Справа № 804/12002/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2014 р. Справа № 804/12002/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О. при
секретарі судового засіданняЩербак
А.Ю. за участю представників сторін: від
позивача від відповідача Лісова С.В.
Карпова Г.О. розглянувши у відкритому
судовому засіданні у місті
Дніпропетровську адміністративну
справу за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Івент Сервіс
Сістем» до Криворізької центральної
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання протиправним та
скасування наказу №486 від 11.07.2014р. та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від
31.07.2014р., -

ВСТАНОВИВ:

08.08.2014р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Івент Сервіс
Сістем» звернулося з позовом до
Криворізької центральної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати
наказ відповідача №486 від 11.07.2014р. «Про
проведення документальної позпланової
невиїзної перевірки ТОВ «Івент Сервіс
Сістем»;

- визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача від 31.07.2014р. за № про
донарахування грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в сумі 276041
грн. та 69010,25 грн. штрафних санкцій.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що запити відповідача
від 19.06.2014р.та від 03.07.2014р., які були
надані податковою інспекцією
позивачеві не містили в собі
інформацію про можливі порушення
платником податків податкового,
валютного та іншого законодавства у
зв'язку з чим позивач був позбавлений
можливості виконати свій обов'язок
щодо надання відповідних пояснень та
копій документів на ці запити. За
викладеного, позивач вважає, що
оскільки у вказаних вище запитах не
вказано які саме порушення було
допущено позивачем, тому у податкової
інспекції не виникало право та
повноваження призначати документальну
позапланову перевірку на підставі
п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України у зв'язку з
чим позивач вважає, що наказ №486 від
11.07.2014р. прийнято з порушенням ст.ст.78,79
ПК України. При цьому, позивач зазначає,
що на вказані запити позивач надавав
необхідні копії документів. Також
позивач посилається і на те, що згідно
наказу була призначена невиїзна
перевірка, тоді як фактично була
проведена позапланова виїзна
перевірка згідно акту від 25.07.2014р. Окрім
того, позивач вказує на те, що висновки
акту перевірки від 25.07.2014р. не
відповідають фактичним обставинам
справи та є безпідставними з огляду на
те, що за договорами поставок запасних
частин з контрагентами - ТОВ
«Мет-Імпорт-Пром», ТОВ»Білд
Інжиніринг» передача товару покупцеві
відбувалася на складі позивача, факти
виконання умов договорів
підтверджуються податковими
накладними, виписками банку, а тому
посилання відповідача на необхідність
наявності у позивача
товарно-транспортної накладної є
необґрунтованим, так як договір на
перевезення вантажів між сторонами не
укладався, зі сторони позивача не
здійснювалися будь-які операції щодо
перевезення товару. Разом з тим,
доказом реальності вказаних вище угод
поставки щодо придбаного товару є
фактична наявність придбаного товару
на складі позивача. За викладених
обставин, позивач вважає, що висновки
податкового органу в акті перевірки не
ґрунтуються на вимогах закону і
припущення посадової особи
відповідача не може бути підставою для
висновку про порушення позивачем ст.ст.
203, 228 ЦК України, ст.ст.134, 185, 188, 44, 198 ПК
України, ст.ст.1,3,4,8,9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував, у
письмових запереченнях просив у
задоволенні адміністративного позову
відмовити повністю посилаючись на те,
що позивачем не надано до перевірки
копій довіреностей на отримання та
зберігання, договорів на перевезення,
подорожніх листів,
товарно-транспортних накладних або
інших документів, що підтверджують
транспортування товару та його
зберігання, калькуляції, технічної
документації, сертифікатів якості та
сертифікатів відповідності ( для
визначення виробника запасних частин)
на придбану продукцію. Також в актах
виконаних робіт не було зазначено
кількість використаних людиногодин, а
тому не має можливості визначити, яка
кількість співробітників виконувала
роботи по сервісному обслуговуванню
техніки та якої саме техніки, не надано
до перевірки акти виконаних робіт на
реалізацію отриманих послуг від ТОВ
«Мет-Імпорт-Пром», що не дає можливості
підтвердити реальність придбання
послуг по сервісному обслуговуванню
техніки. Щодо позовних вимог позивача
про визнання протиправним та
скасування наказу на проведення
перевірки №486 від 11.07.2014р., то
відповідач зазначає, що була проведена
позапланова невиїзна перевірка, при
цьому, на адресу позивача направлялися
відповідні запити про надання
документів, які були виконані
позивачем, відповідні документи були
надані податковому органу на
перевірку, копію наказу та направлення
на перевірку було вручено головному
бухгалтеру позивача 11.07.2014р. За
викладеного відповідач вважає, що
оспорюване податкове
повідомлення-рішення прийнято у
відповідності з чинним
законодавством, а позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

У судовому засіданні оголошувалася
перерва до 19.09.2014р.

Судом у ході судового розгляду справи
встановлені наступні обставини у
справі.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Івент Сервіс
Сістем» 26.11.2012р. зареєстрований як
юридична особа Криворізьким міським
управлінням юстиції за адресою:
Дніпропетровська область, м. Кривий
Ріг, Саксаганський район, вул. Отто,
Брозовського,буд. 51Б, перебуває на
податковому обліку у Криворізькій
центральній ОДПІ у м. Кривому Розі з
27.11.2012р., є платником податку на додану
вартість, що підтверджується копією
статуту позивача та даними акту
перевірки від 25.07.2014р., які не
оспорюються позивачем (а.с.19-20, 118-132 том
1).

У період з 14.07.2014р. по 18.07.2014р.
податковою інспекцією на підставі
наказу №486 від 11.07.2014р. згідно вимог
абз.1,4,6 п.п.75.1.2, п.75.1 ст.75, , п.п.78.1.1 п.78.1
ст.78, ст.79 Податкового кодексу України
була проведена документальна
позапланова невиїзна перевірка
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства під час
здійснення взаємовідносин з ТОВ
«МЕТ-Імпорт-Пром» за період з 01.04.2014р. по
30.04.2014р. та ТОВ «Білд Інжинірінг» за
період з 01.05.2014р. по 31.05.2014р. » за
результатами якої складено акт від
25.07.2014р. №943/22-01/38334424 за висновками
якого були встановлені наступні
порушення:

- п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.3, п.198.4, п.198.6 ст.198 ПК
України, ст.1, п.2 ст.3, ст.4, п.6 ст.8, п.1 та п.2
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», п.2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом МФУ від 24.05.95р. №88 та відповідно
до ст.55-1 Господарського кодексу
України не підтверджено реальності
здійснення господарських відносин між
ТОВ «Івент Сервіс Сістем» з ТОВ
«Мет-Імпорт-Пром» за квітень 2014р. та ТОВ
«Білд інжиніринг» за травень 2014р. в
результаті чого знижено податок на
додану вартість у сумі 276041 грн., у тому
числі по періодах: за квітень 2014р. - 179708
грн., травень 2014р. - 96333 грн.(а.с.19-41 том 1).

На підставі вищевказаного акту
перевірки, податковою інспекцією
31.07.2014р. було прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
за яким позивачеві було збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у загальній сумі
345051,25 грн., у тому числі - за основним
платежем - 276041 грн. за штрафними
санкціями на 69010,25 грн. (а.с.43 том 1).

Позивач оспорює вищевказане податкове
повідомлення-рішення та просить його
визнати протиправними і скасувати
посилаючись на те, що оспорюване
податкове повідомлення-рішення
прийняте на підставі висновків акту
перевірки від 25.07.2014р., які не
відповідають фактичним обставинам
справи та є безпідставними з огляду на
те, що за договорами поставок запасних
частин з контрагентами - ТОВ
«Мет-Імпорт-Пром», ТОВ«Білд
Інжиніринг» передача товару покупцеві
відбувалася на складі позивача, факти
виконання умов договорів
підтверджуються податковими
накладними, виписками банку, а тому
посилання відповідача на необхідність
наявності у позивача
товарно-транспортної накладної є
необґрунтованим, так як договір на
перевезення вантажів між сторонами не
укладався, зі сторони позивача не
здійснювалися будь-які операції щодо
перевезення товару. Окрім того, позивач
вказує на те, що доказом реальності
вказаних вище угод поставки щодо
придбаного товару є фактична наявність
придбаного товару на складі позивача.
Також позивач оспорює і наказ
відповідача №486 від 11.07.2014р. про
призначення перевірки посилаючись на
те, що запити не містили відомостей про
можливі порушення позивачем норм
податкового законодавства, не
зазначено, які конкретно порушення
можливо вчинені позивачем у зв'язку з
чим у податкової інспекції не було
повноважень для призначення такої
перевірки у порушення вимог ст.78,79 ПК
України.

Заслухавши представників позивача та
відповідача, які брали участь у
судовому засіданні, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
належну правову оцінку,
проаналізувавши норми чинного
законодавства України, оцінивши їх у
сукупності, суд приходить до висновку
про наявність обґрунтованих правових
підстав для часткового задоволення
позовних вимог в частині визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 31.07.2014р., виходячи з
наступного.

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1
статті 14 ПКУ чинного з 01.01.2011р.
передбачено, що постачання товарів - це
будь-яка передача права на
розпорядження товарами як власник, у
тому числі продаж, обмін чи дарування
такого товару, а також постачання
товарів за рішенням суду.

У відповідності до підпункту «а»
пункту 185.1 статті 185 ПКУ об'єктом
оподаткування є операції платника
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій , зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг - п.198.1 ст.
198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище
Кодексу, визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні
фонди почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного
податкового періоду, а також від
того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Якщо фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.
Господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни у структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства, тобто,
господарська операція повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Пунктом 2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку № 88, який
наведено вище, встановлено, що первинні
документи ( на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Так, як встановлено в судовому
засіданні, так і підтверджується
представниками сторін та наданими
сторонами документами основним видом
діяльності позивача у перевіряємому
періоді є ремонт і технічне
обслуговування машин і устаткування
промислового призначення, для
здійснення господарської діяльності
позивач орендував основні засоби, а
саме: нежитлове приміщення площею 28
кв.м. за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Отто
Брозовського, 51Б, а також виробниче
приміщення загальною площею 163,6 кв.м.,
розташоване за адресою: м. Кривий Ріг,
Домобудівна, 25/1, кількість працюючих за
штатним розкладом станом на 01.03.2014р.
складав - 25 особи, зокрема і механік - 7
осіб, електромеханік,
механік-налагоджувальник,
механік-моторист - 2 особи,
товар-розточувальник, менеджер - 2
особи, комірник - 2 особи, що
підтверджується даними, наведеними у
акті перевірки та копією відповідного
договору суборенди виробничого
приміщення №58 від 28.06.2013р. (а.с.21-22,150-153
том 1, а.с.38-40 том 2).

Із наявних в матеріалах справи
документів вбачається, що у
перевіряємому періоді позивач мав
взаємовідносини з придбання
запчастин, а саме: з ТОВ
«Мет-Імпорт-Пром», з ТОВ «Білд
Інжиніринг».

Так, між позивачем (покупцем) та ТОВ
«Мет -Імпорт-Пром» (постачальником)
03.03.2014р. був укладений договір
поставки №0303/14 за умовами якого
постачальник зобов'язувався передати у
власність покупця товар (запасні
частини), найменування, кількість, ціна,
загальна вартість вкзуються в
додатках-Специфікаціях, які є
невід'ємною частиною договору, а
покупець зобов'язувався прийняти товар
та сплатити на умовах передбачених цим
договором, при цьому, за умовами п.3.2
цього договору передача товару
покупцеві відбувається у пункті
поставки: склад покупця (а.с.52-55 том 1).

Факти реального здійснення
господарської операції за вказаним
договором поставки підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, а саме: копією договору
поставки, копією специфікації №6 від
22.04.2014р., копіями податкових накладних,
копіями видаткових накладних, копією
інвентаризаційного опису №1 від
18.07.2014р. товарно-матеріальних
цінностей, що знаходяться на складі
позивача, а також копіями виписок
банку про здійснення оплати за
придбаний товар позивачем, де у складі
вартості товару позивачем було
сплачено і суму ПДВ (а.с.52-78, 91-105 том 1).

Також,26.05.2014р. між позивачем (покупцем)
та ТОВ «Білд Інжинірінг»
(постачальник) був укладений договір
№2605/14 від 26.05.2014р. за умовами якого за
умовами якого постачальник
зобов'язувався передати у власність
покупця товар (запасні частини),
найменування, кількість, ціна, загальна
вартість вказуються в
додатках-Специфікаціях, які є
невід'ємною частиною договору, а
покупець зобов'язувався прийняти товар
та сплатити на умовах передбачених цим
договором, при цьому, за умовами п.3.2
цього договору передача товару
покупцеві відбувається у пункті
поставки: склад покупця (а.с.79-82 том 1).

Факти реального здійснення
господарської операції за вказаним
договором поставки підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, а саме: копією договору
поставки, копією специфікації №1 від
26.05.2014р., копіями податкових накладних,
копіями видаткових накладних, копією
інвентаризаційного опису №1 від
18.07.2014р. товарно-матеріальних
цінностей, що знаходяться на складі
позивача, а також копіями виписок
банку про здійснення оплати за
придбаний товар позивачем, де у складі
вартості товару позивачем було
сплачено і суму ПДВ (а.с.79-88, 91-105 том 1).

Окрім того, 03.02.2014р. між позивачем
(замовником) та ТОВ «Мет-Імпорт-Пром»
(виконавцем) був укладений і договір за
№0302//14-ОУ за умовами якого виконавець -
ТОВ «Мет-Імпорт-Пром» зобов'язався
виконати роботи з комп'ютерної
діагностики вузлів та агрегатів
техніки, яка знаходиться на сервісному
обслуговуванні у позивача ( Замовника)
згідно переліку техніки ( додаток 1 до
даного договору, який є його невідємною
частиною), на умовах цього договору,
загальна сума договору становила 1000 000
грн., у тому числі ПДВ 166 666,67 грн., при
цьому, позивач як замовник брав на себе
зобов'язання забезпечити
безперешкодний доступ виконавця
(автотранспорту, механіків, обладнання,
інструменту) на територію підприємств,
з якими у замовника підписані договори
на сервісне обслуговування техніки і
надати приміщення для проведення
комп'ютерної діагностики роботи вузлів
та агрегатів техніки, яка знаходиться
на сервісному обслуговуванні
замовника (а.с. 106-110 том 1).

Факти реального здійснення
господарської операції за вказаним
договором підтверджується первинними
бухгалтерськими документами, а саме:
копією договору на виконання робіт,
копією переліку техніки, що
передається замовником виконавцю від
03.02.2014р., копією актів здачі-прийняття
робіт (надання послуг), копіями
рахунків-фактур, копіями податкових
накладних, а також копіями виписок
банку про здійснення оплати за
придбаний товар позивачем, де у складі
вартості товару позивачем було
сплачено і суму ПДВ (а.с.106-117 том 1).

При цьому, доказом того, що у позивача
на сервісному обслуговуванні
знаходилась техніка підтверджується і
копією договору № 1 про сервісне
обслуговування техніки від 14.01.2013р.
укладеного між позивачем, як
виконавцем робіт, та ПАТ «Кримський
титан» від імені філії «Вільногірський
гірничо-металургійний комбінат» як
замовник робіт, копіями додаткових
угод до даного договору, а також
первинними бухгалтерськими
документами, що свідчать про виконання
позивачем робіт, зокрема, копіями актів
виконаних робіт (а.с.154-250 том 1, а.с.1-36 том
2).

Зазначені вище первинні бухгалтерські
документи відповідають вимогам ст.ст.1,
9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», а тому є належними доказами
виконання господарських операцій за
вищенаведеними договорами та не
визивають у суду сумнівів щодо їх
недостовірності.

Незважаючи на те, що вищевказані
первинні бухгалтерські документи були
досліджені у ході перевірки і
посадовою особою органу державної
податкової служби, однак у акті від
25.07.2014р. зроблено висновки про те, що в
порушення вимог ч.1 5 ст.203, ст.228 ЦК
України та ст.134, 185, 188, ст.44, ст.188, ст.198 ПК
України відповідно до ст.55-1 ГК України
позивачем документально не
підтверджено реальність здійснення
господарських відносин між позивачем
з ТОВ «Мет-Імпорт-Пром» за квітень 2014р.
та ТОВ «Білд Інжиніринг» за травень
2014р. через те, що позивачем документи
до перевірки надано не в повному
обсязі, а саме: відсутні договори на
перевезення товару, сертифікати якості
на товар та товарно-транспорті
накладні (подорожні листи), відсутні
завірені копії довіреностей на
отримання та зберігання товару,
договори на зберігання товару,
калькуляції, технічної документації та
сертифікатів відповідності ( для
визначення виробника запасних
частин)на придбану продукцію, в актах
виконаних робіт не зазначено місце
надання послуг. Окрім того, посадова
особа податкової інспекції зазначила у
акті перевірки і про те, що згідно баз
даних ДПС України у ТОВ
«Мет-Імпорт-Пром» встановлено
відсутність трудових ресурсів
(кількість працюючих на підприємстві
складає 2 особи), а у ТОВ «Білд
інжиніринг» кількість трудових
ресурсів становить 1 особа. З
наведеного, податковим інспектором
зроблено висновки про те, що позивачем
отримано від вищевказаних
контрагентів паперові носії за формою
первинних документів, в яких наведені
відомості, що не відповідають
фактичним (реальним) обставинам справи,
оскільки вони складені на підставі
недійсності господарських операцій та
відповідно не можуть бути підставою
для відображення в бухгалтерському та
податковому обліку, а тому формування
позивачем податкового кредиту за
рахунок виписаних вказаними вище
контрагентами податкових накладних
суперечить законодавству України, а
також моральним засадам суспільства;
правочин не вчинений за формою і
порядком, встановленим законом;
правочин не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, та є спробою
незаконного заволодіння майном
держави за рахунок не сплати податку на
додану вартість, що порушує публічний
порядок (а.с. 11,27, 31,34, 36 том 1).

Однак, такі висновками органу
державної податкової служби є
помилковими та не ґрунтуються на
нормах чинного податкового
законодавства України, суперечать
дослідженим податковою інспекцією
первинним бухгалтерським документам,
виходячи з наступного.

У відповідності до вимог п.п.19-1.1.2 п.19-1
ст.19-1 ПК України контролюючі органи
виконують такі функції, зокрема
контролюють своєчасність подання
платниками податків передбаченої
законом звітності ( декларацій,
розрахунків та інших документів,
пов'язаних з обчисленням і сплатою
податків, зборів, платежів),
своєчасність, достовірність, повноту
нарахування та сплати податків,зборів,
платежів.

Статтею 20 Податкового кодексу України
контролюючим органам надано право,
зокрема, під час проведення перевірок
вимагати виготовлення і надання копій
первинних документів (засвідчені
підписом платника податків або його
посадовою особою та скріплені
печаткою), які свідчать про порушення
податкового та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, та отримувати їх
у платників податків у порядку,
встановленому цим Кодексом; під час
проведення перевірок вивчати та
перевіряти первинні документи, які
використовуються в бухгалтерському
та податковому обліку, інші
регістри, фінансову, статистичну
звітність, пов'язані з обчисленням і
сплатою податків та зборів, виконанням
вимог іншого законодавства, контроль
за дотриманням якого покладено на
контролюючі органи.

Згідно Порядку оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984
(далі - Порядок № 984) визначено, що акт -
це службовий документ, який
підтверджує факт проведення
документальної перевірки
фінансово-господарської діяльності
платника податків і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. Факти виявлених
порушень податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
викладаються в акті документальної
перевірки чітко, об'єктивно та в повній
мірі із посиланнями на первинні або
інші документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

З аналізу вищенаведених норм чинного
законодавства України, вбачається, що
відповідачу відповідно до покладених
на нього функцій та повноважень не
надано повноваження щодо
встановлення у висновках в акті
перевірки фактів реальності чи
нереальність правочинів, недійсності,
нікчемності (фіктивності) укладених
правочинів суб'єктами господарювання
при перевірці їх господарської
діяльності.

Отже, податковою інспекцією, з
перевищенням своїх повноважень, у акті
перевірки від 25.07.2014р. зроблено
висновок про те, що правочини укладені
між позивачем та вищевказаними
контрагентами є нереальними,
здійсненими без мети настання реальних
наслідків з огляду на наявність
договорів, укладених між сторонами,
наявність первинних бухгалтерських
документів, які підтверджують факт
передачі товару(послуг) від продавця до
покупця ( копії видаткових накладних),
документів, що свідчать про виконання
робіт (копії актів приймання-передачі
робіт), факти сплати покупцем вартості
товару, які відповідають вимогам
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Статтею 228 ЦК України передбачено:
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, зниження, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Разом з тим, висновок суду стосовно
нікчемності правочину має бути
викладений у мотивувальній частині
судового рішення.

Пленум Верховного Суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст.228 ЦК
України, є:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Отже, договори поставки, виконання
робіт чи надання послуг не віднесені до
переліку тих правочинів, які посягають
на суспільні, економічні та соціальні
основи держави, тобто такі, що
порушують публічний порядок.

Акт перевірки від 25.07.2014р. не тільки не
містить посилань на вину позивача, яка
виразилася в намірі позивача порушити
публічний порядок, а й не доводить
умислу позивача на порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке
порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що
господарське зобов'язання, що
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Аналізуючи наведені норми, суд
приходить до висновку, що відповідно до
презумпції правомірності правочину
всі укладені між сторонами правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини). В усіх інших випадках
питання про недійсність правочину має
бути встановлено судом на підставі
заяви зацікавленої особи після повного
та всебічного розгляду питання про
недійсність такого правочину. Про
недійсність правочини ухвалюється
судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши висновок у
акті від 25.07.2014р. про нереальність,
недійсність, нікчемність правочину, не
міг керуватися лише припущеннями, його
позиція про те, що цей правочин
здійснений без мети настання
реальності наслідків, не підкріплена
належними доказами, а саме: рішеннями
суду про визнання їх недійсними або
вироком суду про визнання вини
позивача у фіктивності (нереальності)
вчинення господарських операцій.

Також, слід зазначити, що акт перевірки
фактично не містить посилань на
відсутність документів
бухгалтерського обліку та порушення
саме позивачем будь-яких норм чинного
податкового законодавства України.

Посилання ж податкового органу у акті
перевірки про не надання позивачем до
перевірки товарно-транспортних
накладних, сертифікатів якості товару,
подорожніх листів, довіреностей на
отримання та зберігання товару, не
зазначення у актах виконаних робіт
місця надання послуг є безпідставними
з огляду на те, що позивач не брав не
себе зобов'язання поставити товар, такі
зобов'язання брали на себе
постачальники товару, тобто
контрагенти позивача у яких і повинні
перебувати товарно-транспортні
накладні.

В той же час, слід зазначити, що
товарно-транспортна накладна не є
обов'язковим та єдиним документом,
який може підтверджувати реальність
господарської операції за договором
поставки, купівлі-продажу та не є
обов'язковим первинним документом
бухгалтерського обліку з урахуванням
того, що жодними нормами чинного
законодавства не передбачено
обов'язковість складання
товарно-транспортної накладної саме
за договорами поставки і саме покупцем
товару, який не брав на себе
зобов'язання за умовами договору
поставити товар.

При цьому, і норми ст.ст.198, 201
Податкового кодексу України не
ставлять в залежність право платника
податків (покупця товару) на
формування податкового кредиту та
витрат від наявності чи відсутності
товарно-транспортної накладної на
поставлений товар чи наявності у
вказаних ТТН певних недоліків у її
оформленні за наявності інших
первинних документів, що свідчать про
рух активів підприємства, отримання
прибутку, сплату суми ПДВ у складі
придбаного товару та інше, а тому
відсутність документів, що
підтверджують транспортування товару
не може бути безумовною підставою для
позбавлення платника податків права на
формування податкового кредиту та
податкових зобов'язань з ПДВ у
відповідному періоді.

Також є неспроможними і посилання
податкового органу в акті перевірки
про не надання до перевірки позивачем
копій довіреностей на отримання та
зберігання товару з огляду на те, що
складання такого виду документу не
передбачено ні умовами договорів
поставок, ні чинним податковим
законодавством за умови наявності
видаткових накладних, які і є доказами,
які свідчать про передачу товару від
покупця до продавця, з урахуванням
того, що товар поставлявся на склад
покупця відповідно до умов договорів
поставки та зберігався саме на складі
позивача, які позивач орендував у
зв'язку з чим у позивача не було
необхідності укладати будь-які
договори на зберігання товару.

Також, є безпідставним і покладення в
основу акту перевірки висновків про
те, що контрагенти не могли здійснювати
поставку товару у зв'язку з відсутністю
у них трудових ресурсів з огляду на те,
що у відповідності до вимог ст. 61
Конституції України юридична
відповідальність носить
індивідуальний характер та позивач не
може нести відповідальність за дії
своїх контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування
податкового кредиту або відшкодування
податку на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документально
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий адміністративний
Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р.
№ К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від
08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. №
К/9991/54239/12, а також в постанові від
14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у
своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД
проти Болгарії») зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз.
На думку Європейського Суду такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності. Право на
податковий кредит є «власністю»у
розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке
повинно розглядатися як таке, що
виникло у момент повного виконання нею
своїх зобов'язань щодо податкової
звітності з ПДВ. Визнання права на
нарахування податкового кредиту було
поставлено в залежність від виконання
обов'язків постачальником, в той час
коли це не залежало від волі одержувача
поставки - застосування відповідних
положень Закону «Про ПДВ» стало не
передбаченим і самовільним. Платник
податку не має абсолютно ніяких
повноважень відслідковувати,
контролювати і забезпечувати
виконання постачальником його
обов'язків із складення та подання
декларації з ПДВ, а також обов'язку зі
сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище
рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» практика Європейського Суду з
прав людини є джерелом права та
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(рішення Європейського Суду від 09.01.2007р.
у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не
приймаються доводи відповідача щодо
покладення юридичної
відповідальності на позивача за
порушення, вчинені контрагентами
позивача, які викладені в акті
перевірки від 25.07.2014р. з приводу
відсутності у контрагентів позивача
трудових ресурсів, оскільки у
відповідності до ст. 61 Конституції
України та вищенаведених норм чинного
податкового законодавства позивач не
може нести відповідальність за дії
своїх контрагентів.

Частина 1 статті 71 КАС України
встановлює, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Представником відповідача у ході
судового розгляду справи не доведено
належними і допустимими доказами
правомірність прийняття оспорюваного
рішення з підстав відсутності у
позивача товарно-транспортних
накладних, копії довіреностей на
отримання та зберігання товару,
подорожніх листів, сертифікатів якості
та інше, оскільки жодними нормами
чинного законодавства України не
передбачено позбавлення платника
податків права на формування витрат та
податкового кредиту за відсутності
вказаних документів.

Також, відповідачем не наведено
доказів у акті перевірки і не надано в
судовому засіданні доказів, які б
свідчили про відсутність у позивача
податкових накладних або наявність
податкових накладних, які оформлені з
порушенням ст.201 Податкового Кодексу
України з урахуванням вимог п.198.6 ст.198
ПК України.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті (вчинені) вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноважень з
метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, суд
приходить до висновку, що викладені в
акті перевірки від 25.07.2014р. доводи
податкового органу щодо відсутності
документів, що підтверджують
транспортування товару, копій
довіреностей на отримання товару та
його зберігання, сертифікатів якості
на товар по взаємовідносинах з
вищевказаними контрагентами позивача
є протиправними, спростовуються
вищенаведеними доказами, а тому є
такими, що прийняті не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, не обґрунтовано та без
врахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), а тому позовні вимоги
позивача щодо визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від
31.07.2014р. підлягають задоволенню.

Між тим, не підлягають задоволенню
позовні вимоги позивача щодо визнання
протиправним та скасування наказу
відповідача №486 від 11.07.2014р. «Про
проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
«Івент Сервіс Сістем» з підстав того,
що у запитах від 19.06.20145р. та від 03.07.2014р.
не зазначено, які саме можливі
порушення податкового законодавства
допущено позивачем та які конкретно
норми закону можливо порушено
позивачем з огляду на те, що зазначення
вказаних відомостей не передбачено
п.73.3 ст. 73 ПК України.

Так, відповідно до абз.1, 2 п.73.3 ст.73 ПК
України контролюючі органи мають право
звернутися до платника податків та
інших суб'єктів інформаційних
відносин із письмовим запитом про
подання інформації (вичерпний перелік
та підстави надання якої встановлено
законом), необхідної для виконання
покладених на контролюючі органи
функцій, завдань, та її документального
підтвердження. Такий запит повинен
містити перелік інформації, яка
запитується та документів, що її
підтверджують, а також підстави для
надіслання запиту.

Як свідчать зміст досліджених судом у
ході судового розгляду справи запитів
податкової інспекції від 19.06.2014р. та від
03.07.2014р., вони оформлені у відповідності
до вимог, визначених п.73.3 ст.73 ПК
України (а.с.44-45,48-49 том 1).

При цьому, судом враховуються і норми
п.73.3 ст.73 ПК України згідно яких
встановлено, що у разі коли запит
складено з порушенням вимог,
викладених в абзаці першому та другому
цього пункту, платник податків
звільняється від обов'язку надавати
відповідь на такий запит.

Однак, як свідчать матеріали справи,
позивач на виконання вищевказаних
запитів податкової інспекції надав
всі необхідні первинні документи, які
витребовував податковий орган, що
фактично свідчить про те, що позивач
погодився з тим, що запити оформлені
належним чином та виконав їх у повному
обсязі, що підтверджується відповідями
позивача, спрямованими на виконання
вказаних запитів (а.с.46-47,50-51 том 1).

З огляду на викладене, надання
позивачем всіх документів, необхідних
для проведення перевірки на запити
контролюючого органу, відповідачем
прийнято оспорюваний наказ у межах
повноважень та спосіб, що
передбачений Конституцією та
Податковим Кодексом України, у зв'язку
з чим у адміністративного суду
відсутні правові підстави для визнання
протиправним та скасування
оспорюваного наказу №486 від 11.07.2014р.

Приймаючи до уваги викладене, позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Виходячи з наведеного та враховуючи
часткове задоволення даного позову в
частині позовних вимог майнового
характеру, підлягають стягнення з
Державного бюджету України на користь
позивача судові витрати по сплаті
судового збору за подання майнових
позовних вимог у розмірі 487 грн. 20 коп.,
які були сплачені позивачем згідно
платіжного доручення №393 від 07.08.2014р.
(а.с.2 том 1).

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161,
162, 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Івент
Сервіс Сістем» до Криворізької
центральної об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
наказу №486 від 11.07.2014р. та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 31.07.2014р. - задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення до
Криворізької центральної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
31.07.2014р.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Івент Сервіс
Сістем» - судові витрати по сплаті
судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп.
(чотириста вісімдесят сім гривні 20
коп.).

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови, або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимог ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови складений
24.09.2014р.

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили станом на 24.09.2014р.
Суддя З оригіналом згідно Помічник
судді С.О. Конєва

С.О.Конєва Ю.В.Горобець