Справа № 2а-7634/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/22671/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 01.03.2011 у справі № 2а-7634/10/2070 за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Наша Олія" до
Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2010 року Товариством до суду
заявлений позов про скасування
податкових повідомлень-рішень
Державної податкової інспекції:

від 04.11.2009 № /0 та від 09.02.2010 №
/1, якими позивачеві визначено
податкові зобов'язання з податку на
прибуток у сумі 379 374,50 грн. (у т.ч. 313 173,00
грн. за основним платежем та 66 201,50 грн.
за штрафними санкціями);

від 04.11.2009 №/0 та від 09.02.2010 №
/1, якими визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 299 679,00 грн. (у т.ч. 199 786,00
грн. за основним платежем та 99 893,00 грн.
за штрафними санкціями);

від 09.02.2010 № /1 про визначення суми
податкового зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 1,00 грн. та застосування
штрафної санкції в сумі 0,2 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
відсутністю з боку позивача порушень
вимог Закону України "Про податок на
додану вартість" та Закону України "Про
податок на додану вартість".

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 01.12.2010 у
позові відмовлено з підстав
недотримання позивачем передбачених
законом умов для формування валових
витрат та податкового кредиту.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01.03.2011
рішення суду першої інстанції
скасовано, позов задоволено в повному
обсязі, оскаржувані податкові
повідомлення - рішення скасовано.

Рішення суду апеляційної інстанції
вмотивоване тим, що позивачем
підтверджено належними первинними і
розрахунковими документами реальність
господарських взаємовідносин з
контрагентом, за наслідками яких
позивачем було сформовано валові
витрати та податковий кредит, суми яких
за підсумками перевірки було визнано
державним податковим органом
завищеними, внаслідок чого визначено
податкові зобов'язання з податку на
прибуток та ПДВ згідно оспорюваних
податкових повідомлень - рішень з
посиланням на нікчемність правочинів
платника податків.

Не погодившись із судовим рішенням
суду апеляційної інстанції, відповідач
до Вищого адміністративного суду
України подав касаційну скаргу, де
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначене судове рішення
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

При цьому відповідач у касаційній
скарзі зазначає, що позивач завищив
валові витрати та неправомірно включив
до податкового кредиту суми з ПДВ
внаслідок придбання товару (насіння
соняшнику) у контрагента ПП "Дельфа" за
угодами, які від імені контрагента
підписано не директором підприємства,
а засновником, крім того, ПП "Дельфа" не
знаходиться за юридичною адресою та
звітує про відсутність
фінансово-господарської діяльності, що
свідчить нікчемність зазначених угод.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведено
планову виїзну перевірку Товариства з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2008 по 30.06.2009, за підсумками
якої складено акт від 22.10.2009 №
5666/23-05/32868834.

У ході зазначеної перевірки
встановлено порушення позивачем пп. 7.4.1
п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України від
03.04.1997 № 198/97-ВР "Про податок на додану
вартість" (далі -Закон № 198/97-ВР), пп. 5.2.1
п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.9 ст. 5 Закону України від
28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування
прибутку підприємств" (далі - Закон №
334/94-ВР), внаслідок чого занижено ПДВ на
загальну суму 199 786,00 грн. та податок на
прибуток на суму 313 173,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого
органу вмотивовано тим, що укладені
договори купівлі - продажу насіння
соняшнику від імені контрагента з ПП
"Дельфа" підписано не директором
підприємства, а засновником, крім того,
ПП "Дельфа" не знаходиться за юридичною
адресою та звітує про відсутність
фінансово-господарської діяльності,
що, на думку податкового органу,
свідчить про порушення ч. 1 ст. 203, ст. 215,
ч. 1 ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу
України в частині недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання обумовлених
наслідків, а отже такі правочини є
нікчемними. Крім того, контролюючий
орган дійшов висновку про завищення
валових витрат у І кварталі 2009 року за
рахунок включення до складу коригувань
валових витрат амортизаційних
відрахувань минулого періоду (ІІ
квартал 2008 року).

На підставі вищезазначеного акту
перевірки, вказаних висновків та
результатів адміністративного
оскарження відповідачем ухвалено
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Так, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємства" валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку в грошовій,
матеріальній або нематеріальній формі,
здійснюваних як компенсація вартості
товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону передбачено, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Отже, за своїм змістом наведені норми
Закону № 334/94-ВР передбачають як
підставу для невключення до валових
витрат лише випадок повної відсутності
будь-яких розрахункових, платіжних та
інших документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємства сум, не підтверджених
будь-якими документами взагалі.

Судами встановлено, що у перевіряємому
періоді позивач мав фінансово -
господарські взаємовідносини з
контрагентом ПП "Дельфа", що
ґрунтувались на договорах купівлі -
продажу.

Судом апеляційної інстанції також
встановлено, що між позивачем та ПП
"Дельфа" було здійснено господарські
операції по придбанню насіння
соняшнику, обумовлених укладеними між
ними договорами, належне виконання
яких та використання придбаного товару
в межах господарської діяльності
позивача підтверджується наявними в
матеріалах справи належно оформленими
первинними документами, які відповідно
до Закону №334/94-ВР необхідні для
формування валових витрат (договори
купівлі - продажу, податкові та
видаткові накладні, акти надання
послуг транспортування, товарно -
транспортні накладні, копії квитанцій
до прибуткових касових ордерів).

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Положеннями пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР визначено, що датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно з пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на
додану вартість" (втратив чинність
01.01.2011) не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями. А відповідно до пп.7.4.1 п.7.4
ст. 7 зазначеного Закону покупець має
право відобразити сплачені
(нараховані) суми податку у податковому
кредиті за умови використання
отриманих товарів (послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності.

Із наведеного випливає, що
визначальним фактором для формування
податкового кредиту платником ПДВ є
рух товарів (послуг) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності такої особи - платника
податку та наявність у платника
податків виданої йому продавцем товару
податкової накладної, оформленої з
дотриманням вимог чинного
законодавства, натомість
непідтвердження сум податку,
включеного до податкового кредиту, на
момент перевірки, є підставою для
відповідальності платника податку.

Як вже зазначалось вище, між позивачем
та контрагентом фактично було
здійснено господарські операції
обумовлені договорами купівлі -
продажу, реальність та належне
виконання яких підтверджується
наявними в матеріалах справи належно
оформленими первинними документами,
включаючи і отримані податкові
накладні.

Крім того, судом апеляційної інстанції
також встановлено, що податкові
накладні, на підставі яких було
сформовано податковий кредит містять
всі необхідні реквізити, встановлені
пп. 7.2.1. ст. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР,
включаючи і печатку Підприємства.

Щодо посилання контролюючого органу,
щодо підписання договору та податкових
накладних неуповноваженою особою
ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції
правомірно не взяв до уваги, оскільки
податкові накладні завірені печаткою
Підприємства, що дає змогу
ідентифікувати контрагента позивача
та встановити достовірність
фактичного здійснення господарських
операцій та сплати ПДВ у складі ціни
товару, крім того, ОСОБА_4, згідно
статутних документів позивача є його
засновником та деякий час обіймала
посаду директора.

Водночас, наслідки для податкового
обліку створює лише фактичний рух
активів.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення прав та обов'язків. При
цьому загальними вимогами, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, встановлено, що правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Відповідно до Порядку заповнення і
подання податкової декларації з
податку на додану вартість,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від
30.05.1997 № 166 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 09/07/1997 за
№ 250/2054, платник податку самостійно
обчислює суму податкового
зобов'язання, яку зазначає в
декларації. Дані, наведені в
декларації, повинні відповідати даним
бухгалтерського та податкового обліку
платника (п. 3.4 Порядку), оскільки, як
визначено п. 2 ст. 3 Закону "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій (ч. 1
ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні").

З огляду на викладене аналіз
реальності господарської діяльності
повинен здійснюватися на підставі
даних податкового, бухгалтерського
обліку платника податків та
відповідності їх дійсному
економічному змісту.

Отже, одним із юридичних елементів
дійсності правочину є його спрямування
на реальне настання правових
наслідків, обумовлених ним. При цьому в
первинних документах, які є підставою
для бухгалтерського обліку, фіксуються
дані лише про фактично здійснені
господарські операції. В свою чергу
дані бухгалтерського обліку та
податкового обліку відображуються у
податкових деклараціях платників
податків.

Відповідно, якщо господарська операція
фактично не відбулася, то первинні
документи, складені платником податку
та його контрагентом на підтвердження
такої операції, не відповідають
дійсності, та свідчать про відсутність
у сторін волевиявлення щодо реального
здійснення господарської операції. В
цьому випадку існують підстави для
застосування ст. 228 Цивільного кодексу
України із наслідками щодо нікчемності
правочину. Нікчемний правочин не
породжує правових наслідків, тому
існують підстави для внесення
відповідних змін у податковому обліку
платника податку та його контрагента,
зокрема щодо попередньо відображених
безтоварних операцій.

Як вже зазначалось вище, судами
встановлено, що укладені між позивачем
та його контрагентом договори купівлі -
продажу мали реальний характер, що
підтверджується належно оформленими
первинними документами, зокрема
документами щодо перевезення товару.

Також, необхідно зазначити, що для
кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватись вина сторони, внаслідок
чого необхідно довести наявність
умислу у сторін при укладенні та
вчиненні конкретного правочину щодо
настання певних протиправних
наслідків. Наявність чи відсутність
певних обставин встановлюється на
підставі будь-яких фактичних даних, що
мають значення для справи, та які є
доказами у розумінні ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
та відповідають висунутим
процесуальним законом критеріям
належності, допустимості та
достовірності таких доказів. Тому, за
обставин, які склалися у даній справі,
визначенню правочину як такого, що є
нікчемний, повинен передувати або
вирок суду про притягнення учасника
(учасників) такого правочину до
кримінальної відповідальності, який би
набрав законної сили, або рішення суду
про визнання правочину недійсним.

Посилання відповідача у акті перевірки
та касаційній скарзі на статті 203, 215
Цивільного кодексу України є також
безпідставними, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем таких доказів надано не
було.

Також суд зазначає, що позивач, як
платник податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність порушення
контрагентом правил здійснення
господарської діяльності, а тому
порушення правил ведення
господарської діяльності чи
податкового обліку контрагентом не є
підставою для не включення позивачем
до валових витрат, витрат понесених ним
у зв'язку із веденням господарської
діяльності, чи включення до
податкового кредиту сум сплачених в
ціні придбаних товарів, що
підтверджено відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами.

Крім того, чинне податкове
законодавство не ставить у залежність
право позивача на формування
податкового кредиту з ПДВ від
наявності чи відсутності його
контрагентів за юридичною адресою, від
звітування чи фактичної сплати ними
податку до бюджету. Питання
податкового кредиту поширюється
тільки на окремо взятого платника
податків і не ставить цей факт у
залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб, а тим паче від їх
місцезнаходження.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції,
що позивач керуючись пп. 5.2.7 п. 5.2 ст.5
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" цілком
правомірно, самостійно виявивши
помилку в обрахуванні податку на
прибуток в минулому податковому
періоді (ІІ квартал 2008 року), здійснив
відповідне коригування у звітності за
І квартал 2009 року.

Отже, висновки податкового органу щодо
порушення позивачем вимог Закону №
168/97-ВР та Закону № 334/94-ВР не
узгоджуються з нормами матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини, спростовуються
належними та допустимими доказами,
яким суд апеляційної інстанції надав
належний правовий аналіз.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуте судове
рішення апеляційної інстанції у справі
відповідає приписам чинного
законодавства, а доводи касаційної
скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова відхилити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01.03.2011 у
справі № 2а-7634/10/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко