Справа № 820/7840/14
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 р.Справа № 820/7840/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді:
Старостіна В.В.

Суддів:
Бегунца А.О. , Катунова В.В.

за участю секретаря судового засідання
Машури Г.І.

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Борисенко В.А.

перекладача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 19.08.2014р. по
справі № 820/7840/14

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби
України

третя особа Головне управління
державної міграційної служби в
Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, громадянин Ефіопії, ОСОБА_1,
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, третя
особа: Головне управління державної
міграційної служби в Харківській
області, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 04.04.2014
року №190-14;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України переглянути рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що у зв'язку з етнічною
належністю позивача до оромо, у країні
походження Ефіопії, позивача вважають
терористом, переслідують, не дають
нормально жити та отримувати освіту. Це
пов'язано з тим, що позивач
дотримується традиційного
віросповідання, розмовляє на рідній
мові, бере участь у розвитку нації.
Участь позивача у розвитку нації
почалась у 1999 році у віці 16 років після
арешту його батька та брата, позивач
почав активно займатися пропагандою
щодо дотримання своїх національних
традицій, після чого позивач
неодноразово був заарештований владою
за активістську діяльність, в різних
містах країни. Після зникнення брата
позивач покинув Ефіопію.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 19.08.14 року у
задоволенні адміністративного позову
громадянина Ефіопії ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення від 04.04.2014 року №190-14 та
зобов'язання переглянути рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати вказану постанову та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на
порушення судом першої інстанції при
прийнятті рішення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного, на його думку, вирішення
спору судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
підтримав апеляційну скаргу, просив
задовольнити її, посилаючись на доводи
та обґрунтування, викладені в
апеляційній скарзі.

Представник відповідача, посилаючись
на законність та обґрунтованість
рішення суду першої інстанції, просив
залишити без задоволення апеляційну
скаргу, а рішення суду першої інстанції
- без змін.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача та представників
сторін, перевіривши рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши письмові докази,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що позивач - ОСОБА_1 є
громадянином Федеративної
демократичної республіки Ефіопії, що
підтверджується копією національного
паспорта (а.с.63-66), прибув в Україну
15.10.2013 на підставі паспорта громадянина
Федеративної демократичної республіки
Ефіопії, за національністю є оромо.

З копій матеріалів особової справи
№2013КН0092 громадянин Ефіопії ОСОБА_1, 1983
р.н. (а.с.38-162) встановлено наступне.

19.12.2013 року громадянин Ефіопії ОСОБА_1
до Управління міграційної служби в
Харківській області із заявою про
надання статусу біженця, в якій вказав,
що у країні його громадянства, де він
проживав - в Федеративній
демократичній республіці Ефіопії
існує загроза для його життя (а.с.41-44).

Управлінням міграційної служби в
Харківській області складено висновок
щодо відмови в оформленні документів
для вирішення питання щодо надання
статусу біженця громадянину
Федеративної демократичної республіки
Ефіопії ОСОБА_1 (а.с.150-157).

Рішенням Державної міграційної служби
України від 04.04.2014 року №190-14 підтримано
висновок Головного управління ДМС у
Харківській області та відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
доводи позивача, викладені в заяві про
надання статусу біженця та в позовній
заяві, є необгрунтованими, громадянин
Ефіопії ОСОБА_1 не повідомив факти та
обставини, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та котрі впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді його скарги на рішення
Управління міграційної служби у
Харківській області.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів особової
справи позивача, підставами для
прийняття рішень як Управлінням
міграційної служби в Харківській
області, так і Державною міграційною
службою України, стало те, що
необхідних аргументів на
підтвердження обставин прямої загрози
в країні походження позивач не надав,
не навів жодного конкретного факту або
інших доказів того, що його побоювання
в разі повернення на батьківщину є
обґрунтованими та відповідають
вимогам, визначеним п.1 ч.1 ст.1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", розгляд заяви
показав, що вона є очевидно
необґрунтованою, оскільки не виявлено
ознак переслідування.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до п.7 ст.7 Закону
України „Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин.

Відповідно до п.66 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб
вважитися біженцем, особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Крім того, щоб
вважитися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
передбачено, що особа, стосовно якої
прийнято рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату чи
позбавлення статусу біженця або
додаткового захисту, скасування
рішення про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а також яка оскаржує
відповідне рішення до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, або до суду, до
прийняття рішення за скаргою має права
та обов'язки, передбачені статтею 13
цього Закону.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців" 1998 року факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Загальними
правовими принципами доказового права,
обов'язок доказу покладається на особу,
яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання
статусу біженця заявник повинен
довести достовірність своїх тверджень
і точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Згідно з п.п.99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін "не бажає"
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
„внаслідок таких побоювань". Коли
особа бажає скористатись захистом
своєї країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни "в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань". В
будь-якому випадку, якщо приймається
захист з боку своєї країни і немає
ніяких підстав для відмови з причини
цілком обґрунтованих побоювань від
цього захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно пункту F Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженця "мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці, а її дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру".

Аналізуючи умови, передбачені п.1 ч.1
ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", суд зазначає, що
відносно осіб, які мають громадянство
певної країни, до яких відноситься
позивач, цілком обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань визначені як
підстава, по-перше, для перебування
шукача статусу біженця за межами
країни своєї громадянської належності,
а по-друге, для неможливості або
небажання користуватися захистом
країни громадянської належності
внаслідок таких побоювань.

З протоколу співбесіди з громадянином
Ефіопії ОСОБА_1 від 25.02.2014 року (а.с.146-148)
вбачається, громадянин Ефіопії ОСОБА_1
прибув до України з метою приїзду до
брата на підставі гостевої візи, яку
отримав згідно запрошення на в'їзд до
України. При перетині кордону не заявив
права бути біженцем.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, протягом п'яти робочих днів
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень позивача, наданих у судовому
засіданні, він на територію України
в'їхав по підробленому паспорту країни
походження, оскільки в паспорті
зазначені прізвище та ім'я, які йому не
належать, вони схожі на його справжні
ім'я та прізвище, але написання не
відповідає дійсним імені та прізвищу
позивача. На такі ж невірні ім'я та
прізвище була оформлена гостьова віза
та виклик. Проте при перетині кордону
позивач не повідомив про фальшивість
документів.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, під час
в'їзду в Україну незаконно перетнула
державний кордон України, повинна
без зволікань звернутися до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. У разі
якщо така особа під час незаконного
перетинання державного кордону
України звернулася із зазначеною
заявою до посадової особи Державної
прикордонної служби України, вона
зобов'язана надати цій посадовій
особі пояснення про причини
незаконного перетинання державного
кордону України. У разі відсутності у
такої особи документів, що посвідчують
її особу, або якщо такі документи є
фальшивими, вона повинна повідомити в
поясненні про цю обставину, а також
викласти причини зазначених обставин.
Під час надання пояснень особою,
яка не володіє українською або
російською мовами, орган Державної
прикордонної служби України повинен
забезпечити перекладача з мови, якою
така особа може спілкуватися. Після
надання пояснень особа, яка
вернулася із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна бути
протягом 24 годин передана посадовими
особами Державної прикордонної служби
України представнику центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців
та осіб, які потребують додаткового
або тимчасового захисту.

Колегія суддів зазначає, що з заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, позивач
звернувся 19.12.2013 року, а перетнув кордон
України 14.10.2013 року, тобто через 2 місяці
після перетину кордону.

Таким чином, позивач порушив строк
наданий йому для заявлення особою
біженцем та особою, яка потребують
додаткового або тимчасового захисту.

З аналізу зібраних по справі доказів
встановлено, що позивач звернувся до
Управління міграційної служби у
Харківській області не з метою
отримання міжнародного захисту, а
виключно в пошуках легалізації на
території України, оскільки
намагається легально залишитись на
території України з метою покращення
соціально-економічних, побутових та
інших умов, а пошук кращих економічних
та соціальних умов життя є сферою
правового регулювання Закону України
"Про імміграцію" з відповідним правовим
статусом, який набувається згідно з цим
законом. Вищенаведене підтверджується
протоколом співбесіди від 25.01.2014 року
(а.с.137-141).

Аналіз матеріалів особової справи
дозволяє зробити висновок, що
громадянин Ефіопії ОСОБА_1 не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через особисті побоювання стати
жертвою переслідувань за ознаками
національної приналежності до оромо.

Позивач не навів жодних доказів, які б
свідчили про те, що в разі повернення на
батьківщину він буде підданий
нелюдському поводженню та матиме
загрозу смерті внаслідок особистого
переслідування.

Як вбачається з проведеного
відповідачем під час розгляду заяви
позивача аналізу матеріалів по країні
походження позивача, протягом
перебування громадянина Ефіопії
ОСОБА_1 в Україні, в країні її
громадянської належності не виникло
подій для обґрунтованого побоювання
щодо умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Колегія суддів зазначає, що будь-яких
посилань або доказів про
обґрунтованість побоювань за особисту
небезпеку та переслідувань на
батьківщині позивачем не наведено.
Заявник ніколи не перебував в жодній
політичній, релігійній, військовій або
громадській організації, про що
зазначено у протоколі співбесіди.

З пояснень позивача, наданих у судовому
засіданні, встановлено, що він не є
членом партії OLF, яка є опозиційною
партією в Ефіопії, позивач не подавав
будь - яких заявок про акції протесту в
країні походження, будь - яких посад в
опозиційних органах не займав.

Причини, які має позивач щоб залишитись
в Україні, не пов'язані з його
обґрунтованими побоюваннями стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Позивача згідно з п.62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН необхідно
розглядати як мігранта - особу, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
оселитися в іншому місці, а його дії
мотивуються сімейними чи іншими
причинами особистого характеру.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що оскаржуване
рішення прийняте відповідачем
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
положень законодавства, обставин даної
справи та на підставі усіх матеріалів,
які мають значення для конкретної
ситуації, а, отже, позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції належним чином
оцінив надані докази і на підставі
встановленого, обґрунтовано відмовив у
задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
суду першої інстанції від 19.08.14 р.
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення фактичних обставин
справи і правильно застосував до
спірних правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198,
ч.1 ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 19.08.2013р. по
справі № 820/7840/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Старостін
В.В.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Катунов В.В. Повний текст ухвали
виготовлений 17.11.2014 р.