Справа № 807/402/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року м. Київ
К/800/49720/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді Іваненко Я.Л.,

суддів: Мойсюка М.І.,

Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Управління Пенсійного фонду
України в м. Мукачевому та
Мукачівському районі Закарпатської
області до Публічного акціонерного
товариства «Мукачівприлад» про
стягнення заборгованості за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства
«Мукачівприлад» на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Управління Пенсійного
фонду України в м. Мукачевому та
Мукачівському районі Закарпатської
області звернулося до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Мукачівприлад», в якому просило
стягнути з відповідача заборгованість
по відшкодуванню фактичних витрат на
виплату і доставку пільгових пенсій
відповідно до пунктів «б-з» ст.13 Закону
України «Про пенсійне забезпечення» у
розмірі 77 999,80 грн.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11 вересня
2014 року, позов задоволено. Стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
«Мукачівприлад» на користь Управління
Пенсійного фонду України в м.
Мукачевому та Мукачівському районі
Закарпатської області заборгованість
по відшкодуванню фактичних витрат на
виплату і доставку пільгових пенсій
відповідно до пунктів «б-з» статті 13
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» у сумі 77 999,80 грн.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій та ухвалити нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального й процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі у межах доводів касаційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Публічне акціонерне
товариство «Мукачівприлад»
зареєстроване в Управлінні Пенсійного
фонду України в м. Мукачевому та
Мукачівському районі Закарпатської
області та відповідно до ст.1 Закону
України «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування» є
платником збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування, а з 01
січня 2004 року, відповідно до ст. 15
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» набуло статусу платника
страхових внесків.

Управлінням Пенсійного фонду України в
м. Мукачевому та Мукачівському районі
Закарпатської області направлено на
адресу відповідача розрахунки
фактичних витрат на виплату та
доставку пенсій, призначених
відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13
Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

Згідно даних розрахунків витрати,
понесені позивачем на виплату та
доставку пільгових пенсій ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 за
період з 01 серпня 2013 року по 31 грудня 2013
року становлять 77 999,80 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що за правилами пункту 2
Прикінцевих положень Закону України
від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та відповідно до пункту 1
статті 2 Закону України від 26 червня
1997 року № 400/97-ВР «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування» з відповідача підлягає
стягненню сума понесених позивачем
витрат на виплату та доставку пенсій,
призначених на пільгових умовах,
відповідно до ст. 13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення».

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій з огляду на таке.

За змістом пункту 2 Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсійне забезпечення
застрахованих осіб, які працювали або
працюють на підземних роботах, на
роботах з особливо шкідливими і
особливо важкими умовами праці за
списком N 1 та на інших роботах із
шкідливими і важкими умовами праці за
списком N 2 виробництв, робіт, професій,
посад і показників, затверджених
Кабінетом Міністрів України, та за
результатами атестації робочих місць,
на посадах, що дають право на
призначення пенсії за віком на
пільгових умовах або за вислугу років,
які відповідно до законодавства, що
діяло раніше, мали право на пенсію на
пільгових умовах або за вислугу років,
здійснюється згідно з окремим
законодавчим актом через професійні та
корпоративні фонди. До запровадження
пенсійного забезпечення через
професійні та корпоративні фонди
особам, зазначеним в абзаці першому
цього пункту, пенсії призначаються за
нормами цього Закону в разі досягнення
пенсійного віку та наявності трудового
стажу, передбаченого Законом України
«Про пенсійне забезпечення». У цьому
випадку розміри пенсій визначаються
відповідно до статті 27 та з урахуванням
норм статті 28 цього Закону. При цьому
зберігається порядок покриття витрат
на виплату і доставку цих пенсій, що
діяв до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» питання про
відшкодування витрат на виплату і
доставку пенсій, призначених, зокрема,
відповідно до пунктів «б»-«з» частини
першої статті 13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», було
врегульовано Законом України «Про збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування», відповідно до положень
якого позивач входив до переліку
платників збору на обов'язкове
державне пенсійне забезпечення.

За змістом абзацу четвертого пункту 1
статті 2 Закону України «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування» для платників збору,
визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього
Закону, об'єктом оподаткування є також
фактичні витрати на виплату і доставку
пенсій, призначених відповідно до
пунктів «б»-«з» статті 13 Законом
України «Про пенсійне забезпечення» до
досягнення працівниками пенсійного
віку, передбаченого статтею 12 цього
Закону.

Абзацом третім пункту 1 статті 4 Закону
України «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування»
встановлено ставку на обов'язкове
державне пенсійне страхування у
розмірі 100 відсотків від об'єкта
оподаткування, визначеного абзацом
четвертим пункту 1 статті 2 цього
Закону.

Аналіз наведених положень дає підстави
для висновку, що витрати на виплату та
доставку пенсій, призначених особам
відповідно до пунктів «б»-«з» частини
першої статті 13 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» за списком №2,
покриваються підприємствами та
організаціями. При цьому обов'язок
підприємств та організацій з
відшкодування цих витрат, понесених
ПФУ після 1 січня 2004 року, не пов'язаний
із датою призначення такої пенсії чи
часом набуття необхідного для цього
пільгового стажу.

Враховуючи вказане, висновок судів
попередніх інстанцій про обов'язок
відповідача відшкодувати УПФ витрати
на виплату і доставку пенсій,
призначених відповідно до пунктів
«б»-«з» частини першої статті 13 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
працівникам за списком № 2, ґрунтується
на правильному застосуванні норм
матеріального права.

Доводи касаційної скарги не
ґрунтуються на законі та
спростовуються висновками судів
попередніх інстанцій, рішення яких є
законними та обґрунтованими, а тому
підстави для їх зміни чи скасування
відсутні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, оскаржувані судові
рішення постановлені з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, а тому касаційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а судові
рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Мукачівприлад» залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Я.Л. Іваненко

Судді:
М.І. Мойсюк

В.В. Тракало