Справа № 804/16143/13-а
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 р. справа № 804/16143/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Прудника С.В.

при секретарі судового засідання
Трайдук С.В.

за участю сторін:

представника позивача
Кучеренко О.В.

представника відповідача
Засименко
П.О.

третя особа - 1
не прибув

представник третьої особи - 2
не прибув

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кредекс Фінанс" до
Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції, третя
особа - 1 на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - ОСОБА_3, третя особа - 2 на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській
області про зобов'язання звільнити
з-під арешту та зняти заборону
відчуження відносно автомобіля марки
Mitsubishi, модель PAJERO, 2008 року випуску,
колір сірий, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2,
державний номер НОМЕР_1, що належить на
праві власності ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИВ :

28 листопада 2013 р. до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду
надійшла позовна заява Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кредекс
Фінанс" (далі - ТОВ "Кредекс Фінанс",
позивач), в якій, позивач просить суд:
зобов'язати Жовтневий відділ державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції (далі -
Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ,
відповідач) звільнити з-під арешту та
зняти заборону відчуження відносно
автомобіля марки Mitsubishi, модель PAJERO, 2008
року випуску, колір сірий, шасі (кузов,
рама) № НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1,
що належить на праві власності ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що у відповідності до ст. 20
Закону України «Про заставу»,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором. Таким чином, державний
виконавець Жовтневого відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції не має законного
права та підстав для накладення арешту
на майно, яке належить позивачу по
праву застави. Позивач вважає
незаконними дії відповідача, такими що
порушують його право на заставлене
майно, у зв'язку із чим він звернувся до
суду за захистом своїх прав та
інтересів.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 21.01.2014 р.
відкрито провадження у
адміністративній справі, та призначено
її до розгляду у відкритому судовому
засіданні.

Враховуючи, що судом при прийнятті
позовної заяви встановлено, що судове
рішення може вплинути на права і
обов'язки ОСОБА_3 та УДАІ ГУМВС України
в Дніпропетровській області, одночасно
з відкриттям провадження у справі,
ухвалою суду їх залучено до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

В судове засідання 18.02.2014 р. прибув
представник позивача та представник
відповідача.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав заявлені позовні
вимоги у повному обсязі, надав
пояснення аналогічні викладеним в
позовній заяві, просив суд позов
задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечував, посилаючись на те, що за
реєстраційним номером 8039748 до
Державного реєстру обтяження рухомого
майна 08.10.2008 року внесено обтяження
рухомого майна, а саме на автомобіль
марки MISUBISHI, 2008 року випуску, державний
номер НОМЕР_1, яка належить ОСОБА_3.
Згідно Витягу з Державного реєстру
обтяжень рухомого майна за
№ 43247047 від 23.01.2014 року за вказаними
параметрами запиту , а саме реєстру
номер майна 8039748 вказаний ТОВ «Кредекс
Фінанс» в Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна відсутня інформація
щодо арешту автомобіля марки MISUBISHI, 2008
року випуску, державний номер НОМЕР_1,
яка належить ОСОБА_3.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував, просив суд відмовити в
задоволенні адміністративного позову.

Треті особи в судове засідання не
прибули, повідомлені належним чином,
про причини неприбуття суд не
повідомили, з клоптанням про
відкладення розгляду справи до суду не
звертались.

Заслухавши пояснення представника
позивача, заперечення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог і наданих
сторонами доказів, оцінивши докази
відповідно до вимог ст.ст. 69 - 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає позовні вимоги
такими, що не підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Так, судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 06.10.2008 року між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк», відповідно до
змін до установчих документів, які
зареєстровані у Державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців 18.12.2009 р. здійснених на
виконання вимог Закону України «Про
акціонерні товариства» від 17.09.2008 р. за
№ 514-VI, АКІБ «УкрСиббанк» надалі
іменоване Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк», скорочено - AT
«УкрСиббанк» (далі - Банк) та ОСОБА_3
(далі - ОСОБА_3.), було укладено Договір
про надання споживчого кредиту та
заставу транспортного засобу № 0
(далі - Кредитний договір), відповідно
до якого Банк надав Позичальнику
кредит в сумі 27955,00 дол. США, що дорівнює
еквіваленту 136126,87 грн. та у
забезпечення виконання умов
Кредитного договору по поверненню
отриманих кредитних коштів, ОСОБА_3
передав у заставу Банку, належне йому
на праві власності майно: автомобіль
марки Mitsubishi, модель PAJERO, 2008 року
випуску, колір сірий, шасі (кузов, рама)
№ НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1; 08.10.2008
року внесено відповідний запис за
реєстраційним № 8039748 до Державного
реєстру обтяження рухомого майна
обтяження рухомого майна.

20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ
«Кредекс Фінанс» було укладено Договір
факторингу № 05/12. Згідно даного
договору відбулося відступлення права
вимоги за Кредитним договором № 0
від 06.10.2008 року. Згідно з умовами
Договору Факторингу № 05/12 ТОВ «Кредекс
Фінанс» набуло прав кредитора до
ОСОБА_3, на підставі чого, до Державного
реєстру обтяження рухомого майна було
внесено запис про зміну
заставодержателя заставного
автомобіля, а саме змінено AT
«УкрСиббанк» на його правонаступника
відповідно до Договору Факторингу на
ТОВ «Кредекс Фінанс».

22 листопада 2013 року ТОВ «Кредекс
Фінанс» отримано витяг з ДРОРМ, згідно
якого на підставі постанови про арешт
майна, Жовтневим ВДВ
Дніпропетровського МУЮ накладено
арешт на все рухоме майно, про що
свідчить відповідний запис за № 2 від
01.02.2012 р. за № 12117560.

Судом встановлено, що на підставі
наказу №16/5005/15809 Господарського суду
Дніпропетровської області постановами
державного виконавця Жовтневого
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції від 23.01.2012 року
відкрито виконавче провадження,
накладено арешт на все майно, що
належить ОСОБА_3 та заборонено
здійснювати відчуження будь-якого
майна, яке належить боржнику.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
виконавче провадження», примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України
«Про виконавче провадження», державний
виконавець має право звернути
стягнення на майно боржника, що
перебуває в інших осіб, а також на майно
та кошти, що належать боржнику від
інших осіб.

Положеннями ст. 572 Цивільного кодексу
України передбачено, що в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про заставу», в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником (заставодавцем)
забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення з вартості
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами. Застава виникає на
підставі договору, закону або рішення
суду.

Таким чином, у заставодержателя
виникає право на задоволення
забезпечених заставою вимог за рахунок
предмета застави у випадку невиконання
боржником зобов'язання. Звернення
стягнення на заставлене майно є правом,
а не обов'язком заставодержателя.

Частиною 4 ст. 54 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
про звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

Відповідно до ч. 6 ст. 54 вищезазначеного
Закону, за рахунок коштів, що надійшли
від реалізації заставленого майна,
здійснюються утримання, передбачені
ст. 43 цього Закону, після чого кошти
використовуються для задоволення
вимог заставодержателя. У разі якщо
заставодержатель не є стягувачем у
виконавчому провадженні, йому
виплачуються кошти після належного
підтвердження права на заставлене
майно. У разі задоволення в повному
обсязі вимог заставодержателя залишок
коштів використовується для
задоволення вимог інших стягувачів у
порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у випадку, якщо заставодержатель
не є стягувачем у виконавчому
провадженні, лише після задоволення
його вимог залишок коштів
використовується для задоволення
вимог інших стягувачів у порядку,
визначеному цим Законом.

З огляду на викладене, та враховуючи те,
що накладення арешту на майно у
виконавчому провадженні не є актом
звернення стягнення на майно, а є дією
спрямованою на забезпечення
можливості звернення стягнення на
майно у майбутньому, а також те, що
стягнення коштів за рахунок предмета
застави можливо у випадку порушення
боржником зобов'язання та те, що
залишок коштів після задоволення вимог
заставодержателя використовується для
задоволення вимог інших стягувачів,
суд приходить до висновку, що факт
накладення арешту на автомобіль не
може порушувати переважне право
заставодержателя на звернення
стягнення на майно, що перебуває в
заставі.

Таким чином, Законом України «Про
виконавче провадження» не заборонено
накладати арешт на майно, що перебуває
у заставі.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону
України «Про заставу», в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право в
разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою
зобов'язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна переважно
перед іншими кредиторами. Застава
виникає на підставі договору, закону
або рішення суду.

Відповідно до ст. 593 Цивільного кодексу
України, право застави припиняється у
разі:

1) припинення зобов'язання,
забезпеченого заставою;

2) втрати предмета застави, якщо
заставодавець не замінив предмет
застави;

3) реалізації предмета застави;

4) набуття заставодержателем права
власності на предмет застави.

Відповідно до ч. 1 ст.26 Закону України
«Про заставу» заставодавець має право
в будь-який час до моменту реалізації
предмета застави припинити звернення
стягнення на заставлене майно
виконанням забезпеченого заставою
зобов'язання.

Вищенаведеними нормами закону
встановлено, що звернення стягнення на
заставлене майно та звернення до суду з
позовом є правом кредитора, відповідно
звернення стягнення на заставлене
майно є правом заставодержателя. Так,
забезпечення виконання зобов'язання
може відбутися, зокрема, і за рішенням
суду шляхом стягнення коштів з
боржника, або сплатою боржником
заборгованості добровільно, що
автоматично припинить звернення
стягнення на майно.

Статтею 20 Закону України «Про заставу»
встановлено право звернення стягнення
на заставлене майно. Так,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Звернення стягнення на заставлене
майно здійснюється за рішенням суду
або третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачене законом або
договором застави. Звернення стягнення
на заставлене майно державного
підприємства (підприємства, не менше
п'ятдесяти відсотків акцій (часток,
паїв) якого є у державній власності)
здійснюється за рішенням суду.

Таким чином, позивачем не надано суду
доказів, якими вирішено питання про
звернення стягнення на предмет застави
згідно договорів від 06.10.2008 року №
0 та від 20.04.2012 року № 05/12.

Враховуючи вищевикладене, суд
зазначає, що позивач не реалізував
свого права на звернення на предмет
застави у відповідності до вимог
чинного законодавства, а відтак дії
державного виконавця щодо накладення
арешту на предмет застави суд визнає
правомірними.

Частиною 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 ст. 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що при вирішенні справи по
суті суд може задовольнити
адміністративний позов повністю або
частково чи відмовити в його
задоволенні повністю або частково.

Отже, на підставі вищезазначених норм
законодавства, встановлених судом
обставин справи та наданих сторонами
доказів на підтвердження своєї
позиції, суд приходить до висновку, що
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кредекс
Фінанс" задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Враховуючи, що судове рішення ухвалене
не на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд не
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 18 лютого 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Виготовлення
постанови у повному обсязі відкладено
на 24 лютого 2014 року, про що повідомлено
після проголошення вступної та
резолютивної частини постанови в
судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 11, 69 - 71, 94, 86, 122, 160 - 163, 181,
186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кредекс Фінанс" до
Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції, третя
особа - 1 на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - ОСОБА_3, третя особа - 2 на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській
області про зобов'язання звільнити
з-під арешту та зняти заборону
відчуження відносно автомобіля марки
Mitsubishi, модель PAJERO, 2008 року випуску,
колір сірий, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2,
державний номер НОМЕР_1, що належить на
праві власності ОСОБА_3 - відмовити
повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд, в порядку та у
строки, передбачені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, та набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складений 24
лютого 2014 року.

Суддя С. В.
Прудник