. та судовий збір
за подання апеляційної скарги у
розмірі 2436 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в порядку та строки
передбачені ст. 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:

О.М. Оксененко

Судді:

Ю.А. Ісаєнко

І.В. Федотов

Постанову в повному тексті виготовлено
14.11.2014 року.

Головуючий суддя

Оксененко О.М.

Судді:

Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.