Справа № 804/13001/14
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2014 рокусправа № 804/13001/14

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Семененка Я.В.

суддів:
Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового
засідання: Новошицької О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 11
вересня 2014 року у справі № 804/13001/14 за
позовом Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до приватного акціонерного
товариства «Дніпропетровський
комбінат харчових концентратів» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,-

в с т а н о в и В:

Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулося до суду з адміністративним
позовом про стягнення з ПАТ
«Дніпропетровський комбінат харчових
концентратів»
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 287845, 53 грн. та пені за
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 86, 35 грн. В обґрунтуванні
заявлених вимог посилався на те, що
середньооблікова кількість штатних
робітників, що працювали у ПАТ
«Дніпропетровський комбінат харчових
концентратів» у 2013 році становила 457
осіб, у зв'язку з чим, відповідно до
вимог Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», норматив інвалідів для
відповідача складає 18 осіб. Зі звіту
форми 10-ПІ вбачається, що фактично у 2013
році на підприємстві відповідача були
працевлаштовані 11 осіб, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність. Враховуючи
середньорічну заробітну плату на
підприємстві відповідача, позивачем
розраховано суму штрафних санкцій за
невиконання нормативу створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів. Розмір штрафних санкцій
дорівнює 287845, 53 грн. Оскільки
відповідач добровільно не сплачував
штрафні санкції, то відповідно до ст.20
Закону, відповідач зобов'язаний сплати
пеню, розмір якої становить 86, 35 грн. З
зазначених підстав позивач просив
стягнути з відповідача на користь
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів 287931, 88 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 11
вересня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено. Постанова суду мотивована
тим, що в діях відповідача відсутні
порушення вимог Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Не погодившись з постановою суду,
Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, подало апеляційну
скаргу, в якій просили скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити. Апеляційна скарга
фактично обґрунтована посиланням на
Закон України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».
Позивач вказує на те, що вразі
невиконання нормативу щодо
працевлаштування інвалідів,
безумовним обов'язком підприємства є
сплата адміністративно-господарських
санкцій. При цьому, сплата зазначених
адміністративно-господарських санкцій
не ставиться законодавцем в залежність
від того, чи вживав роботодавець
необхідних, передбачених
законодавством заходів, щодо
працевлаштування інваліда.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду, в
межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, дослідивши матеріали
справи, суд апеляційної інстанції
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Згідно із ст..20 Закону підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України «Про систему
оподаткування» (який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин), а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Таким чином, за своєю правовою природою
вказані штрафні санкції є
адміністративно-господарськими
санкціями, як один із видів
господарсько-правової
відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського
кодексу України, підставою для
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських правовідносин є вчинене
ним правопорушення у сфері
господарювання.

Згідно із ч.2 ст.218 ГК України учасник
господарських правовідносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усі залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Отже, при вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Так, згідно до статті 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року N 875-XII забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування та оплачувану
роботу, в тому числі з умовою про
виконання роботи вдома, здійснюється
шляхом їх безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. <…>
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року N 875-XII, інвалід, який не досяг
пенсійного віку, не працює, але бажає
працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону
державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

З аналізу норм Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» вбачається, що
обов'язок щодо працевлаштування
інвалідів покладено як на суб'єктів
господарювання так і на державу, від
імені якої діють відповідні державні
служби зайнятості.

Обов'язок суб'єкта господарювання
полягає у виділенні та створенні
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, створенні умов праці та
надання інформації державній службі
зайнятості, необхідної для
працевлаштування інвалідів. В той же
час, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Судом першої інстанції встановлено, що
протягом 2013 року відповідач щомісячно
надавав до Лівобережного міського
центру зайнятості м. Дніпропетровська
звіти за формою № 3-ПН щодо наявності на
підприємстві вакантних місць для
працевлаштування інвалідів.

Крім того, протягом 2013 року відповідач
звертався до Управління праці та
соціального захисту населення
Самарського району м.Дніпропетровська
з повідомленням про наявність вакансій
для працевлаштування інвалідів. Також,
відповідачем подавались оголошення у
засобах масової інформації, в яких
інформувалося про можливість
працевлаштування інвалідів на
підприємстві.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України
«Про зайнятість населення», N 5067-VI,
05.07.2012, роботодавці зобов'язані
своєчасно та в повному обсязі у
порядку, затвердженому центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції, за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади із забезпечення
реалізації державної політики у галузі
статистики, подавати територіальним
органам центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, інформацію про
попит на робочу силу (вакансії).

Порядок подання інформації про
наявність вакансій, у спірному періоді
був врегульований Інструкцією щодо
заповнення форми 3-ПН «Звіт про
наявність вакансій», затвердженої
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005р
№420, Наказом Міністерства соціальної
політики України від 31.05.2013р. №316 «Про
затвердження форми звітності № 3-ПН
„Інформація про попит на робочу силу
(вакансії)" та Порядку її подання».

Відповідно до Інструкції щодо
заповнення форми 3-ПН «Звіт про
наявність вакансій», затвердженої
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005р
№420, форма використовується для
інформування населення про наявність
вакансій, сприяння працевлаштуванню
громадян, зареєстрованих у центрах
зайнятості як такі, що шукають роботу,
для підбору персоналу на замовлення
роботодавців, для оцінки поточної
потреби в кадрах та організації
професійної підготовки населення
відповідно до потреб ринку праці.

Вказана Інструкція втратила чинність у
зв'язку з прийняттям Наказу
Міністерства соціальної політики
України від 31.05.2013р. №316, який набрав
чинності 12.07.2013р.

Таким чином, вказаними нормами права
встановлена єдина форма призначена для
інформування центру зайнятості та
населення про наявність вільних
робочих місць, в тому числі призначених
для працевлаштування інвалідів, та
порядок її подання. Вказані вимоги
законодавства відповідачем дотримано,
про що свідчать долучені до матеріалів
справи копії звітів форми 3-ПН.

Отже, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що відповідачем
здійснювались усі належні від нього
заходи для недопущення правопорушення,
а відтак підстав для застосування до
нього господарсько-правової
відповідальності у вигляді штрафних
санкцій, не існує.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції вважає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив законне і
обґрунтоване судове рішення. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
обґрунтованість висновків суду першої
інстанції, а носять характер
особистого тлумачення позивачем
окремих норм матеріального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає за необхідне
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 11 вересня
2014 року по справі № 804/13001/14 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядку, передбаченому ст..212
КАС України.

(Ухвала суду виготовлена в повному
обсязі 29.10.2014р.)

Головуючий:
Я.В. Семененко

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк