Справа № 810/2655/14
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/2655/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Бужак Н.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді: Бужак Н.П,

суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.,

за участю секретаря: Савін І.В.,

розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Перша Ресурсна
Компанія» до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Перша Ресурсна
Компанія» звернулося до Київського
окружного адміністративного суду з
позовом до Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
02.12.2013 року № /2517.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2014
року позовні вимоги задоволено
повністю.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Київського
окружного адміністративного суду від 31
січня 2014 року та прийняти нову, якою в
задоволені адміністративного позову
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
судового процесу, які з'явилися у
судове засідання, дослідивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
між Приватним акціонерним товариством
«Страхова компанія «Дніпроінмед»
(страховик) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Перша Ресурсна
Компанія» (страхувальник) укладено
генеральні договори добровільного
страхування фінансових ризиків
№01/03/13/Ф-ПРК від 01 березня 2013 року та
№01/11/11/Ф-ПРК від 01 листопада 2011 року.

Предметом договорів страхування є
майнові інтереси страхувальника, що не
суперечать закону, пов'язані із
збитками страхувальника, що виникли
внаслідок невиконання (неналежного
виконання) контрагентами
страхувальника (позичальниками) своїх
зобов'язань за контрактами
купівлі-продажу.(п. 1.2. договору).

За період з 01.11.2013 року по 09.11.2013 року
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ТОВ
«Перша Ресурсна Компанія» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ПрАТ СК «Дніпроінмед» за період з 01.01.2012
року по 31.03.2013 року.

За результатами перевірки складено акт
18.11.2013 року № 1897/10-02-22-01/36211073/54 у якому
встановлено порушення ТОВ «Перша
Ресурсна Компанія» вимог п. 138.2 ст.138,
п.п.139.1.9. п.139.1 ст. 139 Податкового Кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на прибуток за 2011 рік в
результаті проведення безтоварних
операціях з ПрАТ СК «Дніпроінмед» на
суму 395377 грн.

На підставі висновків акту перевірки
відповідачем 02.12.2013 року прийнято
податкове повідомлення-рішення
№/2517 за платежем податок на
прибуток на суму 395377, 00 грн. та
фінансових санкцій на суму 98844, 00 грн.

Як встановлено судом першої інстанції
та дана обставина підтверджується
матеріалами справи, позивач укладав
договори з ПрАТ СК
«Дніпроінмед»,предметом яких було
страхування майнових інтересів, що
пов'язані з збитками ТОВ «Перша
ресурсна компанія», пов»язані із
збитками страхувальника, що виникли
внаслідок невиконання (неналежного
виконання) контрагентами
страхувальника своїх зобов»язань за
контрактами купівлі-продажу, завірені
копії яких є невід»ємною частиною
договору страхування в частині
дотримання умов своєчасного
постачання товару.

Первинні бухгалтерські документи, які
підтверджують реальність зазначеної
господарської операції між позивачем
та його контрагентом наявні в
матеріалах справи.

Надаючи правову оцінку відносинам що
склалися між сторонами, колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до статті 149 Податкового
кодексу України податковою базою для
цілей оподаткування податком на
прибуток визнається грошове вираження
прибутку як об'єкта оподаткування,
визначеного згідно із статтею 134 цього
Кодексу, з урахуванням положень статей
135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1
статті 134 Податкового кодексу України
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами визначається
шляхом зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Витрати у розумінні Податкового
кодексу України - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілом
власником) (підпункт 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України).

До складу валових витрат що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування відповідно до пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України,
входять: витрати від операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інші витрати, визначені згідно з
пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу валових
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Частиною другою статті 3 Закону України
від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» (надалі Закон України від
16.07.1999 №996-XIV) передбачено, що податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку, що
ведеться підприємством.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які згідно з Законом є
документами, що містять відомості про
господарські операції та
підтверджують їх здійснення.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» встановлено, що
первинні бухгалтерські документи
(видаткові та податкові накладні, акти
прийому-здачі виконаних робіт, тощо)
повинні мати обов'язкові реквізити, а
саме - вказувати на посаду особи,
відповідальної за здійснення
господарської операції і правильності
її оформлення, особистий підпис або
інші дані, що дає змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
операції.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що містять відомості про
господарські операції та
підтверджують їх здійснення, а саме:
договори добровільного страхування
фінансових ризиків, додаткові угоди до
договорів добровільного страхування
фінансових ризиків, акти виконаних
робіт .

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції та в апеляційній скарзі
відповідач на підтвердження своїх
доводів послався на ту обставину, що
ДПІ у Жовтневому районі м.
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області під час
проведення перевірки ПАТ СК
«Дніпроінмед» встановлено, що дане
товариство здійснювало діяльність, яка
не відповідає меті та напрямкам
діяльності страхової компанії. Крім
того, перевіркою встановлено, що
правочини між ПАТ СК «Дніпроінмед» та
страхувальниками, в т.ч. і позивачем не
мали мети настання реальних наслідків,
а тому є недійсними. З цих підстав
податковий орган прийшов до висновку,
що правочини, укладені між позивачем та
ПАТ СК «Дніпроінмед» не мали мети
настання реальних наслідків.

Колегія суддів не може погодитись з
такими доводами відповідача, так як
вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до частин 1,5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Згідно ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Отже, чинне законодавством чітко
визначає підстави для визнання
правочинів недійсними чи нікчемними.

В ході розгляду справи податковий
орган не надав доказів, які б свідчили
про нікчемність укладених між
позивачем та його контрагентом
договорів, а також, що зазначені вище
договори порушують публічний порядок
чи спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини,
або ж знищення, пошкодження майна
держави.

Крім того, чинним законодавством не
передбачено такого наслідку (санкції)
встановлення факту нікчемності
(недійсності) правочину, як
донарахування податкових платежів за
такими правочинами, зокрема і платежів
з податку на прибуток як на те
послався податковий орган в акті
перевірки.

У справі «Булвес»АД проти Болгарії
Європейський суд з прав людини визнав
про платник ПДВ не повинен нести
відповідальності за зловживання,
вчинені його постачальниками, якщо
платник ПДВ не знав про такі
зловживання і не міг про них знати.

Таким чином, колегія суддів вважєає, що
податковий орган не надав належних
доказів, які б свідчили про відсутність
господарської діяльності з боку
відповідача під час виконання право
чинів, що укладались з ПАТ СК
«Дніпроінмед».

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
постанова суду є законною і
обґрунтованою, ухвалена з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а тому підстав для її скасування
не має.

Викладені в апеляційній скарзі
апелянтом доводи, висновків суду
першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 198,200 КАС України, суд
апеляційної інстанції має право за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга
підлягає залишенню без задоволення, а
постанова суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160,197,198,200,205,206,212,254 КАС
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 27 червня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий-суддя:
Бужак Н.П.

Судді:
Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 13 листопада
2014 року.

Головуючий суддя
Бужак Н.П.

Судді:
Костюк Л.О.

Троян Н.М.