Справа № 2а-5269/11
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року м. Київ
К/800/21650/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І., Лиска Т.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Управління
соціального захисту населення
Білоцерківської міської ради
Київської області про визнання дій
неправомірними, зобов'язання вчинити
певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 17 грудня 2013
року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2011 року позивач - ОСОБА_4
звернулась до суду першої інстанції з
позовом, в якому просила визнати
протиправними дії відповідача - УПСЗН
Білоцерківської міської ради
Київської області щодо відмови у
встановленні їй статусу дружини
померлого інваліда; зобов'язати
відповідача встановити статус дружини
померлого інваліда війни та видати
відповідне посвідчення.

Постановою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 19 грудня 2011 року адміністративний
позов задоволено.

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що позивач має право на
встановлення статусу члена сім'ї
загиблого інваліда війни та на
отримання відповідного посвідчення.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 17 грудня 2013
року, апеляційну скаргу відповідача
задоволено, постанову
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 19 грудня 2011 року
скасовано та ухвалено нову про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції,
мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_5
не відносився до інвалідів Великої
Вітчизняної війни, тому на нього не
розповсюджуються вимоги абзацу
першого пункту 2 статті 10 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
оскільки останній належить до
інвалідів війни як особа, яка була
залучена до складу формувань Цивільної
оборони, яка стала інвалідами
внаслідок захворювань, пов'язаних з
ліквідацією наслідків Чорнобильської
катастрофи.

У поданій касаційній скарзі позивач
заявив вимоги про скасування рішення
суду апеляційної інстанції, як такого,
що ухвалене із порушенням норм
матеріального і процесуального права,
рішення суду першої інстанції залишити
в силі, як скасованого помилково.

У доводах касаційної скарги, скаржник
зазначає, що судом апеляційної
інстанції помилково застосовано до
спірних правовідносин абз. 1 п. 2 ч. 1 ст.
10 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» (далі - Закон), оскільки, в
даному випадку, необхідно застосувати
абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, відповідно до пункту
першого частини першої статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини.

Позивач з 19.08.1959 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_5
був інвалідом ІІ групи і мав право на
пільги, встановлені законодавством
України для ветеранів війни - інвалідів
війни.

Позивач зверталася до відповідача з
приводу видачі посвідчення вдови
померлого інваліда війни, однак, листом
відповідача від 13.09.2011 року № 7779 їй
відмовлено у задоволенні заяви,
оскільки її померлий чоловік не
відносився до інвалідів Великої
Вітчизняної війни. Так, в листі
зазначено, що статус інваліда війни
встановлено ОСОБА_5 як особі, що була
залучена до складу формувань Цивільної
оборони, і він був визнаний інвалідом
внаслідок захворювань, пов'язаних з
роботами по ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
дійшла висновку про те, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступних підстав.

Спірні правовідносини врегульовані
Законом України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

Статтею 7 Закону визначено осіб, які
належать до інвалідів війни, зокрема до
таких, згідно п. 9 ч. 2, належать інваліди
з числа осіб, залучених до складу
формувань Цивільної оборони, які стали
інвалідами внаслідок захворювань,
пов'язаних з ліквідацією наслідків
Чорнобильської катастрофи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону його
чинність поширюється на:

- дружин (чоловіків) померлих інвалідів
Великої Вітчизняної війни, а також
дружин (чоловіків) померлих учасників
війни і бойових дій, партизанів і
підпільників, визнаних за життя
інвалідами від загального
захворювання, трудового каліцтва та з
інших причин, які не одружилися
вдруге;

- на дружин (чоловіків) померлих
інвалідів війни, учасників бойових дій,
партизанів, підпільників і учасників
війни, нагороджених орденами і
медалями колишнього Союзу РСР за
самовіддану працю і бездоганну
військову службу, визнаних за життя
інвалідами, чинність цієї статті
поширюється незалежно від часу смерті
інваліда.

Як зазначалось вище, згідно
посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 є
інвалідом ІІ групи і має право на
пільги, встановлені законодавством
України для ветеранів війни - інвалідів
війни.

Виходячи із системного аналізу п. 2 ч. 1
ст. 10 Закону суд касаційної інстанції
вважає, що ОСОБА_5 не відносився до
інвалідів Великої Вітчизняної війни,
учасника війни чи бойових дій,
партизанів чи підпільників, не був
нагороджений орденами і медалями
колишнього Союзу РСР, а тому на
позивача не розповсюджуються вимоги
пункту 2 статті 10 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Враховуючи вищевикладене, суд
касаційної інстанції вважає
правильним висновок суду апеляційної
інстанції, що відсутні підстави для
встановлення позивачу статусу дружини
померлого інваліда війни та на
отримання відповідного посвідчення.

Доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування оскаржуваних судових
рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що з
оскаржуваного судового рішення
вбачається, що при його ухвалені, суд
апеляційної інстанції не допустив
порушень норм матеріального та
процесуального права, які могли б бути
підставою для скасування чи зміни
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254
КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17 грудня 2013 року у справі
№ 2а-5269/2011 - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
І.Я. Олендер

В.І. Бутенко

Т.О. Лиска