Справа № 587/2032/14-а
Суддя: Дашутін І. В.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 587/2032/14-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року Сумський районний
суд Сумської області під головуванням
судді Дашутіна І.В., при секретарі
Макошенець С.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до міського голови м. Суми
ОСОБА_12, Управління майна комунальної
власності Сумської міської ради про
визнання протиправним та скасування
розпорядження, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу,

В С Т А Н О
В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним
адміністративним позовом, в якому
просив визнати протиправним та
скасувати розпорядження міського
голови міста Суми від 07.04.2014 року № 129-к
«Про звільнення ОСОБА_1.»; поновити його
на роботі в посаді начальника
управління майна комунальної
власності Сумської міської ради;
стягнути на його користь заробітну
плату за час вимушеного прогулу з 28.04.2014
року по 06.08.2014 року в розмірі 17921 гривні
42 копійок.

В судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали у повному
обсязі.

Представник відповідача - міського
голови м. Суми ОСОБА_12 в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував.

Представник відповідача - Управління
майна комунальної власності Сумської
міської ради в судове засідання не
з*явився, в письмовому поясненні
покладався на розсуд суду та просив
розглянути справи без його участі.

Заслухавши позивача, його
представника, представника
відповідача міського голови м. Суми
ОСОБА_12, свідків: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1
допитаного в якості свідка, та
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає повному
задоволенню на підставі наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом про визнання
протиправним та скасування
розпорядження міського голови міста
Суми від 07.04.2014 року № 129-к «Про
звільнення ОСОБА_1.», поновлення
позивача на роботі в посаді начальника
управління майна комунальної
власності Сумської міської ради,
стягнення на користь позивача
заробітної плати за час вимушеного
прогулу (а.с. 18).

Свої вимоги позивач обґрунтовує
відсутністю у нього вільного
волевиявлення під час написання ним
заяви про звільнення через те, що цю
заяву він був змушений написати під
моральним тиском великої кількості
агресивно налаштованих до нього людей,
які висловлювали щодо нього погрози
моральної та фізичної розправи. При
цьому, позивач зазначає, що він не мав
наміру звільнятись з займаної посади і
вказаної заяви ніколи б не писав, якби
на нього не здійснювався тиск.

В своєму позові позивач зазначає про
те, що міський голова міста Суми,
відповідач у даній справі, був
присутнім під час подій, які змусили
позивача написати заяву про
звільнення, але в зазначену ситуацію не
втрутився та звільнив позивача за
оскаржуваним ним розпорядженням в
порушення конституційних принципів
гарантії Державною Україна захисту
трудових прав громадян України.

Представник відповідача проти
адміністративного позову позивача
заперечує, тому суд при здійсненні
судочинства у даній справі застосовує
положення ч. 2 ст. 71 КАС України, згідно
до яких обов'язок щодо доказування
правомірності оскаржуваного
розпорядження покладається на
відповідача.

У своїх запереченнях представник
відповідача зазначає, що безпосередньо
відповідач - міський голова міста Суми
ОСОБА_12 особисто не здійснював тиску на
позивача та не примушував його до
написання заяви про звільнення, а тому
його розпорядження про звільнення
позивача є законним, виданим в межах
повноважень та у спосіб, встановлений
законом, а позов задоволенню не
підлягає.

Також, представник відповідача
зазначає, що позивач пропустив строк
звернення до суду, передбачений ч. 3 ст.
99 КАС України, згідно до якої для
звернення до суду у справах щодо
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби встановлюється місячний строк
та вважає, що на стадії вирішення
питання щодо відкриття провадження у
справі, суд мав застосувати наслідки
пропуску строку звернення до суду,
передбачені ст. 100 КАС України і
залишити позов позивача без розгляду.

Представник позивача проти
задоволення даного клопотання
заперечував. В обґрунтування
заперечень зазначав, що оскільки
оскаржуване позивачем розпорядження
прийняте відповідачем 07.04.2014 року, а про
його існування та його зміст він
дізнався лише 28.04.2014 року, то
процесуальний строк звернення до суду
за захистом порушеного права у цій
справі сплив 28.05.2014 року.

07.05.2014 року позивач звернувся до
Ковпаківського районного суду м. Суми,
а 08.05.2014 року, тобто до дати спливу
вищевказаного процесуального строку,
Ковпаківським районним судом м. Суми
було відкрито провадження у справі за
адміністративним позовом позивача до
цього ж самого відповідача з
аналогічними позовними вимогами, як і в
цій справі, а згідно до ухвали
вказаного суду від 11.08.2014 року
зазначений позов залишено без розгляду
у зв'язку з повторною неявкою позивача
у судове засідання без поважної
причини та без повідомлення про неявку
позивача (а.с. 10, 11).

30.09.2014 року Харківським апеляційним
адміністративним судом постановлено
ухвалу, згідно до якої вказана ухвала
Ковпаківського районного суду від
11.08.2014 року скасована (а.с. 65).

Позивач у своєму адміністративному
позові зазначає, що оскільки він
вчасно, до спливу процесуального
строку на звернення до
адміністративного суду звернувся з
адміністративним позовом до
Ковпаківського районного суду м. Суми,
не дивлячись на ту обставину, що з
завеликим запізненням дізнався про
оскаржуване розпорядження та не мав на
меті допустити зловживання своїм
правом на судове оскарження цього
розпорядження та зважаючи на те, що суд
залишив без розгляду позов позивача з
очевидними процесуальними
порушеннями, які підтверджені судом
апеляційної інстанції, то дане
звернення до суду відбулось з
пропущенням процесуального строку з
поважної причини, на які воля позивача
не впливає, оскільки позивач
дотримався всіх процесуальних норм,
які регулюють, як питання строків
звернення до суду, так і питання
забезпечення процесуальних прав іншої
сторони у справі.

Тобто, оскаржуючи спірне
розпорядження, позивач вжив всіх
необхідних та передбачених діючим
процесуальним законодавством правил,
направлених на забезпечення не тільки
своїх прав, а й прав іншої сторони.

Таким чином, позивач вважає, що він з
поважної причини пропустив строк,
передбачений ст. 99 КАС України для
звернення з даним адміністративним
позовом та просив суд вважати
зазначене в адміністративному позові
його заявою про це.

Доводячи вказані обставини, позивач
надав суду ухвалу Ковпаківського
районного суду міста Суми від 11.08.2014
року, ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30.09.2014 року,
заяву про відкликання
адміністративного позову з
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 15.04.2014 року (а.с. 86).

Так, судом встановлено, що згідно до
розпорядження міського голови міста
Суми від 07.04.2014 року № 129-к «Про
звільнення ОСОБА_1.», позивача було
звільнено з займаної ним посади.

Згідно до ч. 3 ст. 99 КАС України
визначено місячний строк на звернення
до адміністративного суду у справах
щодо прийняття громадян на публічну
службу, її проходження, звільнення з
публічної служби.

Адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду, як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що підставою для
залишення позову позивача без розгляду
з зазначених обставин є застосування
вказаних процесуальних норм у
сукупності, тобто: пропуск строку
звернення до суду; відсутність підстав
для визнання причин пропуску
поважними.

Докази, які надані до матеріалів справи
позивачем підтверджують, що він вчасно
звернувся до Ковпаківського районного
суду м. Суми з адміністративним позовом
до тих самих відповідачів, що й у даній
справі з аналогічними позовними
вимогами, за яким 08.05.2014 року вказаним
судом відкрите провадження у справі.

Тобто, позивач з додержанням діючого
законодавства реалізував своє право на
звернення до суду з адміністративним
позовом за захистом його порушеного
права під час звільнення з публічної
служби.

Право на судовий захист є одним з
конституційних прав людини і
громадянина.

Згідно до ст. 2 КАС України, завданням
адміністративного судочинства є
вирішення публічно-правового спору між
сторонами, шляхом ухвалення рішення
суду, яке усуває спірність, і в цей
спосіб досягається захист прав та
інтересів особи.

При цьому, суд переконаний, що завдання
судочинства досягаються шляхом
справедливого, неупередженого та
своєчасного розгляду адміністративних
справ.

Ці вимоги закріплюють у національному
законодавстві положення ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.50 р.,
ратифікованої Законом України від 17.07.97
р., відповідно до якої кожному
гарантується право на справедливий
судовий розгляд. Кожен при вирішенні
питання щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на справедливий і
відкритий розгляд упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, якщо воно
відповідає вимогам справедливості і
забезпечує ефективне поновлення в
правах (Рішення Конституційного Суду
України N 3-рп/2003 від 30 січня 2003 р.).

Натомість, матеріали справи
підтверджують, що Ковпаківський
районний суд незаконно залишив
вказаний адміністративний позов
позивача без розгляду ухвалою від
11.08.2014 року, що підтверджується
постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 30.09.2014 року,
а отже, щодо спору між сторонами не було
ухвалено судового рішення, яке б
усувало спірність у правовідносинах
між ними та через яке досягався б
захист прав та інтересів особи, не
дивлячись на те, що цією особою
виконано весь ряд процесуальних вимог
діючого законодавства, які направлені
на забезпечення конституційного права
особи на судовий захист.

В свою чергу, 01.09.2014 року Сумським
районним судом Сумської області за
адміністративним позовом позивача до
тих самих відповідачів було відкрито
провадження у справі та встановлено, що
даний спір підсудний саме даному суду у
зв'язку з тим, що на дату звернення до
суду місцем реєстрації позивача у його
паспорті громадянина України
визначене с. Бездрик, Сумського району,
Сумської області, що відповідає
правилам територіальної підсудності,
визначеної ст. 19 КАС України та ст. 3
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір
проживання в Україні».

Отже, вбачається, що позивач, прагнучи
реалізувати своє конституційне право
на судовий захист, вчинив всі
передбачені процесуальним
законодавством дії, направлені на
захист свого порушеного права,
натомість, не міг передбачити, що
порушенням ним строку звернення до
суду, відбудеться у зв'язку з
ухваленням щодо його позову
незаконного рішення, яким не вирішено
спір по суті.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позивачем доведено
поважність причини пропуску строку
звернення до суду та його порушене
право позивача підлягає захисту поза
строків, визначених ст. 99 КАС України,
оскільки надані ним докази свідчать
про те, що позивач добросовісно
ставиться до виконання своїх
обов'язків, як учасник
адміністративного процесу, вчинивши
вчасно всіх процесуальних дій у строки,
що визначені законом, звертаючись до
Ковпаківського районного суду м. Суми,
натомість, не отримавши належного
судового захисту та ухваленого по суті
спірних правовідносин судового
рішення, фактично, був би позбавлений
конституційного права на судовий
захист, у разі, якщо б його даний
адміністративний позов був залишений
без розгляду.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що
відповідачем не доказана
правомірність прийнятого рішення,
виходячи з наступного.

Суд оцінює рішення відповідача, щодо
його прийняття, на відповідність ст. 19
Конституції України та ст. 2 КАС
України.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1,
до його звільнення за оскаржуваним
розпорядженням, перебував на службі у
виконавчому органі місцевого
самоврядування - управлінні майна
комунальної власності Сумської
міської ради - на посаді начальника
управління, що підтверджується
розпорядженням міського голови м. Суми
від 23.06.2005 року № 222 - к та відповідним
записом в трудовій книжці позивача (а.с.
20).

Фактичні обставини свідчать про те, що
розпорядженням міського голови м. Суми
від 07.04.2014 року № 129 - к, яке підписано
секретарем Сумської міської ради
ОСОБА_12, позивача було звільнено з
вказаної дати з посади начальника
управління майна комунальної
власності Сумської міської ради за
угодою сторін (п.1ст. 36 КЗпП України) і
дане розпорядження є предметом
оскарження позивача.

Судом встановлено, що події, які
передували винесенню оскаржуваного
розпорядження відповідачем, свідчать
про наявність порушень основних прав і
свобод позивача, як громадянина
України, передбачених ст. 43 Конституції
України, щодо права позивача на працю,
яка включає можливість заробляти собі
на життя, яку він вільно обирає або на
яку вільно погоджується.

Зокрема, вказаною нормою прямої дії
передбачено, що Держава створює умови
для повного здійснення громадянами
права на працю, гарантує рівні
можливості у виборі професії та роду
трудової діяльності, реалізовує
програми професійно-технічного
навчання, підготовки і перепідготовки
кадрів відповідно до суспільних
потреб.

Громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Фактичні ж обставини свідчать про те,
що позивача у незаконний спосіб
позбавили його права на працю у
виконавчому органі місцевого
самоврядування на посаді, яку він
вільно обрав і перебуваючи на якій,
обов'язки він вільно погодився
виконувати.

Разом з тим, як встановлено судом,
позивачеві в порушення принципу
рівності його конституційних прав і
свобод, передбаченого ст. 24 Конституції
України, особами, які не мали згідно до
діючого законодавства відповідних
повноважень та функцій, були здійснені
обмеження у вільному виборі його місця
роботи шляхом здійснення на нього
громадського тиску, направленого на
примусове звільнення позивача, за
ознаками приналежності позивача до
управлінської команди попереднього
міського голови та його переконань
стосовно прийняття ним управлінських
рішень на займаній посаді.

Так, як свідчать докази, надані
позивачем до матеріалів справи і не
спростовані представником відповідача
у встановленому порядку, 07.04.2014 року
позивач, як начальник вказаного
управління доповідав відповідачеві
про вчинені ним управлінські рішення,
стосовно певної судової справи, в якій
приймає участь очолюване ним
управління.

Судом досліджено Положення про
управління майна комунальної
власності Сумської міської ради,
затверджене рішенням ради від 31.07.2013
року № 2570 - МР.

Так, згідно до п.п. 3.1.1 п. 3.1 ч. 3 вказаного
положення до основних функцій та
завдань очолюваного позивачем
управління, віднесено реалізацію
державної та міської політики в галузі
управління майном комунальної
власності, яку за положеннями п. 2.5 ч. 2
цього ж положення, організовує
безпосередньо позивач, в т.ч. шляхом
проведення претензійно - позовної
роботи (п. 3.2.7 положення).

В свою чергу, згідно до п. 1.1 ч. 1
положення, управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради підзвітне та
підконтрольне, підпорядковане
виконавчому комітету Сумської міської
ради та міському голові м. Суми,
оперативно підпорядковане заступнику
міського голови з питань діяльності
виконавчих органів ради згідно з
розподілом обов'язків.

Отже, наведене свідчить, що позивач, як
керівник вказаного управління вправі
вчиняти повноваження начальника у
галузі реалізації в т.ч. міської
політики з управління майном
комунальної власності, виходячи із
його переконань стосовно того, як
організувати таку роботи, щоб ця
політика була ефективною, в т.ч. шляхом
участі управління у судових спорах з
особами, які порушують права чи
охоронювані законом інтереси
комунальної власності територіальної
громади.

Як свідчать матеріали справи, між
позивачем та відповідачем виник
конфлікт стосовно здійснення
позивачем його повноважень відносно
прийняття позивачем певного рішення з
управлінської функції, яка на
переконання позивача, забезпечує
ефективний захист інтересів
територіальної громади, а на
переконання відповідача - є незаконною.

Разом з тим, відповідачем не було
надано доказів, які б підтверджували,
що він, як роботодавець, у межах
повноважень та у спосіб, визначений
законом, видав відповідне
розпорядження позивачеві, як
підпорядкованому йому працівникові,
щодо прийняття рішення з конкретної
управлінської функції, а останній - не
виконав це розпорядження або виконав
не в порядку, визначеному роботодавцем,
що призвело до негативних наслідків.

Натомість, зазначений конфлікт, на
переконання суду, відповідач зажадав
вирішити через професійні утиски
позивача, які полягають у небажаній для
працівника поведінці з боку
роботодавця метою або наслідком якої є
приниження трудової честі та гідності
працівника та яка характеризується
несправедливим ставленням до позивача,
спрямованим на демонстрацію
некомпетентності позивача, як
працівника.

Вказане підтверджується подіями, які
відбулись після наради у відповідача, і
ініціатором участі позивача в яких був
відповідач, а саме: запрошення
відповідачем позивача до зали в якій
перебувало біля 30 осіб, серед яких були
присутні представники юридичної особи,
відносно якої виник конфлікт, перший
заступник міського голови ОСОБА_7,
безпосередньо відповідач, працівник
правового управління, інші невідомі
учасникам події, особи.

Дана обставина підтверджується всіма
допитаними в цій справі свідками, самим
позивачем та відповідачем.

В ході вказаного зібрання позивач
зазнав психологічних утисків, які
полягали в небажаній для позивача, як
працівника поведінці, як з боку
роботодавця, так і з боку присутніх
осіб, метою або наслідком якої було
приниження трудової честі та гідності
працівника, яка характеризується
систематичними негативними
висловлюваннями, словесними образами,
поширенням про працівника неправдивої
інформації, необґрунтованої критики.

Вказане полягало в тому, що позивач був
змушений доповідати про методи
прийняття управлінських рішень особам,
які не є його роботодавцями і які не
мають право від нього це вимагати.

Негативне ставлення до позивача, як до
керівника управління, вбачається із
допиту свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, які з їх
показань, є представниками
(засновниками) юридичної особи - ТОВ
«Ремпобуттехніка», через яку виник
зазначений конфлікт, які пояснили, що
відносно їх підприємства слухалася
справа про банкрутство через наявність
несплаченого боргу на користь
очолюваного на той час позивачем
управління. При цьому, дані особи
пояснили, що вважають діяльність
позивача на посаді начальника
управління незаконною, оскільки він не
виконував розпорядження відповідача
стосовно подання до суду документів в
рамках справи про банкрутство з
приводу зміни арбітражного керуючого.
Саме тому, вони разом з іншими
робітниками товариства з'явилися до
зали та вимагали від ОСОБА_1 надати
пояснень з цього приводу.

В свою чергу, позивач у судових
засіданнях пояснив, що письмових
розпоряджень від відповідача стосовно
необхідності подання документів про
зміну арбітражного керуючого ТОВ
«Ремпобуттехніка» він не отримував, а
отримував з цього приводу лише усні
вказівки першого заступника міського
голови міста Суми - ОСОБА_7, які на його
погляд не мали під собою жодної
правової основи.

В ході допиту свідка - ОСОБА_7 судом було
встановлено, що дана особа дійсно
перебувала 07 квітня 2014 року у залі
разом з вказаними вище представниками
ТОВ «Ремпобуттехніка» та позивачем.
При цьому, як свідчать матеріали
справи, не спростовані даним свідком,
його син - ОСОБА_9 здійснював
представництво інтересів засновників
ТОВ «Ремпобуттехніка» в рамках справи
про його банкрутство, що у т.ч.
підтверджується нотаріально
посвідченою довіреністю на
представництво інтересів від ОСОБА_4
(а.с. 120).

Таким чином, близький родич першого
заступника міського голови міста Суми
був пов'язаний певними інтересами з
особою - ОСОБА_4, яка мала відношення до
даного товариства та яка була
зацікавлена у звільнені ОСОБА_1, через
нібито його незаконну діяльність на
посаді начальника управління.

Викладені обставини, зокрема,
підтверджуються учасниками вказаних
подій, а саме: прямою мовою депутата
Сумської міської ради ОСОБА_6,
викладеною у виданні «Данкор онлайн»
від ІНФОРМАЦІЯ_1 об 18.16 год.
кореспондентом видання ОСОБА_10;
особистими записами відповідача на
його офіційній сторінці в соціальній
мережі «Фейсбук» від ІНФОРМАЦІЯ_2;
прямою мовою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо
зазначених подій, викладеною
кореспондентом видання «Панорама»
ОСОБА_11 від ІНФОРМАЦІЯ_3 о 8.00 год. та від
ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 19, 26 -35).

Суть висловів вказаних осіб,
розміщених у зазначених публікаціях
зводиться до того, що позивача
звільнено за корупційну діяльність, в
т.ч. щодо вказаного ТОВ
«Ремпобуттехніка», за зловживання ним
під час керівництва управлінням у
зв'язку із чим місто зазнало збитків.

Разом з тим, представник відповідача не
надав доказів того, що управлінські
рішення позивача відносно організації
ним роботи управління в частині
спірного питання, яке спровокувало
конфліктну ситуацію, є незаконними.

Відповідачем не спростовано
інформацію викладену у вказаних
засобах масової інформації та не
надано доказів, що підтверджували б
вчинення позивачем корупційних діянь
або інших протиправних дій чи
бездіяльності, завдання будь - кому
шкоди тощо.

Отже, вказана конфліктна ситуація
свідчить про очевидну наявність
психологічного та професійного утиску
позивача, як безпосередньо з боку
відповідача, так і з боку вказаних осіб,
який вплинув на волевиявлення позивача
під час прийняття ним рішення щодо
написання відповідної заяви про
звільнення.

Покази позивача, допитаного в якості
свідка, свідчать про сприйняття ним
ситуації, яка склалась навколо нього
під час участі у зазначеному зібранні
та яка змусила його написати заяву про
звільнення, як таку, що створює для
нього серйозну небезпеку - тобто таку,
яка створює чи може створити реальну
загрозу стану здоров'я чи професійній
кар'єрі позивача.

Крім того, під час допиту позивача в
якості свідка було встановлено, що
позивач не мав бажання звільнятись, а
ні за власним бажанням, а ні за згодою
сторін, а ні з будь - яких інших підстав,
що підтверджується негайним його
повідомленням про це відповідача
відповідною заявою від 07.04.2014 року,
поданою відповідачеві одразу після
вказаних подій (а.с. 23, 24).

Свідок ОСОБА_8 засвідчив, що позивачу
ОСОБА_1 під час зазначеного зібрання, в
якому він також приймав участь, надали
лист паперу для того, щоб той написав
заяву про звільнення, і, в присутності
більш, ніж тридцяти осіб позивач
написав заяву про звільнення за
власним бажанням, але потім, позивачу
надали новий лист паперу, і від
позивача зажадали нової заяви, в якій
він мав зазначити про звільнення за
згодою сторін, що позивачем і було
зроблено. Також, пояснив, що він та ще
декілька осіб супроводжували позивача
до відділу кадрів для того, щоб позивач
дійсно подав цю заяву, та не уникнув
звільнення.

Отже, наведене спростовує твердження
відповідача про те, що позивач
добровільно та без будь - яких утисків
виявив бажання звільнитись з займаної
посади.

Заслухавши пояснення сторін та
свідків, суд дійшов висновку про те, що
відповідач, перебуваючи під час подій у
вказаному залі засідань та на власні
очі спостерігаючи всі вказані події
мав би використати надані йому
повноваження роботодавця з метою, з
якою це повноваження надано, тобто
провести службове розслідування щодо
встановлення незаконності в діях чи
бездіяльності позивача й у спосіб,
визначений законом прийняти рішення
або утриматись від прийняття рішення
щодо звільнення позивача;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії), тобто
з урахуванням подій, які відбувались у
залі засідань і про які негайно
повідомив позивач своєю заявою, в якій
вказав про написання заяви про
звільнення під тиском; безсторонньо
(неупереджено), тобто без урахування
емоцій осіб, які не мають права
впливати на процес прийняття та
звільнення позивача з публічної
служби; добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення, чого зроблено не було.

Отже, враховуючи викладені обставини,
суд дійшов до висновку про
неприпустимість обмеження позивача у
його волевиявленні щодо обрання місця
роботи та про незаконність дій
вказаних осіб, направлених на вчинення
таких обмежень, що є порушенням
Конституційних прав і свобод позивача,
а тому суд вважає, що подана позивачем
заява про його звільнення з посади за
згодою сторін не відображає його
дійсного волевиявлення та відповідно,
була ним написана без дійсної його на
це згоди, як сторони у трудових
правовідносинах.

Крім того, як свідчать матеріали
справи, в цей же день, позивач
продовжував виконувати свої трудові
обов'язки, прибувши на своє робоче
місце та негайно передавши заяву до
відповідача, в якій вказав на зазначені
події, які змусили його написати заяву
про звільнення та просив вважати
зазначену заяву неподаною.

Матеріали справи підтверджують
отримання працівниками міською ради
вказаної заяви 07.04.2014 року о 13.10 год., як
і підтверджується отримання ними
поданої цього ж дня о 16.10 год. позивачем
заяви про перебування його на
лікарняному з 07.04.2014 року (а.с. 25).

Відповідно до прямої мови ОСОБА_7,
опублікованої ІНФОРМАЦІЯ_3 о 8.00 год. у
виданні «Панорама», тобто, наступного
дня після вказаних подій,
підтверджується, що станом на 07.04.2014
року було відсутнє оскаржуване
розпорядження.

Дана обставина також підтверджується і
тим фактом, що до очолюваного позивачем
управління, оскаржуване розпорядження
надійшло 09.04.2014 року - тобто 07.04.2014 року
воно було відсутнім за місцем роботи
позивача.

Отже, станом на 07.04.2014 року не
підтверджується факт дійсного
звільнення позивача з займаної посади.

Відповідач не надав доказів, які б
спростували вказану обставину.

Враховуючи викладене, вбачається, що
відповідач виявив власне бажання на
звільнення позивача з займаної посади,
однак, при цьому, в оскаржуваному
розпорядженні вказав причину
звільнення, яка не відповідає
фактичним обставинам, тобто за згодою
сторін, натомість, під час винесення
цього розпорядження, відповідачеві
було достовірно відомо про відсутність
згоди на таке звільнення позивача під
час написання заяви про звільнення.

Наведене підтверджують особисті слова
відповідача викладені ним на його
офіційній сторінці в соціальній мережі
«Фейсбук» від ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
фактично, відбулось звільнення
позивача відповідачем не за згодою
сторін, а за ініціативою роботодавця,
що не відповідає запису, який міститься
в оскаржуваному розпорядженні.

В свою чергу, представником
відповідача не було надано доказів, які
б спростовували вищевказаний висновок
суду та які б доводили зворотне.

Згідно до ст. 22 КЗпП України визначено,
що відповідно до Конституції України
будь-яке пряме або непряме обмеження
прав чи встановлення прямих або
непрямих переваг при укладенні, зміні
та припиненні трудового договору
залежно від походження, соціального і
майнового стану, расової та
національної належності, статі, мови,
політичних поглядів, релігійних
переконань, членства у професійній
спілці чи іншому об'єднанні громадян,
роду і характеру занять, місця
проживання не допускається.

Отже, враховуючи досліджені у
сукупності докази, суд встановив, що
під час звільнення позивача, відбулось
пряме обмеження його прав на вільне
визначення щодо припинення трудового
договору та вільне визначення підстав
такого припинення.

Відповідно до ст.40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Матеріали справи свідчать, як про
перебування позивача на лікарняному у
день його звільнення, так і про
обізнаність відповідача про вказану
обставину саме у цей день.

Таким чином, оскаржуване розпорядження
є очевидно протиправним.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

За період з 28.04.2014 року (перший робочий
день після закінчення лікарняного) по
06.08.2014 року середній заробіток за час
вимушеного прогулу становить 17921 грн. 42
коп. з розрахунку 330,20 грн.
(середньоденна заробітна плата) х 68
днів вимушеного прогулу = 22453,60 грн. -
1369,59 грн. єдиний соціальний внесок - 3162,59
грн. податок з доходів фізичних осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України
дана постанова суду підлягає до
негайного виконання щодо поновлення
позивача на посаді начальника
управління майна комунальної
власності Сумської міської ради.

Враховуючи викладене, необхідно
визнати протиправним та скасувати
розпорядження міського голови міста
Суми від 07.04.2014 року № 129-к «Про
звільнення ОСОБА_1.»; поновити ОСОБА_1 на
роботі в посаді начальника управління
майна комунальної власності Сумської
міської ради; стягнути на користь
ОСОБА_1 заробітну плату за час
вимушеного прогулу в розмірі 17921 гривні
42 копійок; стягнути з міського голови м.
Суми ОСОБА_12; стягнути з міського
голови м. Суми ОСОБА_12 1827 гривень
судового збору в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 159-161 КАС України, суд, -

П О С Т
А Н О В И В:

Визнати протиправним та скасувати
розпорядження міського голови міста
Суми від 07.04.2014 року № 129-к «Про
звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на роботі в посаді
начальника управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради.

Стягнути на користь ОСОБА_1 заробітну
плату за час вимушеного прогулу в
розмірі 17921 (сімнадцять тисяч дев'ятсот
двадцять однієї) гривні 42 копійок.

Стягнути з міського голови м. Суми
ОСОБА_12 1827 (одну тисячі вісімсот
двадцять сім) гривень судового збору в
дохід держави.

Постанова суду може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги через суд першої
інстанції, з одночасним направленням
її копії до суду апеляційної інстанції
протягом 10 днів з дня її проголошення. У
разі відкладення складання повного
тексту постанови, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили
після спливу строку на подачу
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
буде подано.

Суддя
І.В. Дашутін