Справа № 316/802/14-а (2а/316/44/14)
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/46110/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В., Ліпського
Д.В.,розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду України в м.
Енергодарі Запорізької області про
призначення пенсії,

за касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в м.
Енергодарі Запорізької області на
постанову Енергодарського міського
суду Запорізької області від 20 травня
2014 року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 30 липня 2014 року,

встановив:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 через
представника звернувся з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Енергодарі Запорізької області (далі
- УПФУ в м. Енергодарі) про визнання
протиправною бездіяльності в
призначенні пенсії за віком;
зобов'язання призначити, виплачувати і
індексувати пенсію за віком на
підставах, визначених пенсійним
законодавством, як непрацюючому
громадянинові, з урахуванням подальших
перерахунків, заробітною платою і
індексацією пенсії, на вказаний у заяві
банківський рахунок, починаючи з дати
звернення - 09.01.2014 р.; зобов'язання
призначити і виплачувати надбавку як
дитині війни з 09.01.2014 р. Просив суд
допустити негайне виконання рішення
суду та зобов'язати відповідача в
місячний термін надати звіт про
виконання судового рішення.

Позов обґрунтував тим, що він є
громадянином України, досяг пенсійного
віку та має 39 років трудового стажу, в
тому числі 10 років на підприємствах
Крайньої Півночі. Вважав відмову
відповідача в призначення йому пенсії
за віком з підстави постійного
проживання в Ізраїлі проявом
дискримінації за ознакою місця
проживання, що є порушенням
законодавства України, норм
міжнародного права і судової практики.

Постановою Енергодарського міського
суду Запорізької області від 20 травня
2014 року, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 30 липня 2014
року, позов задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність
УПФУ в м. Енергодарі в призначенні
ОСОБА_4 пенсії за віком; зобов'язано
УПФУ в м. Енергодарі призначити та
виплачувати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
розрахунковий рахунок НОМЕР_1 у
Дніпропетровському РУ ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" пенсію за віком та
надбавку як дитині війни відповідно до
діючого пенсійного законодавства з
дати звернення - 09.01.2014 р. Допущено
постанову в межах суми стягнення за
один місяць до негайного виконання. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі УПФУ в м.
Енергодарі, посилаючись на відсутність
підстав для призначення позивачу, який
не проживає в Україні, пенсії за віком,
просить скасувати судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В запереченні на касаційну скаргу
представник позивача ОСОБА_5 просить
залишити судові рішення без змін,
вказуючи на їх законність і
обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанції
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України. З
1995 року позивач постійно проживає в
Ізраїлі. До виїзду на постійне місце
проживання за кордон позивач був
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

09.01.2014 р. представник позивача ОСОБА_5
подала до УПФУ в м. Енергодарі заяву
про призначення ОСОБА_4 пенсії за віком.

Листом від 17.03.2014 р. за вих. № 22/Д-1 УПФУ в
м. Енергодарі повідомило представника
позивача щодо неможливості призначити
ОСОБА_4 пенсію у зв'язку з відсутністю
угоди між Україною та Ізраїлем про
співробітництво в галузі соціального
забезпечення та відсутності
реєстрації ОСОБА_4 за місцем проживання
в Україні.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з того, що відмова в
призначенні позивачу пенсії з мотивів
постійного проживання за межами
України є неправомірною, тому
відповідача слід зобов'язати
призначити позивачу пенсію, враховуючи
досягнення останнім пенсійного віку та
наявності достатнього трудового стажу.

З висновками судів колегія суддів
погоджується частково.

Відповідно до частини першої статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
якої громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування
та захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (частина третя
статті 25 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 8
Закону України від 09.07.2003 р. № 1058-IV "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" право на отримання пенсій
та соціальних послуг із солідарної
системи мають, зокрема, громадяни
України, які застраховані згідно із цим
Законом та досягли встановленого цим
Законом пенсійного віку чи визнані
інвалідами в установленому
законодавством порядку і мають
необхідний для призначення
відповідного виду пенсії страховий
стаж.

Статтею 26 цього Закону передбачено, що
особи мають право на призначення
пенсії за віком після досягнення віку 60
років та наявності страхового стажу не
менше 15 років.

Водночас Порядком подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", затвердженим постановою
правління Пенсійного фонду України від
25.11.2005 р. № 22-1, встановлено, що
необхідною умовою для реалізації
особою права на отримання пенсії є
реєстрація її місця проживання на
території України.

Конституційний Суд України в рішенні
від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що
не відповідають Конституції України
(неконституційними), положення пункту
2 частини першої статті 49, другого
речення статті 51 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" щодо припинення виплати
пенсії пенсіонерам на час постійного
проживання (перебування) за кордоном у
разі, якщо Україна не уклала з
відповідною державою міжнародний
договір.

Зокрема, в пункті 3.3 цього рішення
зазначено, що оспорюваними нормами
Закону конституційне право на
соціальний захист поставлене в
залежність від факту укладення
Україною з відповідною державою
міжнародного договору з питань
пенсійного забезпечення. Таким чином
держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору. Виходячи із правової,
соціальної природи пенсій право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні; держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, - в Україні чи за її
межами.

При цьому Конституційний Суд України
звернув увагу Верховної Ради України
на необхідність приведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору.

Таким чином, суди дійшли
обґрунтованого висновку, що
відсутність на даний час механізму
виплати пенсій громадянам, які
проживають у країнах, з якими не
укладено міждержавних договорів щодо
пенсійного забезпечення, не може бути
підставою для позбавлення позивача як
громадянина України гарантованого
йому державою права на отримання
пенсії у старості. Тому неправомірною є
відмова відповідача в прийнятті до
розгляду документів для призначення
позивачу пенсії за віком з підстави
відсутності в нього зареєстрованого
місця проживання в Україні.

Разом з тим, зобов'язуючи відповідача
призначити ОСОБА_4 пенсію за віком, суди
не врахували, що крім досягнення
пенсійного віку, необхідною умовою для
призначення пенсії є наявність
відповідного страхового стажу, який в
силу частини другої статті 24 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
обчислюється територіальними органами
Пенсійного фонду за даними, що
містяться в системі персоніфікованого
обліку, а за періоди до впровадження
системи персоніфікованого обліку - на
підставі документів та в порядку,
визначеному законодавством, що діяло
до набрання чинності цим Законом.

Крім того, для призначення пенсії
спеціалісти Пенсійного фонду мають
визначити заробітну плату (дохід)
пенсіонера, зокрема, на підставі
довідок про нараховану заробітну
плату, що підлягають перевірці
первинними документами.

За приписами частини п'ятої статті 45
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" і пунктів 39, 43 Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) територіальний орган
Пенсійного фонду не пізніше 10 днів з
дня надходження документів про
призначення пенсії приймає рішення про
призначення або про відмову в
призначенні пенсії.

Оскільки за поданою представником
позивача заявою про призначення пенсії
відповідач відповідного рішення по
суті не прийняв, то суди повинні були
зобов'язати останнього розглянути цю
заяву згідно з вимогами чинного
законодавства України, а не підміняти
орган, на який покладено вирішення
цього питання.

З урахуванням викладеного та виходячи
з положень статті 229 КАС України, судові
рішення в частині зобов'язання УПФУ в м.
Енергодарі призначити ОСОБА_4 пенсію
за віком з певної дати підлягають
скасуванню з ухваленням нового рішення
про зобов'язання УПФУ в м. Енергодарі
розглянути подану представником
позивача заяву про призначення пенсії
за віком з прийняттям відповідного
рішення.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.
Енергодарі Запорізької області
задовольнити частково.

Скасувати постанову Енергодарського
міського суду Запорізької області від
20 травня 2014 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 30 липня 2014
року в частині зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України в м.
Енергодарі Запорізької області
призначити та виплачувати ОСОБА_4
пенсію за віком та надбавку як дитині
війни відповідно до діючого пенсійного
законодавства з дати звернення - 09.01.2014
р.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позов задовольнити частково:
зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Енергодарі
Запорізької області розглянути подану
ОСОБА_4 через представника заяву про
призначення пенсії за віком з
прийняттям відповідного рішення.

В решті судові рішення залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К. Головчук С.В. Ліпський
Д.В.