Справа № 2а/0370/3589/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 р.

Справа № 357/13/876 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу Ківерцівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Волинської області Державної
податкової служби на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року в справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Ківерцівської міжрайонної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В
И В :

У жовтні 2012 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП)
звернувся до суду з позовом до
Ківерцівської міжрайонної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби
(далі - МДПІ) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення (далі - ППР) від
01.10.2012 №. Позовні вимоги
обґрунтовані тим, що спірне податкове
повідомлення-рішення прийняте з
порушенням норм законодавства,
оскільки право позивача на податковий
кредит підтверджується усіма
необхідними первинними документами, а
висновки відповідача стосовно
безтоварності (нереальності,
нікчемності) господарських операцій
позивача з контрагентом Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Медео-Захід»(далі - ТОВ) є
необґрунтованими та не підтвердженими
доказами.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року в справі №2а/0370/3589/12 позов
задоволено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що право позивача на
податковий кредит підтверджене всіма
необхідними та достатніми первинними
документами, які стверджують
реальність та товарність його
господарських операцій із вказаним
контрагентом. Висновки податкового
органу викладені в акті перевірки не
відповідають дійсності та не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

Постанову оскаржив відповідач, який в
апеляційній скарзі просить її
скасувати та прийняти нову, якою
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю. Апеляційна скарга
обґрунтована тим, що актами перевірок
ТОВ встановлено, що таке здійснювало
транзитні операції, що спрямовані на
здійснення операцій з надання
податкової вигоди з метою штучного
формування податкового кредиту та
неможливість реального здійснення ним
господарської діяльності. Позивачем не
надано до перевірки підтверджуючих
документів про транспортування
придбаного товару.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому апеляційний суд, у
відповідності до ч.1 ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.
Перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

ОСОБА_1 25.03.2005 зареєстрований як фізична
особа-підприємець Ківерцівською
районною державною адміністрацією, з
13.04.2005 перебуває на податковому обліку
у відповідача та цієї ж дати йому
видано свідоцтво про реєстрацію
платника податку на додану вартість
(далі - ПДВ). Основним видом його
діяльності є оптова торгівля
одноразовим посудом, предметами
побутової хімії (а.с.14-15).

У позивача наявні орендовані нежитлові
приміщення по АДРЕСА_1 (а.с.14).

На підставі акта від 07.09.2012 №629/17-
(далі - Акт) позапланової виїзної
перевірки ФОП з питань достовірності
формування податкових зобов'язань та
податкового кредиту за період з 01.12.2010
по 31.12.2010 податковим органом було
встановлено порушення позивачем вимог
п.1.4 ст.1, пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4, пп.7.5.1 п.7.5,
пп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (далі -
Закон №168/97-ВР), в результаті чого
завищено податковий кредит за грудень
2010 року в сумі 45818,71грн (а.с.13-24).

Під час перевірки відповідач надав
оцінку взаємовідносинам позивача з
його вказаним вище контрагентом,
використавши при цьому акти перевірок
останнього, отриманих від інших
органів державної податкової служби та
зробивши висновки про фіктивність
(безтоварність, нереальність)
господарських операцій між ними.

01.10.2012 відповідачем на підставі
вказаного Акта прийнято ППР №,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання з ПДВ в сумі 68728,06грн
(основний платіж 45818,71грн, штрафні
(фінансові) санкції (штрафи) 22909,35грн)
(а.с.25).

Стаття 67 Конституції України
передбачає, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом. Згідно
зі ст.92 Основного Закону виключно
законами України встановлюються
система оподаткування, податки і збори.

Пунктом 1.7 ст.1 Закону №168/97-ВР (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

За змістом пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 цього ж Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до змісту пп.7.4.5 п.7.4
вказаної вище статті не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.п.7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Згідно пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 вказаного Закону
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення,
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платника, яка презюмує
економічну виправданість дій платника,
що мають своїм наслідком отримання
податкової вигоди, та достовірність
відомостей у бухгалтерській та
податковій звітності платника.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування податкового кредиту.

Так, у разі, якщо дії платника податків
свідчать про його добросовісність, а
вчинені ним господарські операції, не
викликають сумніву у їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема, податкових накладних.

Таким чином, право платника на
формування податкового кредиту
залежить від дотримання ним наступних
вимог, а саме - реальне придбання
товарів, робіт (послуг) з господарською
метою та наявність податкової
накладної, оформленої з дотриманням
вимог пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону №168/97-ВР. При
цьому наведені вимоги Закону
передбачаються не лише наявність усіх
обов'язкових реквізитів, але й
достовірність відомостей, що містяться
у них.

На правильність наведеного вказує і
правовий висновок сформульований
Верховним Судом України у постанові
від 27 березня 2012 року в справі №21-737во10
про те, що надання податковому органу
належним чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковий орган не
встановив та не довів, що відомості, які
містяться в цих документах, неповні,
недостовірні та (або) суперечливі, є
наслідком укладення нікчемних
правочинів або коли відомості
ґрунтуються на інших документах,
недійсність даних в яких установлена
судом.

Слід погодитися з висновками суду
першої інстанції, оскільки на підставі
повно та всебічно досліджених доказів
він дійшов правильних та обґрунтованих
висновків про те, що твердження
відповідача про безтоварність
господарських операцій позивача з його
контрагентом, а відповідно заниження
ПДВ не обґрунтовані належними та
допустимими доказами.

Реальність, товарність господарських
операцій між позивачем та ТОВ
підтверджена видатковими та
податковими накладними на кожну партію
поставленого товару (пакетів
поліетиленових та фасувальних,
стаканів, паличок до шашлику, предметів
гігієни, европіддонів та гофроящиків
тощо), квитанціями прибуткового
касового ордеру (а.с.42-62, 112-113).

Вказані первинні документи були повно,
всебічно та належним чином
проаналізовані судом першої інстанції
та їм надана відповідна оцінка у
взаємозв'язку із зазначеним основним
видом діяльності позивача.

Такі були об'єктивно розцінені цим
судом як належне документальне
підтвердження реального характеру
спірних операцій між позивачем та його
контрагентом.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянта про відсутність у ФОП
документів на транспортування
придбаних у ТОВ товарів, оскільки, як
вірно зауважив суд першої інстанції,
позивач використовує для здійснення
господарської діяльності власний
вантажний автомобіль (фургон) марки
Мерседес Бенц Спрінтер, р.н.НОМЕР_1 та
ним представлено подорожні листи
вантажного автомобіля про таке
перевезення (а.с.63, 126-131).

Сама собою наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
(неточності) у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Судом першої інстанції також
правомірно враховано ту обставину, що
придбані позивачем у контрагента
товари використані ним у своїй
господарській діяльності - реалізовані
своїм контрагентам, що підтверджується
відповідними первинними
документами(а.с.64-111).

Вказані вище письмові докази свідчать
про використання позивачем в
оподатковуваних операціях у межах
своєї господарської діяльності
товарів придбаних у контрагента, та
спростовують твердження відповідача
про безтоварність господарських
операцій із ТОВ.

ТОВ на час виконання договірних
зобов'язань з позивачем було належним
чином зареєстрованою юридичною особою,
платником ПДВ і мало право на випуск
податкових накладних (а.с.142-153).

Таким чином, добросовісність та
обачність позивача по згаданих
господарських операціях
підтверджується тим, що ним була
зібрана оприлюднена інформація, яка б
вказувала на недобросовісність його
контрагента.

Як вбачається із висновків Акта
відповідачем надавався аналіз
реальності здійснення господарської
діяльності позивача у співвідношенні з
господарською діяльності ТОВ із його
постачальниками, які ґрунтувалися на
висновках Актів перевірок останнього
від 20.01.2012 №339/23-3/35594018 (далі - Акт-1) та
14.03.2012 №46/23-3/35594018 (далі - Акт-2), де
зроблено висновок, що господарські
операції ТОВ є нереальні(фіктивні).

ТОВ належним чином задекларовано
податкові зобов'язання з ПДВ по
господарських операціях з позивачем, а
відповідні розбіжності в
інформаційних базах органу державної
податкової служби виникли у зв'язку з
відображенням результатів вказаних
перевірок ТОВ (а.с.138-141, 154-155).

Також, податковим органом не
представлено доказів участі ФОП разом
з вказаним контрагентом у схемі
транзитного руху коштів.

Між тим, відповідні висновки Акта-1 та
Акта-2 були в основному сформульовані у
зв'язку із тим, що ТОВ не представлено
до перевірок жодних первинних
документів, щодо здійснення
господарських операцій за відповідні
періоди, в т.ч і по взаємовідносинах із
позивачем. Водночас, відповідні
первинні документи є в наявності в
останнього, представлені ним до
перевірки та подані в суді першої
інстанції.

Крім того, слід зазначити, що
постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 22 серпня 2013
року, у справі №2а/0370/942/12 за позовом ТОВ
до Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби
(далі - ОДПІ) про визнання протиправним
та скасування ППР, визнано
протиправним та скасовано ППР від
03.02.2012 №.

Додатково, постановою Волинського
окружного адміністративного суду від 08
червня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 березня
2013 року, у справі №2а/0370/1303/12 за позовом
ТОВ до ОДПІ про визнання протиправним
та скасування ППР, визнано
протиправним та скасовано ППР від
29.03.2012 №.

Як вбачається із змісту цих судових
рішень, скасовані ППР щодо зменшення
суми грошового зобов'язання з ПДВ, були
прийняті на підставі Акта-1 та Акта-2.

Зокрема ці Акти, якраз і
використовувалися МДПІ при проведенні
перевірки позивача і в основному на їх
підставі,у відповідній частині,
зроблено висновок про безтоварність
господарських операцій позивача з цим
контрагентом.

Відносини між учасниками попередніх
ланцюгів постачань товарів та послуг
не мають безпосереднього впливу на
дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Верховний Суд України у постанові від 31
січня 2011 року в справі №21-47а10 прийшов
до висновку, що чинне законодавство
України не ставить в залежність
виникнення у платника ПДВ права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання, зокрема, тим,
який не був постачальником товарів
(робіт, послуг), на вартість яких
нарахований ПДВ, що включений
платником податку до податкового
кредиту.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
випадку, коли останній виконав усі
передбачені законом умови стосовно
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Практика Європейського Суду з прав
людини також підтверджує такий підхід
до вирішення податкових спорів.
Зокрема, у рішенні від 22 січня 2009 року
по справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява №3991/03) цей суд зазначив, що
платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Встановлені обставини справи та аналіз
наведених норм матеріального права
дають підстави для висновку про те, що
позивачем та його контрагентом
належним чином виконані договірні
зобов'язання, податкові накладні
оформлені у відповідності до вимог
діючого законодавства, а тому у
позивача були всі підстави для
формування податкового кредиту.

Виходячи з положень ч.2 ст.71 КАС України
апеляційний суд враховує, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на суб'єкта
владних повноважень, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Підсумовуючи, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу Ківерцівської
міжрайонної державної податкової
інспекції Волинської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 28 листопада
2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
А.Р. Курилець

Суддя
В.В. Ніколін