Справа № 446/927/14-а
Суддя: Шинкар Т.І.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
Справа № 876/8894/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Шинкар Т.І.,

суддів
Большакової О.О.,

Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання
Баранкевич А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду в
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області на постанову Кам'янка-Бузького
районного суду Львівської області від
31 липня 2014 року у справі №446/927/14а за
позовом ОСОБА_3 до Управління
Пенсійного фонду в Кам'янка-Бузькому
районі про зобов'язання провести
перерахунок пенсії та стягнення
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

07.11.2011р. ОСОБА_3 звернувся з
адміністративним позовом в суд до
Управління Пенсійного фонду України у
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області (надалі - Управління) та з
врахуванням уточнень просив
зобов'язати Управління провести
перерахунок пенсії згідно з вимогами
Закону України «Про пенсійне
страхування громадян» та ст.54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, потерпілих внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та
стягнути з Управління заподіяні
моральні збитки в сумі 10 000 грн.

Постановою Кам'янка-Бузького районного
суду Львівської області від 05.09.2012р.,
яка залишена без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.12.2012р. в
задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 22.04.2014р. постанову
Кам'янка-Бузького районного суду
Львівської області від 05.09.2012р. та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.12.2012р.
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Кам'янка-Бузького районного
суду Львівської області від 31.07.2014р.
позов задоволено частково. Зобов'язано
Управління провести перерахунок
пенсії ОСОБА_3 згідно вимог Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, потерпілих внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за період
часу з 11.04.2011р. по 01.09.2011р. Стягнено з
Управління на користь позивача
моральну шкоду в розмірі 500,00 грн. В
решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, Управління подало
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Кам'янка-Бузького
районного суду Львівської області від
31.07.2014р. та прийняти нове рішення, яким у
задоволені позову відмовити повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
ОСОБА_3 знаходився на обліку в
Управлінні з 11.04.2011р. по 31.08.2011р. та
отримував пенсію по інвалідності в
розмірі відшкодування фактичних
збитків (інвалід другої групи
захворювання, пов'язаного з роботами по
ліквідації аварії на ЧАЕС) обчисленої
відповідно до ч.1 ст.54 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».
Розрахунок заробітної плати здійснено
на підставі довідки про заробітну
плату від 13.05.1992р. за №68, виданої ДВП
«Львівенергоремонт», згідно з якою
заробітна плата за період з 01.02.1990р. по
28.02.1990р. становить 0,03086 грн. з
урахуванням грошової реформи.
Враховуючи зазначений заробіток,
основний розмір пенсії від середнього
заробітку становить 0,02160 грн. Так, як
основний розмір пенсії по інвалідності
становить 454,84275 грн. з урахуванням
коефіцієнтів поетапного підвищення
відповідно до постанов Кабміну, то
відповідно до Постанови Кабінет
міністрів України від 16.07.2008р. розмір
пенсії не може бути нижчим - учасників
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у
1987-1990р. інвалідів ІІ групи - 820,00 грн.
Враховуючи викладене, Управлінням при
проведенні нарахування пенсії ОСОБА_3
за період з 11.04.2011р. по 31.08.2011р. вимог
законодавства не порушено та не
завдано позивачу моральної шкоди.

08.10.2014р. ОСОБА_3 подав на адресу
Львівського апеляційного
адміністративного суду клопотання про
приєднання до апеляційної скарги
Управління, в якому зазначив, що не
погоджується з рішенням суду першої
інстанції, оскільки таким не враховано
помилки, вказані Вищим
адміністративним судом України 22.04.2014р.
при направленні справи на повторний
розгляд. Просить постанову
Кам'янка-Бузького районного суду
Львівської області від 31.07.2014р.
скасувати та прийняти нове рішення.

Представники апелянта в судовому
засіданні апеляційну скаргу
підтримали в повному обсязі, просили
рішення суду першої інстанції
стасувати та в позові відмовити.
Позивач просив рішення суду скасувати
та позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи, доводи
апеляційної скарги та клопотання
позивача, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково з наступних
підстав.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації
прав людини, п.4 ч.1 Європейської
Соціальної хартії та ч.3 ст.46
Конституції України випливає, що кожна
особа похилого віку має право на
справедливу і задовільну винагороду,
соціальний захист, за роки важкої праці
та шкідливих робіт, - яка є основним
джерелом існування для них самих та
їхніх сімей.

Як встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3 у 1990 році приймав участь у
роботах по ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС та належить до
першої категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
що підтверджується наявним в
матеріалах справи посвідченням серії
НОМЕР_1 та вкладкою до посвідчення
НОМЕР_2.

Згідно із акта огляду МСЕК серії ЛВА-1
№389207 позивачу 22.12.2008р. встановлено
другу групу інвалідності захворювання
пов'язаного з роботами по ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС.

Як це встановлено судом апеляційної
інстанції, Управлінням праці та
соціального захисту населення
Кам'янка-Бузької РДА 08.01.2009р. позивачу
видано посвідчення НОМЕР_3, згідно
якого він є інвалідом другої групи і
має право на пільги, встановлені
законом України для ветеранів війни -
інвалідів війни. Докази того, що на час
розгляду справи судом апеляційної
інстанції позивач позбавлений такого
статусу, відсутні.

Окрім того, колегією суддів
встановлено, що позивач з 11.04.2011р. по
31.08.2011р. та з 01.01.2012р. по 31.08.2013р.
перебував на обліку в Управлінні та
отримував пенсію по інвалідності в
розмірі відшкодування фактичних
збитків як інвалід другої групи
захворювання, пов'язаного з роботами по
ліквідації аварії на ЧАЕС, відповідно
до ст.54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Як вбачається з матеріалів справи,
08.04.2011р. позивач звернувся з заявою в
Управління про призначення пенсії по
інвалідності, пов'язаної з роботами на
Чорнобильській АЕС, відповідно до
вимог Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з врахуванням ст.54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
подавши при цьому всі необхідні
документи, які вимагаються для
нарахування пенсії, в тому числі і
посвідчення інваліда війни ІІ групи.

Однак, на переконання позивача
Управління здійснило нарахування
пенсії не провівши осучаснення
заробітної плати, яка береться для
вирахування пенсії, та без врахування
надбавки до пенсії як інваліду війни ІІ
групи в розмірі 40% прожиткового
мінімуму, що призвело до отримання
пенсії в заниженому розмірі, що і стало
підставою звернення до суду за
захистом порушених прав.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції колегія суддів виходить з
наступного.

Згідно ст.15 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», умови, норми та
порядок пенсійного забезпечення
громадян, які постраждали від
Чорнобильської катастрофи,
визначаються Законом Української РСР
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» або їм
надається право на одержання пенсій на
підставах, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р.
№796-XII в редакції, що діяла на час
призначення пенсії (надалі - Закон
України №796-XII), пенсії по інвалідності,
що настала внаслідок каліцтва чи
захворювання, і пенсії у зв'язку з
втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи можуть
призначатися за бажанням громадянина
із заробітку, одержаного за роботу в
зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі
відшкодування фактичних збитків, який
визначається згідно з законодавством.

Згідно з ч.1 ст.57 Закону України №796-XII
обчислення середньомісячного
заробітку провадиться відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Статтею 40 Закону України Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, в
редакції, що діяла на час призначення
пенсії передбачено Порядок визначення
заробітної плати (доходу) для
обчислення пенсії.

Частиною 4 ст.57 Закону України №796-XII
встановлено, що порядок обчислення
середньомісячного заробітку для
призначення пенсії по інвалідності, що
настала внаслідок каліцтва чи
захворювання, і пенсії у зв'язку з
втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
призначеної відповідно до статті 54
цього Закону, визначається Кабінетом
Міністрів України.

На виконання вказаних законодавчих
норм, Кабінет Міністрів України
прийнято Постанови №395 від 20.07.1992р., №1357
від 08.12.1997 р., № 523 від 30.05.1997р., №374 від
28.03.2002р., №1293 від 27.12.2005р., №1210 від
23.11.2011р. та ряд інших постанов,
спрямованих на коригування заробітку
для обчислення розміру пенсій та
збільшення розмірів пенсії, в тому
числі громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Як вбачається з матеріалів справи,
обчислення розміру пенсії Управління
здійснило із скоригованого заробітку,
одержаного позивачем в зоні відчуження
з 01.02.1990р. по 28.02.1990р., на підставі
довідки про заробітну плату від 13.05.1992р.
№68, видану ДВП «Львівенергоремонт»,
відповідно до якої заробітна плата з
01.02.1990р. по 28.02.1990р. становила 760 руб. 30
коп., з урахуванням урядових
коефіцієнтів поетапного підвищення
пенсії, встановлених постановами
Кабінет міністрів України, та
мінімального розміру пенсії,
визначеного для учасників ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС у 1987-1990рр.,
інвалідів ІІ групи. При цьому у розмір
пенсії включено додаткову пенсію за
шкоду, заподіяну здоров'ю громадянам,
віднесеним до категорії 1, інвалідам ІІ
групи, та надбавка дитині війни.

Виплата надбавки до пенсії як інваліду
війни ІІ групи Управлінням не
здійснювалась, оскільки позивачеві
встановлено другу групу інвалідності
захворювання пов'язаного з роботами по
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС як
цивільній особі.

Як пояснили представник Управління,
ОСОБА_3 пенсію обчислено відповідно до
вимог законодавства в розмірі
відшкодування фактичних збитків, який
МСЕК установила на рівні 70%. Щодо права
позивача на отримання надбавки до
пенсії як інваліду війни ІІ групи в
розмірі 40% прожиткового мінімуму,
вважають, що оскільки позивач приймав
участь у ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС як цивільна особа, тому не
належить до числа інвалідів війни і не
може отримувати вказану надбавку.

Як вбачається з Листів Управління
Пенсійного фонду України у
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області від 06.07.2011р. та Головного
Управління пенсійного фонду України у
Львівській області від 29.06.2011р., наданих
на звернення позивача, а також із
наданих Управлінням письмових
пояснень та заперечень під час
розгляду справи, обчислення
середньомісячного заробітку
проводилось без дотримання ч.1 ст.57
Закону України №796-XII: без дотримання
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», що вплинуло на
визначення розміру пенсії, призначеної
та виплаченої у період перебування на
обліку Управління: з 11.04.2011р. по 31.08.2011р.
та з 01.01.2012р. по 31.08.2013р.

Відповідно до положень ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»
інвалідам війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються:
інвалідам II групи у розмірі 40 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Колегія суддів вважає помилковим
висновок суду першої інстанції щодо
безпідставності позовних вимог в
частині отримання надбавки до пенсії в
розмірі 40% прожиткового мінімуму
відповідно до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», враховуючи що
згідно Посвідчення серії НОМЕР_3,
виданого Управлінням праці та
соціального захисту населення
Кам'янка-Бузької РДА 08.01.2009р., ОСОБА_3 є
інвалідом війни ІІ групи і має право на
пільги, встановлені законодавством
України для інвалідів війни. Оригінал
вказаного посвідчення оглянутий
колегією суддів у судовому засіданні.

Окрім того, питання правомірності
призначення пенсії позивачу, як особі
офіцерського складу звільненої з
військової служби з врахуванням його
статусу інваліда війни було предметом
розгляду Кам'янка-Бузького районного
суду Львівської області від 29.07.2010р. та
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31.05.2011р. у
справі №2-а-1099/10, які набрали законної
сили, та яким такий статус
підтверджено.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів приходить до висновку, що
Управління неправомірно відмовило
позивачеві у призначенні та виплаті
доплати до пенсії як інваліду війни ІІ
групи у розмірі 40% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення з Управління моральної шкоди
на користь позивача, колегія суддів
вважає що суд першої інстанції не
врахував роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України із цих питань, даних у п. 9
постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», про те, що розмір відшкодування
моральної шкоди суд визначає в межах
заявлених вимог залежно від характеру
та обсягу заподіяних позивачеві
моральних і фізичних страждань, з
урахуванням у кожному конкретному
випадку ступеня вини відповідача та
інших обставин. Визначивши розмір
відшкодування моральної шкоди, суд
повинен навести в рішенні відповідні
мотиви. Згідно з п. 4 цієї ж постанови
позивач має зазначити в позовній заяві,
в чому така шкода полягає, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач просив стягнути з Управління
моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.,
посилаючись на те, що дії відповідача
негативно вплинули на його фізичний та
психічний стан, що виявилось у
необхідності звернення за медичною
допомогою та придбання препаратів для
лікування, проте не порушує питання про
неправомірність дій Управління, жодних
доказів на підтвердження зазначених
вимог позивач не надав, а суд першої
інстанції свій висновок про заподіяння
йому моральної шкоди не мотивував.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з ч.1 ст.100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Зважаючи на обставини справи, колегія
суддів вважає поважними причини
пропуску строку звернення позивача до
адміністративного суду у період з
08.04.2011р. по 07.05.2011р.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
обчислення середньомісячного
заробітку для нарахування пенсії
позивачу за періоди перебування на
обліку в Управлінні повинно
здійснюватись у відповідності до
ст.ст.54, 57 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з урахуванням норм Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
положень постанов Кабінет міністрів
України, прийнятих на їх виконання, а
також Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» з врахуванням
доплати до пенсії як інваліду війни ІІ
групи у розмірі 40% прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.202 КАС України згідно
якої суд апеляційної інстанції
скасовує рішення суду першої інстанції
з підстав неповного з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи
та порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання, колегія суддів, враховуючи
вищевикладене, прийшла до переконання,
що постанова суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду в Кам'янка-Бузькому
районі - задовольнити частково.

Постанову Кам'янка-Бузького районного
суду Львівської області від 31 липня 2014
року у справі №446/927/14а скасувати та
прийняти нову, якою позов задовольнити
частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду в Кам'янка-Бузькому районі
Львівської області провести
перерахунок пенсії ОСОБА_3 відповідно
до вимог ст.ст.54, 57 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та ст.13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» з врахуванням виплачених сум
за період з 11.04.2011р. по 31.08.2011р. та з
01.01.2012р. по 31.08.2013р.

В задоволені решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
Т.І. Шинкар

Судді
О.О. Большакова

М.А.Пліш

Повний текст Постанови виготовлено
14.11.2014р.