Справа № 826/13405/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 листопада 2014 року 09 год. 30 хв.
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі: Головуючого -
судді Дегтярьової О.В., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справуза позовом
Громадянина Російської Федерації
ОСОБА_2до Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києвіпро визнання неправомірним
і скасування наказу від 26 серпня 2014
року № 484, зобов'язання вчинити певні
дії, - В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся Громадянин Російської
Федерації ОСОБА_2 (далі - позивач,
ОСОБА_2.) з позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві (далі -
відповідач, ГУ ДМС України у м. Києві) з
наступними позовними вимогами: 1)
визнати неправомірним та скасувати
наказ Управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
від 26.08.2014р. № 484 про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту; 2)
зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві повторно розглянути заяву
позивача про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в Україні відповідно до вимог
чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідачем у
повідомленні про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту не
викладено причини та обґрунтування
такої відмови та не було роз'яснено
порядок оскарження такого рішення.
Рішення прийнято за результатами
поверхневого та упередженого
дослідження відповідачем обставин, які
мають значення для визнання позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Представник відповідача проти позову
заперечував. В обґрунтування своїх
заперечень посилається на те, що
позивачу відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту у зв'язку
з очевидною необґрунтованістю заяви,
відсутністю побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Також відповідач зазначив,
що позивач звернувся до ГУ ДМС України
у м. Києві не з метою отримати захист
від можливих переслідувань та загроз
його життю в країні громадянської
належності, а з метою легалізуватись на
території України.

В судових засіданнях призначених у
даній справі представники позивача
підтримали заявлені позовні вимоги в
повному обсязі та просили їх
задовольнити.

Представник відповідача у
призначеному судовому засіданні 16
жовтня 2014 року заперечував проти
позовних вимог та просив відмовити в їх
задоволенні.

Не зважаючи на належне повідомлення
про час та місце розгляду справи
відповідач явку своїх представників у
судове засідання 04.11.2014р. не забезпечив.

04 листопада 2014 року в судовому
засіданні судом було ухвалено перейти
до письмового провадження на підставі
ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з огляду на
таке.

26.08.2014р. ГУ ДМС України у м. Києві
керуючись абз. 2, 4 ч. 1 ст. 6 та ст. 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» на підставі
письмового висновку заступника
начальника у справах біженці -
начальника відділу по роботі з
біженцями ОСОБА_3 прийнято наказ № 484
про відмову в оформленні документів
громадянину РФ ОСОБА_2 для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Повідомленням від 26.08.2014р. № 75, яке
отримано позивачем 29.08.2014р., про що
свідчить відповідний напис на такому
повідомленні, на підставі зазначеного
наказу від 26.08.2014р. № 484 відповідач
повідомив позивача про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з очевидною
необґрунтованістю заяви, відсутністю
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань (ч. 1 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту»), а також
зазначив, що відповідно до ст. 12 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» позивач має право
оскаржити рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту звернувшись до Державної
міграційної служби України, а також до
суду, у встановленому Законом порядку в
5-денний термін.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

З матеріалів справи видно, що
оскаржуваний наказ від 26.08.2014р. № 484
прийнятий на підставі висновку від
26.08.2014р. у справі № 2014KYIV0141, відповідно
до змісту якого встановлено, що
побоювання громадянина РФ ОСОБА_2 мають
суто суб'єктивний характер, у зв'язку з
чим відносно останнього відсутні
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, а також відсутні загрози
його життю, безпеці чи свободі в країні
походження через побоювання
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність поводження чи
покарання.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця та особи,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні» із змінами і
доповненнями, внесеними постановами
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 20 червня 2011 року № 3, від 16
березня 2012 року № 3, (постановою Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 16 березня 2012 року № 3 цю постанову
викладено у новій редакції), від 30
вересня 2013 року № 12, від 15 травня 2014
року № 7, передбачено, що судам слід
ураховувати, що згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року і Протоколом 1967
року поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань. Під час вирішення
питання щодо надання статусу біженця
повинні враховуватися всі чотири
підстави. Немає значення, чи склалися
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування за однією з наведених
ознак чи за декількома. Крім того, при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів. Суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Побоювання
ґрунтується не тільки на тому, що особа
постраждала особисто від дій, які
змусили її покинути країну, тобто ці
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи тощо). Об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Ситуація у
країні походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
"A" статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою. Тобто таке переслідування може
бути результатом діяльності осіб, які
не контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території. Ситуація
виникнення цілком обґрунтованих
побоювань переслідування може
скластися як під час знаходження
людини у країні свого походження (у
цьому випадку особа залишає країну у
пошуках притулку), так і під час
знаходження людини в Україні, через
деякий час після від'їзду з країни
походження (тобто, ситуація в країні
походження змінилася після від'їзду,
породжуючи серйозну небезпеку для
заявника), або може ґрунтуватися на
діях самого заявника після його
від'їзду, коли повернення до країни
походження стає небезпечним. Таке
цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час. Разом із цим
судам варто зважати на те, що значна
тривалість проміжків часу між виїздом
з країни громадянської належності,
прибуттям в Україну та часом звернення
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в окремих випадках може
свідчити про відсутність у особи
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань. При цьому мотив
звернення з вищезгаданою заявою може
бути іншим, зокрема уникнення
притягнення до кримінальної
відповідальності за вчинені в країні
громадянської належності злочини.

Водночас, з протоколу співбесіди від
19.08.2014р. з позивачем вбачається, що на
територію України останній прибув
01.02.2005р. легально - потягом з РФ
сполученням Москва-Сімферополь. При
цьому, метою звернення до міграційної
служби заявник вказав - легальне
проживання та отримання громадянства
України. Також зазначив, що у 2007 році у
м. Севастополь звертався до органів
міграційної служби України з
клопотанням отримати дозвіл на
імміграцію, щоб отримати дозвіл на
постійне місце проживання в Україні,
але йому відмовили через втрату листка
про прибуття з РФ/про в'їзд в Україну.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка з наміром
бути визнаною біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перетнула державний кордон
України в порядку, встановленому
законодавством України, повинна
протягом п'яти робочих днів звернутися
до центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

При цьому, як видно з матеріалів справи,
позивач прибув в Україну 01.02.2005р.
легально, перетнувши Державний кордон
України, проте одразу за захистом в
Україні невідкладно не звернувся, а
звернувся лише після закінчення
можливого безвізового строку
перебування в Україні - через 9 років,
останні два з яких, відповідно до
протоколу співбесіди від 19.08.2014р.,
знаходиться на території України
нелегально.

Стосовно посилань позивача на те, що
відповідачем у повідомленні про
відмову у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту не викладено причини та
обґрунтування такої відмови та не було
роз'яснено порядок оскарження такого
рішення, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Як видно з повідомлення від 26.08.2014р. № 75,
причиною відмови в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту відносно
громадянина РФ ОСОБА_2 зазначена
очевидна необґрунтованість заяви,
відсутність побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»).

Водночас, чинним законодавством не
передбачено обов'язку ГУ ДМС України у
м. Києві зазначати, яким чином було
встановлено ті чи інші обставини у
відповідній справі. Крім того, з
зазначеного повідомлення видно, що
відповідач склав повідомлення на
підставі спірного наказу, який, в свою
чергу, складений на підставі
вищевказаного письмового висновку.

Поряд з цим, як зазначено вище, у
повідомленні від 26.08.2014р. № 75
відповідно до ст. 12 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
зазначено порядок та строки оскарження
відповідного рішення (наказу).

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем проводились співбесіди з
заявником з метою з'ясування всіх
обставин справи, необхідних для
прийняття рішення за поданою заявою,
проводився аналіз відповідних
документів та матеріалів.

При цьому, позивачем не наведено
жодного конкретного факту, або інших
доказів того, що його побоювання в разі
повернення на батьківщину є
обґрунтованими та відповідають
вимогам, визначеним п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Таким чином, в матеріалах справи
відсутні документи, які б свідчили про
наявність підстав для надання позивачу
статусу біженця, а ті, які
характеризують загальне положення в
країні походження позивача, не містять
конкретних відомостей про утиски
позивача. Аналогічна правова позиція
викладена, зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
21.06.2012р. у справі № К-16034/10 та від 10.10.2012р.
у справі № К-41452/10.

Крім того, за змістом п. 62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
біженця Управління Верховного
комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951
року та Протоколу 1967 року, які
стосується статусу біженця) мігрант -
це особа, яка добровільно залишає свою
країну, щоб поселитися в іншому місці.
Така особа може керуватися бажанням
змін або пригод, сімейними чи іншими
причинами особистого характеру. Якщо
особа переїжджає виключно з
економічних міркувань, то вона є
економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, позивача в розрізі
вказаних пояснень та в контексті п. 62
названого Керівництва необхідно, за
висновком суду, розглядати як мігранта
- особу, яка добровільно залишає країну,
щоб поселитися в іншому місці, дії
якого мотивуються сімейними або іншими
причинами особистого характеру, а не як
біженця чи особу, яка потребує
додаткового захисту.

Зважаючи на вищевикладене у
сукупності, у суду відсутні належні
правові підстави для визнання
неправомірним та скасування наказу
Управління Державної міграційної
служби України в м. Києві від 26.08.2014р. №
484 про відмову в оформленні документів
для вирішення питання у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а відтак і для
зобов'язання ГУ ДМС України у м. Києві
повторно розглянути заяву позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в
Україні відповідно до вимог чинного
законодавства.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних
доказів в обґрунтування обставин, на
яких ґрунтуються його позовні вимоги,
суду не надав.

Натомість відповідач довів суду
відсутність протиправних дій зі свого
боку.

За таких обставин позовні вимоги
визнаються судом необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94,
ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову Громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Суддя
О.В. Дегтярьова