Справа № 2а-4219/10/0270
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/17524/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Іллінецької міжрайонної державної
податкової інспекції на постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 30.11.2010 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 03.03.2011 у
справі № 2а-4219/10/0270

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

до Іллінецької міжрайонної
державної податкової інспекції

про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернулася до суду з позовом, у якому
просила визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції:

від 15.10.2010 № /0, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість (далі - ПДВ) у розмірі 331 320,27
грн., у т. ч. за основним зобов'язанням -
220 880,18 грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 110 440,09 грн.;

від 15.10.2010 № /0, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб суб'єктів
підприємницької діяльності у сумі 124
246,00 грн.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного адміністративного суду,
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі з тих підстав, що доходом від
підприємницької діяльності в межах
договору доручення є лише сума коштів,
яку суб'єкт (повірений) отримав як
винагороду (плату) за виконані ним
зобов'язання за цим договором, а кошти,
отримані від довірителя, необхідні для
вчинення певних юридичних дій від
імені та за рахунок останнього не
являються виручкою від продажу товарів
(послуг), оскільки не належать
господарюючому суб'єкту, який до речі є
посередником, на правах власності, а
тому не включаються до складу виручки.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

На обґрунтування касаційної скарги
Державна податкова інспекція
послалася на те, що грошові кошти,
отримані ним від довірителів за
договорами доручення для здійснення
розрахунку із постачальниками молока,
є виручкою від реалізації продукції у
розумінні положень Указу Президента, а
враховуючи, що позивачем перевищено
граничний обсяг такої виручки, то
відповідно зазначені суми підлягають
оподаткування податком з доходів
фізичних осіб. Крім того, контролюючий
орган зазначив, що позивачем
здійснювалась поставка товару (молока)
на суму, що перевищила 300 тис.грн., а отже
у відповідності до пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2
Закону України "Про податок на додану
вартість" Підприємець мав подати заяву
про реєстрацію платником ПДВ.

У поданих запереченнях на скаргу
позивач просить її відхилити з мотивів
необґрунтованості.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами встановлено, що у ході виїзної
планової перевірки Підприємця з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2007 по 30.06.2010, результати
якої викладені у акті від 06.10.2010,
фахівцями контролюючого органу
встановлено, що позивач, перебуваючи на
спрощеній системі оподаткування,
відповідно до договорів доручення,
укладених із ВАТ "Літинський
молокозавод", за винагороду здійснював
заготівлю молока у населення, для чого
отримував у довірителя грошові кошти,
сума яких у 2009 році та 1-му півріччі 2010
року перевищила граничний обсяг
виручки (500 тис. грн.), встановленої
Указом Президента України від 03.07.1998 №
727/98 "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва" (далі -
Указ № 727/98). Наведене, на думку фахівців
податкового органу, призвело до
заниження позивачем податку з доходів
фізичних осіб на суму 124 246,00 грн. та ПДВ
на суму 220 880,18 грн.

На підставі акта перевірки та вказаних
висновків Державна податкова
інспекція прийняла оспорювані
податкові повідомлення-рішення.

Так, ст. 1 Указу № 727/98 встановлено, що
спрощена система оподаткування, обліку
та звітності запроваджується для
суб'єктів малого підприємництва
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис. грн.

Виручкою від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) вважається
сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг)
(абзац 5 вказаної статті).

Статтею 5 вказаного Указу передбачено,
що у разі порушення вимог, установлених
ст. 1 цього Указу, платник єдиного
податку повинен перейти на загальну
систему оподаткування, обліку та
звітності, починаючи з наступного
звітного періоду (кварталу).

В свою чергу правове регулювання
договору доручення у цивільному
законодавстві України здійснюється гл.
68 ЦК України. У статтях 1000 - 1010 ЦК
України визначено взаємні права й
обов'язки довірителя і повіреного,
зазначено наслідки припинення
частково виконаного договору, а також
врегульовано інші аспекти роботи
підприємств за договорами доручення.

Суть договору доручення полягає у тому,
що за договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується здійснити
від імені і за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії (ст. 1000
ЦК України).

З визначення договору доручення
вбачається, що права й обов'язки щодо
операції, здійсненої повіреним,
виникають безпосередньо у довірителя.
Більше того, характерною відмінністю
договору доручення від інших форм
посередницьких договорів є те, що він
виконується не тільки за кошти
довірителя, але й від його імені. Отже, у
договорі доручення, що укладається
повіреним, він не має права не
зазначити імені довірителя, від особи
якого він діє.

Дана характерна ознака (принцип
відсутності права посередника
укладати договір від свого імені)
договору доручення - принципова
відмінність такого договору від інших
посередницьких договорів, зокрема від
договору комісії. Так, за змістом ст. 1011
ЦК України договір комісії виконується
комісіонером за кошти комітента, але
від свого (комісіонера) імені. Тому в
договорі комісії, укладеному
комісіонером, він може не зазначати
імені свого комітента, а діяти вже від
власного імені.

Фактично, вчиняючи певні юридичні дії
від імені довірителя і за його рахунок -
отримавши грошові кошти з наступною їх
передачею продавцям молока,
Підприємець виконував функцію касира
молочного заводу, за що отримував
винагороду у вигляді комісійної плати
за виконання свого обов'язку за
договором доручення, яку, як
встановлено судами, відображав у
складі оподаткованої виручки.

Отже, суд першої інстанції, з думкою
якого погодився суд апеляційної
інстанції, скасовуючи спірне податкове
повідомлення-рішення, яким визначено
податок з доходів фізичних осіб,
правомірно виходив із того, що, грошові
кошти, які позивач отримував від
довірителя для виконання виданого йому
доручення з подальшою їх передачею
продавцям молока, не є його виручкою.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що перевищення
позивачем граничного обсягу виручки,
встановленого Указом № 727/98 для
платників єдиного податку, у період, що
перевірявся, не відбулося, є вірним, у
зв'язку з чим підстав для його
скасування у апеляційного суду не було.

Крім того, безпідставними є також
посилання контролюючого органу на пп.
2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України "Про податок
на додану вартість", згідно якого,
обов'язковій реєстрації як платник ПДВ
підлягає особа у разі, коли загальна
сума від здійснення операцій з
поставки товарів (послуг), що
підлягають оподаткуванню згідно з цим
Законом, нарахована (сплачена, надана)
такій особі або в рахунок зобов'язань
третім особам, протягом останніх
дванадцяти календарних місяців
сукупно перевищує 300 тис. грн. без
урахування ПДВ, оскільки як
встановлено судами попередніх
інстанцій виручка позивача від
реалізації продукції за останні 12
місяців не перевищувала 300 тис.грн.

Також суди попередніх інстанцій цілком
правомірно зазначили, що згідно пп. 3.2.5
п. 3.2 ст. 3 Закону № 168/97-ВР не є об'єктом
оподаткування операції, в тому числі із
залучення, розміщення та повернення
коштів за договорами доручення.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскаржених податкових
повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Іллінецької
міжрайонної державної податкової
інспекції відхилити.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 30.11.2010 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 03.03.2011 у
справі № 2а-4219/10/0270 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко