Справа № 2а-3121/09/0770
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/14131/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Ланченко Л.В.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Іршавському
районі Закарпатської області на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 04.09.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12.01.2012

у справі № 2а-3121/09/0770

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової
інспекції у Іршавському районі
Закарпатської

області

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
звернувся до Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Іршавському районі Закарпатської
області про скасування податкових
повідомлень - рішень: №/0 від
18.03.2009; №/1 від 27.04.2009.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 04.09.2009
позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12.01.2012
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 04.09.2009
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалу суду апеляційної інстанції,
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судами першої та апеляційної
інстанцій при вирішення спору по даній
справі порушено норми матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
планову виїзну перевірку позивача з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати до
бюджету податків, зборів (обов'язкових
платежів) та складено акт № 326/1750/НОМЕР_1
від 04.03.2009.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від
18.03.2009, яким визначено позивачу
податкове зобов'язання по податку на
додану вартість в сумі 47967 грн.: 31978 грн.
основний платіж, 15989 грн. штрафні
(фінансові) санкції.

Проведеною встановлено порушення
позивачем ст. 7 п. 7.4 пп. 7.4.2. Закону
України „Про податок на додану
вартість", у лютому 2008 року віднесено до
податкового кредиту суми податку на
додану вартість, сплачені при
придбанні легкового автомобіля КІА
SORЕNТ0 (податкові накладні № 69 від 23.01.2008
на суму податку на додану вартість 24478,
33 грн. та № 103 від 31.01.2008 на суму податку
на додану вартість 7500 грн., виписані
приватним підприємством
„ХустАвтоТрейд").

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України „Про податок на додану
вартість" N 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту) (підпункт
7.4.5 пункту 7.4 цієї статті).

При цьому законодавцем
презумується реальність
оподатковуваних операцій та витрат
платника податку, достовірність
документів податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.2
пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про
податок на додану вартість" якщо
платник податку придбаває (виготовляє)
товари (послуги) та основні фонди, які
призначаються для їх використання в
операціях, які не є об'єктом
оподаткування згідно зі статтею 3 цього
Закону або звільняються від
оподаткування згідно зі статтею 5 та
пунктом 11.44 статті 11 цього Закону, то
суми податку, сплачені у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включаються до складу податкового
кредиту такого платника.

За змістом наведених норм право
платника податку на віднесення сум
податку на додану вартість у вартості
товарів (послуг) до податкового кредиту
обумовлено юридичним складом, до якого
входять такі юридичні факти, як
придбання платником податку у інших
платників цього податку товарів
(послуг) або основних фондів,
призначених для використання в
оподатковуваних операціях, що
відповідають цілям господарської
діяльності платника податку;
підтвердження податковою накладною,
виписаною постачальником - платником
податку, митною декларацією (іншими
подібними документами, перелік яких
встановлений підпунктом 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону N 168/97-ВР) суми
нарахованого (сплаченого) податку в
ціні придбання товару (послуг).

Таким чином, сума податкових
зобов'язань по податку на додану
вартість за лютий 2008 року донарахована
відповідачем протиправно, оскільки не
зважаючи на зменшення податкового
кредиту у платника податку не виникло
обов'язку по сплаті до бюджету суми
податку на додану вартість.

Судами попередніх інстанцій не
встановлено фактів заниження
позивачем сум податкових зобов'язань
по податку на додану вартість за
будь-які інші звітні податкові періоди,
а також не зафіксовано інших порушень
податкового законодавства.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Іршавському районі Закарпатської
області на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від
04.09.2009 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 12.01.2012 у справі № 2а-3121/09/0770 слід
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221 ,223 ,230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Іршавському
районі Закарпатської області
відхилити.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 04.09.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12.01.2012 у
справі № 2а-3121/09/0770 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді Л.В.
Ланченко О.І. Степашко