Справа № 2а-3387/12/2070
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/63431/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І.В. Бухтіярової І.О.
Костенка М.І. розглянувши в
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові Державної податкової
служби

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 05.07.2012 р.

та постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08.10.2012 р.

у справі № 2а-3387/12/2070

за позовом відкритого акціонерного
товариства «Турбоатом»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Харкові Державної податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2012 року відкрите акціонерне
товариство «Турбоатом» (далі - позивач,
ВАТ «Турбоатом») звернулось до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові
Державної податкової служби (далі -
відповідач, СДПІ по роботі з ВПП у м.
Харкові), в якому, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просило суд
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 24.02.2012 р. №
, № , № та від 03.04.2012 р.
№ .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 05.07.2012 р.
адміністративний позов задоволено у
повному обсязі: скасовано податкові
повідомлення-рішення від 24.02.2012 р. №
, № , № та від 03.04.2012 р.
№ ; вирішено питання про судові
витрати.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08.10.2012 р.
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 05.07.2012 р.
скасовано в частині скасування
податкового повідомлення-рішення СДПІ
по роботі з ВПП у м. Харкові від 24.02.2012 р.
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 7 713,25 грн., в цій частині
прийнято нову постанову, якою у
задоволенні позову відмовлено; в іншій
частині постанову Харківського
окружного адміністративного суду
залишено без змін.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів попередніх інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 05.07.2012 р. та
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08.10.2012 р., в
частині задоволених позовних вимог і
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 07.02.2012 р. по
09.02.2012 р. посадовими особами СДПІ по
роботі з ВПП у м. Харкові, згідно з
підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75,
підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 статті 78,
статті 79 Податкового кодексу України
та відповідно до наказу від 27.01.2012 р. №
56, була проведена позапланова невиїзна
документальна перевірка ВАТ
«Турбоатом» з питань дотримання вимог
податкового законодавства з податку на
прибуток за 2010 рік, за 9 місяців 2011 року
та з податку на додану вартість по
взаємовідносинах з ПВКП «Будмет», за
червень 2010 року, ТОВ «Рік СВ - Прилад» за
грудень 2010 року, ОСОБА_4 за лютий 2010
року, ПАТ «Агва-Інтерком» за серпень 2011
року, ПП «Елітрембудімідж» за лютий 2011
року, ТОВ «Химтрейд» за травень 2011 року,
ОСОБА_5 за жовтень, листопад, грудень 2010
року, січень, лютий, березень 2011 року, за
результатами якої складено акт від
09.02.2012 р. № 95/40-028/05762269 та зроблено
висновок про порушення позивачем
вимог: - підпункту 7.2.3 пункту 7.2,
підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпунктів 7.7.1,
7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
пункту 198.3 статті 198, пунктів 200.1, 200.2, 200.3,
200.4 статті 200 Податкового кодексу
України, в результаті чого: - завищено
суму податкового кредиту за період, що
перевірявся, на загальну суму 58 398 грн.,
що призвело до завищення суми
від'ємного значення різниці між сумою
податкового зобов'язання та сумою
податкового кредиту з податку на
додану вартість на загальну суму 39 535
грн., та до завишення позитивного
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту з податку на додану вартість на
загальну суму 18 863 грн., - завищено
задекларованих до відшкодування з
бюджету сум податку на додану вартість
на загальну суму 41 523 грн., - сума податку
на додану вартість, яка підлягає
нарахуванню та сплаті в бюджет за
підсумками поточного звітного
(податкового) періоду з урахуванням
залишку від'ємного значення
попереднього звітного періоду за лютий
2011 року на суму 1 667 грн.; - пункту 5.1,
підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», внаслідок чого завищено
валові витрати за перевіряємий період
на суму 291 992 грн.; - пункту 3.1 статті 3,
пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», пунктів 138.1, 138.10
статті 138 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 71 964 грн.

На підставі вказаного акту перевірки
відповідачем 24.02.2012 р. були прийняті
податкові повідомлення-рішення: №
, відповідно до якого позивачу
зменшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) з
податку на додану вартість у розмірі 41
523 грн. та застосовано штрафні
(фінансові) санкції (штраф) у розмірі 6 945
грн.; № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у загальному
розмірі 1 668 грн., в тому числі 1 667 грн. -
за основним платежем та 1 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами); № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток у загальному
розмірі 89 955 грн., в тому числі 71 964 грн. -
за основним платежем та 17 991 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами).

За результатами оскарження зазначених
податкових повідомлень-рішень в
адміністративному порядку було
частково скасовані податкові
повідомлення-рішення від 24.02.2012 р. №
в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 7 713,25 грн. та № в частині
застосованих штрафних санкцій у
розмірі 2 550 грн., та винесено податкове
повідомлення-рішення № від 03.04.2012
р. на суму 82 241 грн.

Як вбачається з акту перевірки №
95/40-028/05762269 від 09.02.2012 р. підставами для
донарахування позивачу зазначених
податкових зобов'язань слугували
висновки перевіряючих про
неправомірність формування позивачем
складу валових витрат та податкового
кредиту з податку на додану вартість по
господарським взаємовідносинам з ПВКП
«Будмет», ТОВ «Рік СВ - Прилад», ОСОБА_4,
ПАТ «Агва-Інтерком», ПП
«Елітрембудімідж», ТОВ «Химтрейд,
ОСОБА_5, оскільки, на переконання
податкового органу, правочини укладені
позивачем з цими контрагентами були
укладені без мети настання реальних
наслідків.

Суд першої інстанції вирішуючи спір по
суті та повністю задовольняючи позовні
вимоги, виходив з того, що матеріалами
справи підтверджується належним чином
та в повному обсязі виконання
позивачем зі своїми контрагентами
господарських операцій, а відповідач,
як суб'єкт владних повноважень,
враховуючи, що висновки викладені в
акті податкової перевірки не
узгоджуються з нормами матеріального
права, - не довів правомірності
прийнятого ним податкового
повідомлення-рішення.

Суд апеляційної інстанції постанову
окружного адміністративного суду
частково скасував та прийняв нову
постанову про часткове задоволення
позову, з висновками якого
погоджується суд касаційної інстанції,
виходив з наступного.

Спірні правовідносини на час їх
виникнення регулювалися нормами
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», Законом України
«Про податок на додану вартість» та
Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно пункту 1.8 статті 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
нормами якого регулювались спірні
правовідносини, бюджетне
відшкодування - це сума, яка підлягає
поверненню платнику податку із бюджету
у зв'язку із надмірною сплатою податку
у випадках, визначених згідно з цим
Законом.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит, згідно
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», вважається дата здійснення
однієї з подій: - або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; - або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що датою
виникнення податкових зобов'язань з
поставки товарів (робіт, послуг)
вважається дата, яка припадає на
податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше: - або дата зарахування
коштів від покупця (замовника) на
банківський рахунок платника податку
як оплата товарів (робіт, послуг), що
підлягають поставці, а у разі поставки
товарів (робіт, послуг) за готівкові
грошові кошти - дата їх оприбуткування
в касі платника податку, а при
відсутності такої - дата інкасації
готівкових коштів у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; - або дата відвантаження
товарів, а для робіт (послуг) - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт виконання робіт (послуг) платником
податку.

Відповідно до підпункту 7.2.4 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно з підпунктом 7.2.3 пункту 7.2 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Податкова
накладна виписується на кожну повну
або часткову поставку товарів (робіт,
послуг).

Податковий кредит звітного періоду,
згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.7.2 пункту 7.7 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість», якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту,
має від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку, здійснюваних
як компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачені правилами ведення
податкового обліку.

Датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу), згідно підпункту
11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», вважається будь-яка дата,
яка припадає на податкових період,
протягом якого відбувається будь-яка
із подій, що сталася раніше: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку на оплату товарів, або
дата оприбуткування платником податку
товарів.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Згідно з абзацом 1 пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені
норми Податкового кодексу України,
судами попередніх інстанцій вірно
зазначено про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, фактична сплата
грошових коштів контрагенту, в сумі
визначеній в податковій накладній, а
також фактичне виконання
господарської операції, за наслідками
якої у платника податку на додану
вартість виникає право на податковий
кредит.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36,
пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44,
пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49
Податкового кодексу України,
обчислення, декларування та/або сплата
суми податку та збору є персональним
податковим обов'язком кожного окремого
платника податків, який і несе
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку. Тобто, платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення ним правил ведення
податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватись на третіх
осіб, в тому числі і на його
контрагентів.

Отже, формування суб'єктом
господарювання податкового кредиту та
валових витрат не може ставитись у
пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Вказана позиція узгоджується з
практикою Європейського суду з прав
людини у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), де
Європейський суд з прав людини у своєму
рішенні від 22.01.2009 р. зазначив, що
платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати податок на
додану вартість вдруге, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевірених податковим
органом періодах позивачем, в межах
своєї господарської діяльності, було
укладено ряд правочинів зі своїми
контрагентам - ПВКП «Будмет», ТОВ «Рік
СВ - Прилад», ОСОБА_4, ПАТ
«Агва-Інтерком», ПП «Елітрембудімідж»,
ТОВ «Химтрейд, ОСОБА_5

В матеріалах справи наявні в повному
об'ємі первинні документи
бухгалтерського та податкового обліку
які підтверджують фактичне здійснення
господарських операцій між позивачем
та вказаними контрагентами, і як вірно
встановлено судом апеляційної
інстанції зазначені документи
складені за результатами проведених
операцій та з дотриманням вимог статті
9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», статті 44, статті 201
Податкового кодексу України, пункту 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704) і містять у собі відомості
щодо змісту та обсягу проведених
операцій, які узгоджуються між собою.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують правомірність формування
позивачем податкового кредиту та
віднесення відповідних сум до складу
валових витрат, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

З урахуванням викладеного, висновки
податкового органу, зазначені в акті
податкової перевірки про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат по взаєморозрахунках з
вказаними контрагентами за періоди, що
перевірялись, мають характер припущень
та є необґрунтованими, а відтак, не
можуть бути покладені в основу спірних
податкових повідомлень-рішень.

Щодо податкового повідомлення-рішення
від 24.02.2012 р. № , яке в частині
збільшення грошового зобов'язання з
податку на прибуток у розмірі 7 713,25 грн.,
за результатами оскарження у
адміністративному порядку, було
скасовано, суд касаційної інстанції
погоджується з позицією суду
апеляційної інстанції про те, що у
вказаній частині воно не може бути
предметом судового розгляду, а тому
позовні вимоги в цій частині не
підлягають задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судом апеляційної
інстанції виконано всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини
справи, вирішено справу у
відповідності до норм матеріального
права, постановлено обґрунтоване
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для
справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 230, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові Державної податкової
служби - відхилити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08.10.2012 р. у
справі № 2а-3387/12/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя підпис І.В. Приходько
Судді: підпис І.О. Бухтіярова підпис
М.І. Костенко