Справа № 826/13674/14
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2014 року №
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі:
головуючого судді Шейко Т.І.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1до Київського
міського центру зайнятостіпровизнання
нечинним рішення і зобов'язання
ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Київського міського центру
зайнятості, в якому просив: - визнати
нечинним рішення Київського міського
центру зайнятості про відмову в
задоволенні скарги ОСОБА_1 від 28 липня
2014 року №Ч-25/18-13/7 у зв'язку з
відсутністю його належного
обгрунтування; - зобов'язати Київський
міський центр зайнятості здійснити дії
щодо повторного розгляду скарги ОСОБА_1
від 28 липня 2014 року №Ч-25/18-13/7 у порядку,
що передбачений Законом України «Про
звернення громадян».
Позовні вимоги мотивовані тим, що
за результатами розгляду скарги
позивача від 28 липня 2014 року №Ч-25/18-13/7
на дії заступника директора
Святошинського районного центру
зайнятості, Київський міський центр
зайнятості прийняв рішення про відмову
у задоволенні скарги. Відмовляючи у
задоволенні скарги позивача, Київський
міський центр зайнятості зазначив, що
вважає скаргу необґрунтованою на
підставі того, що зміст відповіді
Святошинського РЦЗ від 04 липня 2014 року
№01-27/3118 на заяву ОСОБА_1 від 24 червня 2014
року дає підстави для висновку про
відсутність порушень статей 15, 19, 20
Закону України «Про звернення
громадян», а доводи, викладені у скарзі
позивача від 28 липня 2014 року даний
висновок не спростовують. Позивач
вважає, що відповідь Київського
міського центру зайнятості не можна
вважати обґрунтованою, оскільки з
відповіді не вбачається на підставі
чого відповідачем зроблено висновок
про те, що доводи, викладені у скарзі
позивача від 28 липня 2014 року не
спростовують висновок про відсутність
порушень норм статей 15, 19, 20 Закону
України «Про звернення громадян», і в
якій саме частині. При цьому, позивач
посилався на положення статті 40
Конституції України щодо обов'язку
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
та службових осіб надавати на
звернення обгрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.
У судовому засіданні позивач
підтримав позов та просив його
Відповідач до суду не прибув,
разом з тим подав свої заперечення
проти позову. На обґрунтування
заперечень вказував, що 24 червня 2014
року позивач звертався до
Святошинського РЦЗ із заявою, в якій
просив перевірити відповідність
запису №30 в його трудовій книжці
вимогам пунктів 6.15 та 6.16 Порядку
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Мінпраці
України від 20 листопада 2000 року №307. До
цієї заяви позивач долучав копію
трудової книжки з відповідним записом.
Норми, які згадував позивач в своїй
заяві, встановлюють порядок внесення
до трудової книжки відомостей про
початок та припинення виплати допомоги
по безробіттю. Святошинський РЦЗ
листом від 04 липня 2014 року №01-27/3118 надав
позивачу відповідь, в якій повідомив
про те, що всі записи до його трудової
книжки було внесено згідно
встановленого порядку. У вказаному
листі Святошинським РЦЗ детально
описано відповідність законодавству
запису №30 в трудовій книжці позивача.
Позивач не погодився з відповіддю
Святошинського РЦЗ і звернувся 28 липня
2014 року до Київського міського центру
зайнятості зі скаргою, в якій
оскаржував наступні обставини: 1) у
відповіді немає даних про трудову
книжку працівника; 2) немає посилання на
номер запису, що перевіряється; 3) не
встановлено особу, що здійснила запис
до трудової книжки; 4) немає посилання
на номер та дату наказу, на підставі
якого зроблений запис №30; 5) не
перевірено чи збігається формулювання
наказу із записом №30 тощо; 6) немає
відповіді на питання про повну назву
центру зайнятості; 7) не надано належної
оцінки діям спеціаліста центру щодо
проставлення у трудовій книжці штампу
центру зайнятості. При розгляді даної
скарги відповідач виходив з того, що
обставини №1, 2, 3, 4 не можуть вважатись
порушенням, оскільки з відповіді
Святошинського РЦЗ і так зрозуміло, що
ним розглядався запис №30 в трудовій
книжці позивача, а надання відповіді не
у тому вигляді, у якому її бажає бачити
позивач, не може вважатись порушенням.
Обставина №5 спростовується змістом
абзацу 4 листа Святошинського РЦЗ.
Обставина №6 спростовується наявністю
в трудовій книжці позивача штампу
«Київський міський центр зайнятості
Святошинський районний центр
зайнятості». Обставина №7 взагалі є
абсурдною, оскільки жодним
нормативно-правовим актом не
заборонено проставлення штампів при
заповненні трудових книжок. Також
відсутня норма, яка б встановлювала
обов'язковість заповнення трудових
книжок вручну. У зв'язку з викладеним,
відповідач прийняв рішення про те, що
скарга є необґрунтованою, а оскільки
будь-яких переконливих аргументів з
посиланням на норми законодавства
позивач в ній не навів, то
спростовувати їх та обґрунтовувати
очевидне не було необхідності. Щодо
посилань позивача на те, що йому було
неправильно роз'яснено порядок
оскарження рішення, то в останньому
абзаці рішення відповідача міститься
такий текст: «Рішення про відмову в
задоволенні скарги може бути оскаржено
до Державного центру зайнятості
протягом одного місяця з моменту його
отримання або до суду протягом шести
місяців з моменту його отримання.
Згідно статті 17 Закону України «Про
звернення громадян» скарга на рішення,
що оскаржувалось може бути подана до
органу або посадовій особі вищого
рівня протягом одного року з моменту
його прийняття, але не пізніше одного
місяця з часу ознайомлення громадянина
з прийнятим рішенням. Органом вищого
рівня для відповідача є Державний
центр зайнятості Міністерства праці та
соціальної політики України.
Вищенаведена стаття встановлює
місячний строк на оскарження рішення з
моменту ознайомлення з ним. Згідно з
частиною другою статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
для звернення до адміністративного
суду встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. В рішенні відповідачем
вказано шестимісячний строк для
звернення до суду. Посилання позивача
на частину четверту статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідач вважає помилковим.
За наведених обставин відповідач
вважав позов необґрунтованим та просив
відмовити позивачу у задоволенні
Заслухавши пояснення позивача,
суд подальший розгляд справи здійснив
у порядку письмового провадження,
відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
Вирішуючи спір, суд виходив з
Як вбачається із матеріалів
справи, ОСОБА_1 звернувся до
Святошинського районного центру
зайнятості із заявою від 24 червня 2014
року, в якій, з посиланням на норми
статті 19 Конституції України, частину
шосту статті 23 Закону України «Про
загальнообов'язкове соціальне
страхування на випадок безробіття»,
пункти 6.6, 6.15 Порядку надання допомоги
по безробіттю, у тому числі одноразової
її виплати для організації
безробітними підприємницької
діяльності, затвердженого наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 20 листопада 2000
року №307, пункту 2.18 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок на
підприємствах, в установах і
організаціях, затвердженої наказом
Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту від 29
липня 1993 року №58, зареєстрованої в
Мін'юсті 17 серпня 1993 року за №110, просив:
«… перевірити чи був внесений запис №30
про початок виплати допомоги по
безробіттю до трудової книжки ОСОБА_1
серія НОМЕР_1 посадовою особою центру
зайнятості Лісобой З.І. відповідно до
вимог пунктів 6.15 та 6.16 Порядку надання
допомоги по безробіттю, у тому числі
одноразової її виплати для організації
безробітними підприємницької
діяльності, затвердженого наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 20.11.2000 року №307».
На заяву позивача від 24 червня 2014
року Святошинський районний центр
зайнятості надав відповідь, викладену
в листі від 04 липня 2014 року №01-27/3118, в
якій останній повідомив позивача щодо
дати його реєстрації в центрі
зайнятості як такого, що шукає роботу,
дати надання позивачу статусу
безробітного та призначення допомоги
по безробіттю відповідно до пункту 1 та
пункту 4 статті 22 і пункту 1 статті 23
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», пункту 2.1 Порядку надання
допомоги по безробіттю, у тому числі
одноразової її виплати для організації
безробітними підприємницької
діяльності. Також повідомлено, що
відповідно до підпункту 1 пункту 5
статті 31 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» та пункту 5.3 Порядку
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності, позивачу
була скорочена виплата допомоги по
безробіттю на строк 90 календарних днів
з 02 лютого 2009 року по 02 травня 2009 року
(звільнення з останнього місця роботи
за угодою сторін). Тобто, фактично,
початок виплати допомоги по безробіттю
відбувся з 03 травня 2009 року, про що,
відповідно, посадовою особою центру
зайнятості було внесено до трудової
книжки позивача запис на підставі
пункту 6.16 Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності, а саме: - у
графі 2 зазначено дату початку виплати
допомоги по безробіттю - 03.05.2009; - у графі
3 внесено запис: «Розпочато виплату
допомоги по безробіттю…».
Не погоджуючись з відповіддю
Святошинського районного центру
зайнятості від 04 липня 2014 року №01-27/3118,
позивач 28 липня 2014 року звернувся до
Київського міського центру зайнятості
із скаргою на дії заступника директора
Святошинського РЦЗ щодо порушення
права на звернення, в якій вказав, що
Святошинський РЦЗ не перевірив, чи був
внесений запис №30 про початок виплати
допомоги по безробіттю до трудової
книжки позивача у відповідності до
діючого законодавства, оскільки у
наданій відповіді немає даних про
трудову книжку заявника; посилання на
номер запису, що перевіряється; не
встановлено особу, що здійснила запис
до трудової книжки; не має посилання на
номер та дату наказу, на підставі якого
зроблено запис №30, не перевірено, чи
збігаються формулювання наказу із
записом №30 (графа 3) тощо. Також немає
відповіді на питання про повну назву
центру зайнятості, що повинен був
внесений до графи 3 трудової книжки
(п.6.15 Порядку), не надано належної
оцінки діям спеціаліста центру
зайнятості щодо проставлення у
трудовій книжці позивача штампу центру
На скаргу позивача від 28 липня 2014
року відповідач листом від 11 серпня 2014
року №08-8640 надав відповідь, в якій
вказав, що зміст відповіді
Святошинського районного центру
зайнятості від 04 липня 2014 року №01-27/3118
на заяву позивача від 24 червня 2014 року
дає підстави для висновку про
відсутність порушень статей 15, 19, 20
Закону України «Про звернення
громадян». Доводи, викладені у скарзі,
не спростовують даного висновку. Тому
скаргу позивача відповідач визнав
необгрунтованою. Крім того, вказав, що
рішення про відмову в задоволенні
скарги може бути оскаржено до
Державного центру зайнятості протягом
одного місяця з моменту його отримання
або до суду, протягом шести місяців з
моменту його отримання.

Позивач, не погоджуючись із такою
відповіддю Київського міського центру
зайнятості звернувся до суду із
заявленими позовними вимогами.

У відповідності з пунктом 1
частини другої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема: спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Зокрема, рішення суб'єкта владних
повноважень у контексті положень
Кодексу адміністративного судочинства
України необхідно розумніти як
нормативно-правові акти або акти
індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти - рішення,
дію яких поширено на невизначене або
визначене загальними ознаками коло
осіб і які призначені для
неодноразового застосування щодо
цього кола осіб.

Правові акти індивідуальної дії -
рішення, дію яких поширено на
конкретних осіб або які стосуються
конкретної ситуації, і які є актом
одноразового застосування норм права.

Як нормативно-правові акти, так і
правові акти індивідуальної дії
породжують певні правові наслідки,
спрямовані на регулювання тих чи інших
відносин і мають обов'язковий характер
для суб'єктів цих відносин.

Слід зазначити, що вимога про визнання
нечинним акта може стосуватися лише
нормативно-правового акта, а визнання
протиправним - індивідуального.

Нечинним нормативно-правовий акт стає
з дати набрання відповідним рішенням
суду законної сили, а протиправність
індивідуального акта виникає, у разі
набрання рішенням суду про задоволення
адміністративного позову законної
сили, з моменту прийняття такого акта
суб'єктом владних повноважень.

У своїх позовних вимогах позивач
просить визнати нечинним рішення
Київського міського центру зайнятості
про відмову в задоволенні скарги
ОСОБА_1 від 28 липня 2014 року №Ч-25/18-13/7 у
зв'язку з відсутністю його належного
обґрунтування. Однак, суд зауважує, що
відповідь Київського міського центру
зайнятості, викладена в листі від 11
серпня 2014 року №08-8640, не регулює ті чи
інші відносини, не містить
зобов'язального характеру для суб'єкта,
що звернувся до відповідача, є лише
відповіддю на скаргу позивача у
порядку Закону України «Про звернення
громадян», тобто не відповідає
критеріям, визначеним частиною другою
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України, а відтак не може
бути визнана нечинною чи протиправною.

Щодо іншої позовної вимоги -
зобов'язати Київський міський центр
зайнятості здійснити дії щодо
повторного розгляду скарги ОСОБА_1 від
28 липня 2014 року №Ч-25/18-13/7 у порядку, що
передбачений Законом України «Про
звернення громадян», суд звертає увагу
на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про звернення громадян» громадяни
України мають право звернутися до
органів державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Згідно статті 3 Закону України «Про
звернення громадян», під зверненнями
громадян слід розуміти викладені в
письмовій або усній формі пропозиції
(зауваження), заяви (клопотання) і
скарги.

Зокрема, скарга - це звернення з вимогою
про поновлення прав і захист законних
інтересів громадян, порушених діями
(бездіяльністю), рішеннями державних
органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб.

Орган, якому адресовані
звернення, зобов'язаний їх розглянути
та надати у строк, встановлений статтею
20 цього Закону, обгрунтовану відповідь.

В силу частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Позивач звертався до відповідача,
Київського міського центру зайнятості,
зі скаргою на дії заступника директора
Святошинського районного центру
зайнятості при розгляді заяви позивача
від 24 червня 2014 року.

У межах наданих чинним
законодавством повноважень Київський
міський центр зайнятості розглянув
скаргу , дійшов висновку про
відсутність у діях заступника
директора Святошинського районного
центру зайнятості порушень статей 15, 19,
20 Закону України «Про звернення
громадян» і за наслідками розгляду
скарги надав відповідь.

Відповідно до частини першої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 6
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

То ж для того, щоб особі був
наданий судовий захист, суд має
встановити наявність порушеного права.

Позивачем не доведено суду
наявність порушенного права при
розгляді відповідачем його скарги, як і
не доведено, які негативні наслідки для
позивача потіг за собою неналежний, на
думку позивача, розгляд відповідачем
його скарги.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких грунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи все вище викладене,
суд вважає позов необґрунтованим, а
тому відмовляє у його задоволенні в
повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до
частини другої статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163, 167, 254, 267
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

постановив:

Позов ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили відповідно до
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції в порядку та строки,
встановлені статтями 185 - 187 цього
Кодексу шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги з
одночасним надсиланням копії
апеляційної скарги до суду апеляційної
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення постанови. У разі
відкладення складання постанови у
повному обсязі, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя
Шейко
Т.І.