Справа № 826/16037/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом

Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до

Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві

про

визнання протиправною та скасування постанови

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач, в особі Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві (надалі по тексту Відповідач) про визнання противоправною та скасування постанови Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 30.09.2014 ВП №41406028.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідачем винесено постанову про стягнення виконавчого збору незаконно, з порушенням вимог законодавства.

На адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від Відповідача надійшли заперечення на позовну заяву та матеріали виконавчого провадження.

В запереченнях на позовну заяву Відповідач зазначає, що Постанова від 30.09.2014 ВП №41406028. Про стягнення виконавчого збору прийнята у зв’язку з ти, що Позивачем у семиденний термін не виконано в добровільному порядку рішення суду.

Від представника Відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

З матеріалів справи вбачається, що Прокуратура Полтавської області 08.01.2014 р. звернулося до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві та подало на виконання наказ Господарського суду міста Києва від 27.11.2013р. у справі № 910/8898/13 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" на користь Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" 2 041 160,40 грн. - суми основного боргу, 137 400,84 грн. - 3 % річних, 30 617,40 грн. - інфляційних втрат.

Старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві 10.01.2014р. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню вищезазначеного наказу суду. Позивач зазначає, що копію Постанови ним було отримано 05.02.2014 р.

Державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ПАТ «Укргазвидобування» виконавчого збору в розмірі 220917,86 грн.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.04.1999 № 606-ХІV “Про виконавче провадження”, (надалі – Закон 606-ХІV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606-ХІV зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606-ХІV, Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки. (ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону № 606-ХІV).

Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону № 606-ХІV, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Так, згідно ст. 5 Закону № 606-ХІV, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Судом встановлено, що виконавче провадження було відкрито в січні 2014 р., а виконання вимоги Державного виконавця Позивачем було розпочато лише в червні 2014 р. та закінчено в серпні 2014 р., що в свою чергу свідчить, що не з вини Державного виконавця виконання рішення суду перевищило шестимісячний термін, а саме в провадженні державного виконавця справа перебувала понад сім місяців.

Відповідно до ст. 28 Закону № 606-ХІV, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

В п. 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" від 13.12.2010 №3, зазначено, що Судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України "Про виконавче провадження" порядку.

Отже, у випадку невиконання боржником рішення майнового характеру у семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Таким чином, виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання.

В пункті 2 Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 41406028 від 10.01.2014 р. було зазначено про надання Позивачу семиденного строку з моменту отримання Постанови для самостійного виконання рішення суду.

Постанова про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 41406028 була прийнята відповідачем 30.09.2014 р., тобто після сплину семиденного строку для самостійного виконання рішення суду, як з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, так і з моменту отримання Позивачем постанови по відкриття виконавчого провадження.

Судом не береться до уваги посилання Позивача на те, що Відповідачем не було вчинено дій щодо примусового виконання рішення суду, як на обставину, яка зумовлює відсутність правових підстав для стягнення виконавчого збору, з огляду на те, що виконавчий збір є санкцією майнового характеру за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання, а не є складовою витрат органів державної виконавчої служби, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень стягнення яких передбачено статтею 41 Закону України “Про виконавче провадження”.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що виконавчий збір є санкцією відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання, а також те, що Позивачем рішення суду не було самостійно виконано, як після сплину семиденного строку, з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, так і з моменту отримання Позивачем постанови, а тому суд вважає, що в даному випадку у Відповідача наявні підстави для стягнення з Позивача виконавчого збору та винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №41406028 від 30.09.2014 р.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. (ч.1) В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. (ч.2) Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи. (ч.3) Суд може збирати докази з власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС України).

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами та не доведено, що відповідачем його права порушено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягаю задоволенню.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги Позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 69, 70, 71, 103, 158-163, 172, 177, 179 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" відмовити.

Постанова відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук