Справа № 826/12092/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2014 року письмове
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Арсірія Р.О. розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу
За позовомОСОБА_1 до третя особа
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві Коверіна
Олександра Миколаївна проскасування
рішення та зобов'язання вчинити дії
ОСОБА_1 (надалі-позивач або ОСОБА_1)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві
(надалі-відповідач або РС ГУЮ у м.
Києві), за участю третьої особи - ОСОБА_2
(надалі-третя особа або - ОСОБА_2), в
якому просив суд:

1. скасувати рішення від 04.10.2012 року
про державну реєстрацію за третьою
особою права власності на 0,5 частини
квартири АДРЕСА_1;

2. зобов'язати відповідача внести
до Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно запис про скасування
державної реєстрації права власності
третьої особи на 0,5 частини квартири
АДРЕСА_1;

3. зобов'язати відповідача
здійснити державну реєстрацію права
власності на 0,5 частини квартири
АДРЕСА_1 за позивачем;

4. зобов'язати відповідача внести
запис до Державного реєстру прав про
прийняте рішення про державну
реєстрацію права власності на 0,5
частини квартири АДРЕСА_1 за позивачем.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог представник позивача зазначив,
що наявність в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно запису
про реєстрацію за третьою особою права
власності на Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1 (надалі-об'єкт нерухомості) на
підставі визнаного в судовому порядку
недійсним договору дарування,
перешкоджає позивачу зареєструвати
право власності на об'єкт нерухомості
та, відповідно, порушує його права, як
законного власника відповідного
об'єкта нерухомості.

Представник відповідач проти позову
заперечував, наголошуючи на тому, що
позивачу було законно відмовлено в
державній реєстрації права власності
на об'єкт нерухомості, з підстав
наявності в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно запису про
обтяження відповідного об'єкта
нерухомості (арешт на підставі ухвали
суду), а також враховуючи наявність у
зазначеному Реєстрі запису про
реєстрацію за третьою особою права
власності на об'єкт нерухомості не
скасованого у встановленому законом
порядку. Крім того, звертав увагу суду
на те, що вимоги позивача про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії є формою втручання в його
дискреційні повноваження, отже
виходять за межі завдань
адміністративного судочинства, тому не
можуть бути задоволені. Виходячи з
наведеного, представник відповідача
просив суд відмовити позивачу у
задоволенні заявлених ним позовних
вимог у повному обсязі.

Третя особа в судове засідання не
прибула, письмових пояснень та/або
заперечень по суті спору суду не
подала.

Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене, керуючись ч.6 ст.128
Кодексу адміністративного судочинства
України, враховуючи відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта,
суд дійшов висновку про доцільність
подальшого розгляду справи у
письмовому провадженні на підставі
наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення їхніх представників,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, судом
встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 17.08.2012 року позивач є
спадкоємцем об'єкта нерухомості, на
підставі якого 22.08.2012 року за ним було
зареєстроване право власності на
відповідний об'єкт нерухомості.

27.08.2012 року позивачем була надана
довіреність на ім'я ОСОБА_4, посвідчена
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
за якою ОСОБА_4 мав право від імені
позивача продати, обміняти, передати в
іпотеку, здавати в оренду або
подарувати третій особі об'єкт
нерухомості.

На підставі зазначеної довіреності,
ОСОБА_4 від імені позивача подарував
третій особі об'єкт нерухомості шляхом
оформлення договору дарування від
27.09.2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, на
підставі якого 04.10.2012 року державним
реєстратором прийнято рішення про
державну реєстрацію права власності на
об'єкт нерухомості за третьою особою та
внесено відповідний запис до Реєстру
прав власності на нерухоме майно.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 20.03.2013 року (з урахуванням
ухвали цього ж суду від 24.04.2013 року) у
справі № 757/5398/13-ц в інтересах позивача
на об'єкт нерухомості було накладено
арешт.

На підставі зазначеної ухвали суду,
державним реєстратором було прийнято
рішення про державну реєстрацію
обтяження об'єкта нерухомості від
26.07.2013 року та, відповідно, внесено
відповідний запис про обтяження
об'єкта нерухомості до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заочним рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 05.03.2014 року,
що набрало законної сили, у справі №
757/28014/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2, треті особи - привітний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, привітний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання довіреності та договору
дарування об'єкта нерухомості
недійсними, позов задоволено, зокрема:
визнано недійсними довіреність ОСОБА_1
на ім'я ОСОБА_4, посвідчена приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 від 27.08.2012
року № 2317 та договір дарування об'єкта
нерухомості, укладений 27.09.2012 року № 2692
між ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6

Відповідно до інформації наданої
Печерським районним судом м. Києва на
запит, рішення суду набрало законної
сили 07.05.2014 р.

На підставі зазначеного судового
рішення, представник позивача за
довіреністю звернувся 04.07.2014 року до
державного реєстратора із заявою про
державну реєстрацію за позивачем права
власності на об'єкт нерухомості, за
результатом розгляду якої та доданих
до неї документів, було встановлено, що
заяву про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна (п.5 ст.24 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»); у
Державному реєстрі прав наявний запис
про арешт об'єкта нерухомості; згідно
відомостей Реєстру прав власності
право власності на об'єкт нерухомості
за реєстровано за іншими особами.

З огляду на викладене, державним
реєстратором, керуючись ст.24 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», п.20 та 28 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 17.10.2013
року № 868, було прийнято рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 10.07.2014 року № 14340332, яким
відмовлено у державній реєстрації за
позивачем права приватної власності на
об'єкт нерухомості.

Відповідне рішення державного
реєстратора про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень від
10.07.2014 року № 14340332 позивачем не
оскаржується.

При цьому, оскаржується рішення від
04.10.2012 року про державну реєстрацію за
третьою особою права власності на
об'єкт нерухомості, як однієї з підстав
відмови у державній реєстрації за
позивачем права приватної власності на
об'єкт нерухомості.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у
матеріалах справи письмовим доказам, а
також поясненням представників сторін,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
часткову обґрунтованість заявлених
позовних вимог виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані,
зокрема, Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (далі-Закон),
Порядком державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17.10.2013 року № 868
(далі-Порядок № 868) та Порядком
прийняття і розгляду заяв про внесення
змін до записів, внесення записів про
скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень та скасування записів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, затвердженим наказом
Міністерства юстиції України від 12.12.2011
року № 3502/5 (далі-Порядок 3502/5).

Відповідно до ст.2 Закону, державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (далі - державна реєстрація прав) -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 Закону закріплено, що
державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав.

Держава гарантує достовірність
зареєстрованих прав на нерухоме майно
та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав є публічною,
проводиться органом державної
реєстрації прав, який зобов'язаний
надавати інформацію про зареєстровані
права та їх обтяження в порядку,
встановленому цим Законом. Державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в порядку черговості
надходження заяв.

Згідно п.2 Порядку № 868 державну
реєстрацію прав шляхом внесення
записів до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно (далі - Державний
реєстр прав) проводять орган державної
реєстрації прав та нотаріус як
спеціальний суб'єкт, на якого
покладаються функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно
(далі - нотаріус).

Обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема, право власності на нерухоме
майно (п.1 ч.1 ст.4 Закону).

Частино 1 статті 19 Закону закріплено, що
державна реєстрація прав проводиться
на підставі, крім іншого, договорів,
укладених у порядку, встановленому
законом.

При цьому, за вимогами діючого
законодавства, документи, що
встановлюють виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і подаються для державної
реєстрації прав, повинні відповідати
вимогам, встановленим цим Законом та
іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи та
вже зазначалося раніше, державна
реєстрація 04.10.2012 року права власності
на об'єкт нерухомості за третьою особою
була проведена на підставі договору
дарування від 27.09.2012 року № 2692,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, який у судовому порядку
визнаний недійсним.

Так, відповідно до ч.1 ст.216 Цивільного
кодексу України, недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно ч.1 ст.236 Цивільного кодексу
України, нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.41 Конституції України,
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

З огляду на наведене, фактично, було
відновлено право власності позивача на
відповідний об'єкт нерухомості, яке
виникло у нього на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від
17.08.2012 року.

Крім того, фактично, на момент
державної реєстрації за третьою особою
права власності на об'єкт нерухомості,
документ, на підставі якого
здійснювалась така державна
реєстрація був недійсним.

Таким чином, враховуючи вищенаведене в
сукупності, суд дійшов висновку про
необхідність скасування рішення
державного реєстратора від 04.10.2012 року
про державну реєстрацію за третьою
особою права власності на об'єкт
нерухомості, на підставі якого було
внесено відповідний запис до Реєстру
права власності на нерухоме майно,
оскільки таке рішення прийняте на
підставі недійсних документів (факт
встановлено в судовому порядку), що не
може мати місця за правилами діючого
законодавства та призведе до
перешкоджання позивачу в реалізації
його прав як законного власника об'єкта
нерухомості.

В той же час, щодо позовних вимог
позивача про зобов'язання відповідача
внести до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно запис про
скасування державної реєстрації права
власності третьої особи на об'єкт
нерухомості, суд зазначає наступне.

Згідно ст.2 Закон, єдиною державною
інформаційною системою, що містить
відомості про права на нерухоме майно,
їх обтяження, а також про об'єкти та
суб'єктів цих прав є Державний реєстр
речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону, у разі
скасування на підставі рішення суду
рішення про державну реєстрацію прав
до Державного реєстру прав вноситься
запис про скасування державної
реєстрації прав.

При цьому, згідно п.2.1., п.2.6. Порядку №
3502/5, для внесення змін до записів,
внесення записів про скасування
державної реєстрації прав та
скасування записів Державного реєстру
прав заявник подає органу державної
реєстрації прав, державним
реєстратором якого було проведено
державну реєстрацію прав, або
нотаріусу, яким проведено державну
реєстрацію прав, заяву та документи,
визначені цим Порядком.

Для внесення записів про скасування
державної реєстрації прав, скасування
записів Державного реєстру прав
заявник подає рішення суду про
скасування рішення державного
реєстратора, що набрало законної сили,
та копії документів, визначених у
пункті 2.3 цього розділу.

Заінтересована особа у разі внесення
записів про скасування державної
реєстрації прав, скасування записів
Державного реєстру прав - особа, в
інтересах якої на підставі рішення
суду скасовано рішення державного
реєстратора прав (п.1.2. Порядку 3502/5).

Відповідно до п.2.9.-2.11. Порядку 3502/5, під
час розгляду заяви та документів, що
додаються до неї, державний реєстратор
перевіряє наявність підстав для
внесення змін до записів, внесення
записів про скасування державної
реєстрації прав та скасування записів
Державного реєстру прав.

За результатами розгляду заяви та
документів, що додаються до неї,
державний реєстратор приймає рішення
щодо внесення змін до записів, внесення
записів про скасування державної
реєстрації прав, скасування записів
Державного реєстру прав або рішення
щодо відмови у внесенні змін до
записів, відмови у внесенні записів про
скасування державної реєстрації прав,
відмови у скасуванні записів
Державного реєстру прав.

Державний реєстратор на підставі
прийнятого рішення щодо внесення змін
до записів, внесення записів про
скасування державної реєстрації прав
або скасування записів Державного
реєстру прав вносить зміни до записів,
вносить записи про скасування
державної реєстрації прав або скасовує
записи Державного реєстру прав.

Крім того, відповідно до п.41 Порядку
ведення Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 26.10.2011 року № 1141 (далі-Порядок № 1141),
державний реєстратор вносить записи до
Державного реєстру прав про скасування
державної реєстрації прав у разі
скасування на підставі рішення суду
рішення державного реєстратора про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення
суду державної реєстрації прав,
проведеної до 1 січня 2013 року
відповідно до законодавства, що діяло
на момент такої реєстрації, записів про
державну реєстрацію прав, що містяться
в інформаційних системах, документів,
на підставі яких проведено державну
реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, за
відсутності державної реєстрації
таких прав у Державному реєстрі прав
державний реєстратор переносить до
Державного реєстру прав записи про
державну реєстрацію прав, що містяться
в інформаційних системах, та вносить
запис про скасування державної
реєстрації прав.

Внесення записів про скасування
державної реєстрації прав
здійснюється державним реєстратором
за заявою, форму та вимоги до
заповнення якої встановлює Мін'юст.

Отже, порядок несення запису до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про скасування запису
про реєстрацію права власності чітко
регламентований діючим законодавством
України та визначає певний алгоритм
дій як заінтересованої особи, так і
суб'єкта владних повноважень
(державного реєстратора).

Таким чином, з огляду на зазначене,
позивач, після набрання законної сили
рішенням суду, зокрема, в частині
скасування рішення державного
реєстратора від 04.10.2012 року про
державну реєстрацію за третьою особою
права власності на об'єкт нерухомості,
матиме змогу самостійно звернутися до
відповідача з відповідною заявою про
внесення запису до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
скасування запису про реєстрацію права
власності на об'єкт нерухомості за
третьою особою від 04.10.2012 року.

На даний час, будь-які докази того, що
відповідач відмовляє внести
відповідний запис до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
у визначеному діючим законодавством
порядку, позивачем суду не подані.

При цьому, відповідно до положень ст.2
Кодексу адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 Кодексу адміністративного
судочинства України гарантовано, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням
адміністративного судочинства є
захист саме порушених прав, свобод та
інтересів фізичної особи.

Враховуючи вищенаведене, вимога
позивача про зобов'язання відповідача
внести до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно запис про
скасування державної реєстрації права
власності третьої особи на об'єкт
нерухомості, задоволенню не підлягає,
оскільки заявлена ним передчасно.

Щодо вимог позивача про зобов'язання
відповідача здійснити державну
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомості за позивачем та
зобов'язання відповідача внести запис
до Державного реєстру прав про
прийняте рішення про державну
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомості за позивачем, суд зазначає
наступне.

Статтею 2 Закону, зокрема, визначені
наступні терміни: державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно (далі -
державна реєстрація прав) - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно;
Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно (далі - Державний реєстр
прав) - єдина державна інформаційна
система, що містить відомості про права
на нерухоме майно, їх обтяження, а також
про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав (ч.1 ст.3 Закону).

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону, державна
реєстрація прав є публічною,
проводиться органом державної
реєстрації прав, який зобов'язаний
надавати інформацію про зареєстровані
права та їх обтяження в порядку,
встановленому цим Законом. Державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в порядку черговості
надходження заяв.

Орган державної реєстрації прав, крім
іншого, проводить державну реєстрацію
прав та їх обтяжень або відмовляє у їх
реєстрації та забезпечує ведення
Державного реєстру прав (п.1, п.2 ч.1 ст.8
Закону).

Відповідно до п.2, п.3 ч.2 ст.9 Закону,
державний реєстратор, зокрема, приймає
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав;
відкриває і закриває розділи
Державного реєстру прав, вносить до них
відповідні записи.

Згідно ч.4 ст.9 Закону, державний
реєстратор самостійно приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону, записи до
Державного реєстру прав вносяться на
підставі прийнятого рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень.

Аналогічні положення закріплені в
Порядку № 868.

Таким чином, за своєю правовою
природою, повноваження відповідача
щодо прийняття рішення про державну
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомості (або відмову у реєстрації)
та внесення відповідного запису до
Державного реєстру прав на підставі
прийнятого рішення є його виключною
компетенцією.

Згідно Рекомендацій Комітету
Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р.
на 316-й нараді, під дискреційними
повноваженнями слід розуміти
повноваження, які адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду,
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Суд також звертає увагу на положення
Постанови Вищого адміністративного
суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою
встановлено, що з огляду на положення
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо компетенції
адміністративного суду, останній не
може підміняти інший орган державної
влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які законодавством віднесені до
компетенції цього органу державної
влади.

Отже, адміністративний суд, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, виконуючи завдання
адміністративного судочинства щодо
перевірки відповідності їх прийняття
(вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, критеріям, не втручається та
не може втручатися у дискрецію (вільний
розсуд) суб'єкта владних повноважень
поза межами перевірки за названими
критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного
судочинства України свідчить про те, що
завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання прав та
вимог законодавства, інакше було б
порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень, оскільки ключовим його
завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, з огляду на зазначене, суд
дійшов висновку, що вимоги позивача про
зобов'язання відповідача здійснити
державну реєстрацію права власності на
об'єкт нерухомості за позивачем та
зобов'язання відповідача внести запис
до Державного реєстру прав про
прийняте рішення про державну
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомості за позивачем є формою
втручання в дискреційні повноваження
відповідача та виходить за межі
завдань адміністративного
судочинства, отже задоволенню не
підлягають.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає заявлені позовні вимоги
частково обґрунтованими та такими, що
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, належним чином
невиконаний обов'язок щодо доказування
з урахуванням вимог встановлених ч.2
ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Приймаючий до уваги викладене у
сукупності, керуючись вимогами ст.ст.
69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Скасувати рішення від 04.10.2012 року про
державну реєстрацію за ОСОБА_2 права
власності на 0,5 частини квартири
АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
Р.О. Арсірій