Справа № 464/9569/14-а
Суддя: Шашуріна Г. О.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 464/9569/14-а
пр.№ 2-а/464/207/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.10.2014 Сихівський районний суд м. Львова
в складі:

головуючого судді Шашуріної Г.О.,

за участю секретаря Жили М.М,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Львові
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання протиправними дій
суб'єкта владних повноважень,
скасування акту індивідуальної дії, -

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з вказаним
адміністративним позовом, посилаючись
на те, що 22.03.2010 року Сихівською
районною адміністрацією Львівської
міської ради прийнято розпорядження №
126 «Про надання дозволу на встановлення
тимчасово збірно-розбірного гаража на
АДРЕСА_1». Вказаним розпорядженням йому
надано дозвіл встановити тимчасово
збірно-розбірний індивідуальний гараж
на земельній ділянці між
будинковолодіннями АДРЕСА_1. Вказував,
що після отримання вказаного
розпорядження він розпочав роботи з
влаштування тимчасово
збірно-розбірного гаражу та розкопку
ґрунту для цього. 14.07.2014 року Сихівською
районною адміністрацією Львівської
міської ради прийнято розпорядження №
267, яким скасовано розпорядження від
22.03.2010 року № 126. Вважає вказане
розпорядження та дії відповідача з
його прийняття протиправними, оскільки
ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання. З
урахуванням наведеного, просив суд
визнати протиправними дії відповідача
щодо прийняття розпорядження від 14.07.2014
року № 267; скасувати розпорядження
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради вад 14.07.2014 року
№ 267.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надав суду заяву, якою позов підтримав,
просив вимоги задовольнити в повному
обсязі та проводити розгляд справи за
його відсутності.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явилися, про день та час
розгляду справи повідомлялися
належним чином, причини неявки суду не
повідомили.

Враховуючи наведене, суд вважає за
можливе на підставі ст. 128 КАС України
провести розгляд справи за відсутності
представника відповідача на підставі
наявних доказів.

З'ясувавши дійсні обставини справи та
перевіривши їх доказами, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка вважає, що порушено її права,
свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин, має право
звернутися до адміністративного суду з
адміністративним позовом.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожному гарантується право на захист
його прав, свобод та інтересів
незалежним і неупередженим судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Отже, згідно з вищенаведеними нормами
права, позивач має право звернутись до
адміністративного суду з позовом лише
у разі, якщо він вважає, що рішенням,
дією чи бездіяльністю відповідача
(суб'єкта владних повноважень) порушено
його права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин.

Пунктом 4 Постанови Ради Міністрів
Української РСР від 12.07.1962 року № 778
«Про заходи по впорядкуванню утримання
легкових автомобілів і мотоциклів, що
знаходяться в особистій власності
громадян Української РСР» надано право
виконкомам міських, районних у містах і
селищних Рад депутатів трудящих
дозволяти в разі необхідності
інвалідам, які мають мотоколяски або
автомашини з ручним управлінням і за
станом здоров'я не можуть
користуватися відкритими стоянками,
утримувати належні їм мотоколяски і
автомобілі у дворах жилих будинків з
додержанням санітарних і
протипожежних норм.

Рішенням виконкому Львівської міської
ради від 29.10.2010 № 1464 затверджено
Стандарт надання дозволу на
встановлення тимчасових
збірно-розбірних індивідуальних
гаражів для інвалідів, що мають
автомобілі з ручним керуванням.
Розділом 4 Стандарту визначено перелік
документів, необхідних для надання
вказаної адміністративної послуги.

Відповідно до копії посвідчення від
09.02.2010 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є
інвалідом третьої групи.

З матеріалів справи вбачається, що
22.03.2010 року головою Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
на підставі заяви позивача прийнято
розпорядження № 126 «Про надання
дозволу на встановлення тимчасово
збірно-розбірного гаража на АДРЕСА_1».
Вказаним розпорядженням ОСОБА_1
дозволено встановити тимчасовий
збірно-розбірний індивідуальний гараж
на земельній ділянці між
будинковолодіннями АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що після прийняття
відповідачем вказаного розпорядження
позивач розпочав роботи з влаштування
тимчасового збірно-розбірного гаражу
та зняття ґрунту для цього.

14.07.2014 року головою Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
прийнято розпорядження № 267 «Про
відміну розпорядження голови районної
адміністрації від 22.03.2010 № 126», яким
скасовано розпорядження від 22.03.2010 року
№ 126.

Приписами ч.ч. 8, 9 ст. 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування»
визначено, що Сільський, селищний,
міський голова, голова районної у
місті, районної, обласної ради в межах
своїх повноважень видає розпорядження.

Рішення виконавчого комітету ради з
питань, віднесених до власної
компетенції виконавчих органів ради,
можуть бути скасовані відповідною
радою.

Водночас, Конституційний Суд України в
рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року в
справі № 1-9/2009 за конституційним
поданням Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування) відзначив,
що органи місцевого самоврядування є
відповідальними за свою діяльність
перед юридичними і фізичними особами
(стаття 74 Закону). Таким чином, органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Це є
«гарантією стабільності суспільних
відносин» між органами місцевого
самоврядування і громадянами,
породжуючи у громадян впевненість у
тому, що їхнє існуюче становище не буде
погіршене прийняттям більш пізнього
рішення.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Відповідно до приписів ст.ст. 65, 69
Закону України «Про Конституційний Суд
України» рішення Конституційного Суду
України є обов'язковим до виконання на
території України, остаточним і не може
бути оскаржене.

Отже, з урахуванням того, що
розпорядження голови Сихівської
районної адміністрації від 22.03.2010 року
№ 126 «Про надання дозволу на
встановлення тимчасово
збірно-розбірного гаража на АДРЕСА_1» є
ненормативним правовим актом органу
місцевого самоврядування та актом
одноразового застосування, воно не
може бути скасоване відповідачем.

Згідно зі ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З урахуванням доводів позивача, та
того, що відповідачем не надано
доказів, які б спростовували доводи
позивача, суд дійшов висновку про
неправомірність дій Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради щодо скасування
розпорядження від 22.03.2010 року № 126.

На підставі наведеного вище, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
2, 6, 7, 11, 17, 94, 158, 160, 162, 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

позов ОСОБА_1 до Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання протиправними дій
суб'єкта владних повноважень,
скасування акту індивідуальної дії -
задовольнити.

Визнати дії Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
щодо прийняття розпорядження від 14.07.2014
року № 267 «Про відміну розпорядження
голови районної адміністрації від
22.03.2010 № 126» неправомірними.

Скасувати розпорядження Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради від 14.07.2014 року № 267 «Про
відміну розпорядження голови районної
адміністрації від 22.03.2010 № 126».

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Сихівський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови або отримання
її копії.

Суддя: