Справа № 2а-1359/11/1070
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
2а-1359/11/1070 Головуючий у
1-й інстанції: Колеснікова І.С.
Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд в складі :

головуючого судді: Бєлової
Л.В.,суддів: Гром Л.М.,
Міщука М.С. при
секретарі: Корінець Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за
апеляційною скаргою позивача - ОСОБА_3
на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Територіальної
державної інспекції праці у Київській
області, третя особа: Голова
ліквідаційної комісії, начальник
відділу - головний державний інспектор
праці Дворник Леся Василівна про
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення коштів , -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2014 року позивач - ОСОБА_3
звернулася до Київського окружного
адміністративного суду з позовом, у
якому з урахуванням уточнень просила:

- змінити у наказі за № 07-ос від 16.02.2012
року формулювання причини звільнення з
роботи з Територіальної інспекції
праці в Київській області з п. 1 ст. 40
КЗпП України у зв'язку зі змінами в
організації виробництва та праці на
звільнення за ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію;

- стягнути з Територіальної інспекції
праці в Київській області кошти за
невикористані відпустки в розмірі 11 592,
85 грн., середній заробіток за час
затримки розрахунку в розмірі 9 737, 91
грн. та 7 094, 26 грн. моральної шкоди
(майнової та немайнової).

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року у задоволені вказаного
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням позивач подала апеляційну
скаргу в якій просила скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нове
рішення про задоволення позову. Свої
вимоги обґрунтовувала тим, що судом
першої інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 вересня
2012 року у задоволені апеляційної
скарги ОСОБА_3 відмовлено, а зазначену
вище постанову залишено без змін.

В подальшому позивачем подано до
Вищого адміністративного суду України
касаційну скаргу, в якій просила
скасувати рішення суду першої та
апеляційної інстанції та направити
справу на новий розгляд до Київського
окружного адміністративного суду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 10 липня 2014 року ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 вересня
2012 року скасовано та направлено справу
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

При постановленні зазначеного вище
рішення, суд касаційної інстанції
звернув увагу на те, що в матеріалах
справи наявна копія рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення, яке датоване 16 лютого 2012
року (а. с.87), яке судами попередніх
інстанцій не досліджувалося та
правовий висновок стосовно нього не
надавався.

Крім того, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України
зазначено, що 27 червня 2012 року до
Київського апеляційного
адміністративного суду було подано
апеляційну скаргу, до якої додано
довідку відділення поштового зв'язку
Київ-86 №86/38 від 13 червня 2012 року, де
зазначено, що фактично до ТДІП заява
ОСОБА_3 була відправлена 16 лютого 2012
року (а. с. 175), проте, судом апеляційної
інстанції, вище вказана довідка була
залишена поза увагою та не
досліджувалася.

Також, обґрунтовуючи зазначене вище
рішення, судом касаційної інстанції
зазначено, що суди при розгляді цієї
справи повинні були перевірити
обґрунтованість дій суб'єкта владних
повноважень щодо прийнятих ним рішень
у поєднанні з метою видання наказів
щодо наданих на це повноважень чи
дійсно мало місце ліквідація органу, чи
його реорганізація пов'язана зі зміною
в організації виробництва і праці,
функцій цього органу, скорочення
чисельності або штату працівників.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 29 липня 2014
року дану справу прийнято до
провадження судді Бєлової Л.В. та
призначено до апеляційного розгляду,
про що повідомлено сторін по справі.

10 вересня 2014 року позивачем подано до
апеляційного суду доповнення до
апеляційної скарги, в якому апелянт
просить змінити у наказі за № 07-ос від
16.02.2012 року формулювання причини
звільнення з роботи з Територіальної
інспекції праці в Київській області на
користь ОСОБА_3 з «п. 1ст. 40 КЗпП України
у зв'язку зі змінами в організації
виробництва та праці» на «звільнення
за ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням у зв'язку із виходом на
пенсію»; стягнути з відповідача кошти
за невикористані відпустки в розмірі 3
495,66 грн., середній заробіток за час
затримки розрахунку в розмірі 99 233,94
грн., з 16 лютого 2012 року по день
фактичного розрахунку, за
відрахуванням зборів, обов'язкових
платежів; та вимоги про стягнення
моральної шкоди залишити без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 вересня
2014 року клопотання позивача - ОСОБА_3
про відкликання позовних вимог в
частині - задоволено. Адміністративний
позов ОСОБА_3 в частині вимог про
стягнення моральної шкоди (майнової та
немайнової) - залишено без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року - змінити, виходячи із наступного.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин у
адміністративній справі,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 201 КАС України
суд апеляційної інстанції змінює
рішення суду першої інстанції в разі
правильного вирішення по суті справи
чи питання, проте із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_3
працювала на посаді провідного
спеціаліста-державного інспектора
праці Територіальної державної
інспекції праці у Київській області.

Наказом Територіальної державної
інспекції праці у Київській області
від 17 березня 2011 року № 13-ос, позивач
була звільнена з посади з 09 березня 2011
року за прогул без поважних причин (п. 4
ст. 40 КЗпП України).

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 лютого 2012
року у справі № 2а-2115/11/1070, за позовом
ОСОБА_3 до Територіальної державної
інспекції праці у Київській області
про скасування наказу від 17 березня 2011
року № 13-ос «Про звільнення ОСОБА_3 з
посади головного державного
інспектора праці Територіальної
державної інспекції праці у Київській
області з 09 березня 2011 року», постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 20 червня 2011
року скасовано, скасовано оскаржуваний
наказ від 17 березня 2011 року № 13-ос,
поновлено ОСОБА_3 на посаді з 09 лютого
2011 року та зобов'язано Територіальну
державну інспекцію праці у Київській
області видати дублікат трудової
книжки позивача без запису про
звільнення і нарахувати та виплатити
ОСОБА_3 середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 09 березня 2011 року
по час припинення трудових відносин у
зв'язку із виходом на пенсію.

15 лютого 2012 року Наказом голови
ліквідаційної комісії Територіальної
державної інспекції праці у Київській
області Дворник Л.В. № 06-ос, на підставі
постанови Київського апеляційного
адміністративного суду від 09 лютого 2012
року у справі № 2а-2115/11/1070, позивача
поновлено на посаді головного
державного інспектора праці
Територіальної державної інспекції
праці у Київській області з 09 березня
2011 року та доручено головному
бухгалтеру провести нарахування і
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

З даним наказом позивача було
ознайомлено 16 лютого 2012 року, про що
свідчить її підпис на копії наказу
наявного у матеріалах справи (а.с.11, том
1).

16 лютого 2012 року Наказом голови
ліквідаційної комісії Територіальної
державної інспекції праці у Київській
області Дворник Л.В. № 07-ос, відповідно
до наказу Держнаглядпраці від 10 грудня
2010 року № 128 «Про проведення заходів
щодо наступного вивільнення
працівників апарату Держнаглядпраці
та ТДІП в АР Крим, областях, містах
Києві та Севастополі у зв'язку з
ліквідацією Держнаглядпраці», наказу
Територіальної державної інспекції
праці у Київській області від 16 грудня
2010 року № 13 «Про проведення заходів
щодо наступного вивільнення
працівників ТДПІ у Київській області у
зв'язку з ліквідацією
Держнаглядпраці», ОСОБА_3 звільнено з
посади головного державного
інспектора праці Територіальної
державної інспекції праці у Київській
області, з 16.02.2012 у зв'язку з ліквідацією
відповідача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України та доручено головному
бухгалтеру провести розрахунок
відповідно до вимог чинного
законодавства та виплатити позивачу
вихідну допомогу у розмірі
середньомісячної заробітної плати
згідно ст. 44 КЗпП України.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що 16 лютого 2012 року позивач
направила до Територіальної державної
інспекції праці у Київській області
поштовим відправленням через
«Укрпошту» заяву про звільнення з
посади за власним бажанням у зв'язку із
виходом на пенсію.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволені позовних вимог суд першої
інстанції виходив з того, що в
матеріалах справи відсутні належні
докази подання відповідачеві
відповідної заяви про звільнення у
термін до 16 лютого 2012 року, тобто до
звільнення позивача, а також з
урахуванням того, що на час розгляду
даної справи, трудові відносини між
позивачем та відповідачем є
припиненими, у зв'язку зі звільненням
позивача на підставі пункту 1 статті 40
Кодексу законів про працю України.

Зокрема, судом першої інстанції
зроблено висновок, що заява ОСОБА_3 про
звільнення за власним бажанням згідно
відтиску штемпеля відділення
поштового зв'язку на конверті та описі
вкладення, які датовано 18 лютого 2012
року (а.с.85,87), надіслала вже після того,
як трудові відносини між позивачем та
відповідачем були припиненими.

Колегія суддів не в повній мірі
погоджується із зазначеним висновком
суду першої інстанції з огляду на
наступне.

Так, в матеріалах справи наявна копія
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення, яке
датоване 16 лютого 2012 року (а. с.87, том 1).
Крім того, позивачем разом з
апеляційною скаргою подано довідку
відділення поштового зв'язку Київ-86
№86/38 від 13 червня 2012 року, де зазначено,
що фактично заява ОСОБА_3 була
відправлена до Територіальної
інспекції праці в Київській області 16
лютого 2012 року (а. с. 175, том 1).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 щодо зміни
формулювання причини звільнення саме з
підстав відсутності належних доказів
подання відповідачеві відповідної
заяви про звільнення у термін до 16.02.2012,
тобто до звільнення позивача - є
помилковим.

Проте, колегія суддів апеляційної
інстанції погоджується з тим, що вимоги
ОСОБА_3 про зобов'язання відповідача
змінити у наказі за № 07-ос від 16.02.2012
року формулювання причини звільнення з
роботи з Територіальної інспекції
праці в Київській області з п. 1 ст. 40
КЗпП України у зв'язку зі змінами в
організації виробництва та праці на
звільнення за ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Як зазначалось вище, 16 лютого 2012 року
позивачем було направлено до
Територіальної інспекції праці в
Київській області заяву про звільнення
з роботи за власним бажанням в зв'язку
із виходом на пенсію (а.с. 13, том 1).

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач зазначила, що на її думку,
станом на 16 лютого 2012 року вона мала всі
законні підстави для оформлення пенсії
відповідно до Закону України «Про
державну службу», зокрема необхідний
стаж, а тому подала відповідачу заяву
саме про звільнення з роботи за власним
бажанням в зв'язку із виходом на пенсію.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України,
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

З наведеної норми права вбачається, що
законодавцем виділено два варіанти
звільнення за власним бажанням: «за
власним бажанням без поважних причин»
та «за власним бажанням з поважних
причин».

Зокрема, поважними причинами можуть
бути: переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію, у т. ч. у зв'язку з
інвалідністю; прийняття на роботу за
конкурсом, тощо.

В Листі Міністерства соціальної
політики України від 29 серпня 2012 року №
311/13/116-12 «Про звільнення за власним
бажанням» зазначено, що у разі
звільнення за власним бажанням з
поважної причини робиться, наприклад,
такий запис: «Звільнений за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
за інвалідністю, ст. 38 КЗпП України».

Вихід на пенсію є поважною причиною для
звільнення за власним бажанням у разі
набуття працівником права на такий вид
пенсійного забезпечення, як пенсія за
вислугу років, оскільки однією з
обов'язкових умов її призначення є
полишення працівником роботи (посади,
професії, сфери діяльності), яка дає
право на цей вид пенсійного
забезпечення.

В даному випадку, обов'язковою вимогою
для звільнення з роботи у зв'язку з
виходом на пенсію є наявність у такої
особи встановлених законодавством
підстав, а саме наявністю відповідного
трудового стажу.

Зокрема, як встановлено апеляційним
судом, позивач мала намір оформлювати
пенсію саме в порядку Закону України
«Про державну службу».

Колегією суддів встановлено, що 17
березня 2011 року позивач звернулася до
управління пенсійного фонду України в
м. Білій Церкві Київської області із
заявою про переведення її на вид пенсії
- за віком по Закону України «Про
державну службу», проте Рішенням
управління від 25 березня 2011 року №3/151
позивачу було відмовлено у призначенні
пенсії за віком відповідно до Закону
України «Про державну службу».

Так, приписами ч. 1 ст. 37 Закону України
«Про державну службу» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено, що на
одержання пенсії державних службовців
мають право особи, які досягли
встановленого законодавством
пенсійного віку, за наявності
страхового стажу для чоловіків - не
менше 25 років, для жінок - не менше 20
років, у тому числі стажу державної
служби - не менше 10 років, та які на час
досягнення пенсійного віку працювали
на посадах державних службовців, а
також особи, які мають не менше 20 років
стажу роботи на посадах, віднесених до
категорій посад державних службовців, -
незалежно від місця роботи на час
досягнення пенсійного віку.

Колегія суддів звертає увагу, що
питання щодо наявності у позивача
стажу роботи в органах державної влади,
що дає право на пенсію відповідно до
Закону України «Про державну службу»
вже було предметом розгляду судами
адміністративної юрисдикції.

Так, постановою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 29 березня 2013 року у справі № 1003/14222/12
(2-а/357/25/13) позов ОСОБА_3 було задоволено,
визнано протиправним дії та
зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в м. Білій Церкві
Київської області провести
призначення та перерахунок пільгової
пенсії за віком з 12 березня 2011 року
відповідно до Закону України «Про
державну службу».

Проте, постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12 лютого 2014 року зазначену вище
постанову скасовано та прийнято справі
нову постанову, якою в задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_3 до
управління Пенсійного фонду України у
м. Білій Церкві Київської області про
зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Зокрема, вказаним вище рішенням було
встановлено, що Листом управління
Пенсійного фонду України в м. Білій
Церкві Київської області від 27 березня
2012 року № 490/Г-01 позивача повідомлено
про відсутність необхідного стажу
державної служби та зазначено, що
підстав для отримання позивачем пенсії
за віком відповідно до Закону України
«Про державну службу» немає, оскільки
позивач не досягла пенсійного віку,
визначеного статтею 26 ЗУ «Про
загальнообов'язкове пенсійне
страхування».

В постанові Київського апеляційного
адміністративного суду від 12 лютого 2014
року також зазначено, що відповідно до
абз.12 п.2 Порядку обчислення стажу
державної служби, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 283 від 03 травня 1994 року (далі - Порядок
№283) до стажу державної служби
зараховується робота (служба) на
посадах в органах місцевого
самоврядування, передбачених у статті
14 Закону України «Про службу в органах
місцевого самоврядування», а також на
інших посадах, не зазначених у цій
статті, віднесених Кабінетом Міністрів
України до відповідної категорії посад
в органах місцевого самоврядування.

Статтею 14 Закону України «Про службу в
органах місцевого самоврядування»
чітко визначені певні категорії посад
в органах місцевого самоврядування та
не передбачено посаду інспектора.

Також ст. 14 Закону України «Про службу в
органах місцевого самоврядування»
визначено, що віднесення інших посад
органів місцевого самоврядування, не
зазначених у цій статті, до відповідної
категорії посад в органах місцевого
самоврядування здійснюється Кабінетом
Міністрів України за поданням
керівників відповідних органів
місцевого самоврядування.

Згідно записів трудової книжки,
позивач у період з 19 квітня 2001 року по 15
травня 2002 року обіймала посаду
державного інспектора праці відділу по
контролю за додержанням законодавства
про працю.

З урахуванням того, що Кабінетом
Міністрів України посаду позивача не
було віднесено до будь-якої з категорій
посад в органах місцевого
самоврядування, які дають підстави для
зарахування стажу роботи до стажу
державної служби, посилання апелянта
на лист Національного агентства
України з питань державної служби, в
якому зазначено, що період роботи
позивача з квітня 2001 року по травень 2002
року на посаді державного інспектора
праці по контролю за додержанням
законодавства про працю ГУПСЗН
Білоцерківської міської ради може бути
зарахований до стажу державної служби
є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України,
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, підсумовуючи зазначене вище,
дослідивши матеріали та фактичні
обставини справи, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_3 про
зобов'язання відповідача змінити у
наказі за № 07-ос від 16.02.2012 року
формулювання причини звільнення з
роботи з Територіальної інспекції
праці в Київській області з п. 1 ст. 40
КЗпП України у зв'язку зі змінами в
організації виробництва та праці на
звільнення за ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію - не підлягають задоволенню,
оскільки у позивача відсутній
необхідний стаж державної служби для
отримання пенсії за віком відповідно
до Закону України «Про державну
службу».

Не підлягають задоволенню й вимоги
ОСОБА_3 щодо стягнення з Територіальної
інспекції праці в Київській області
коштів за невикористані відпустки в
розмірі 3 495,66 грн., середній заробіток
за час затримки розрахунку в розмірі 99
233,94 грн., з 16 лютого 2012 року по день
фактичного розрахунку, за
відрахуванням зборів, обов'язкових
платежів.

Так, на виконання судового запиту, 29
вересня 2014 року відповідачем подано до
Київського апеляційного
адміністративного суду належним чином
завірені копії фінансових документів,
якими підтверджується фактичне
проведення розрахунків з ОСОБА_3 (а.с.
108-121, том 2).

Дослідивши зазначені документи,
колегія суддів дійшла висновку, що
Територіальною інспекцією праці в
Київській області було вірно
нараховано та здійснено виплату всіх
передбачених сум при звільнені з
посади 16 лютого 2012 року, з врахуванням
норм чинного трудового законодавства.

Також, ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 10
липня 2014 року в даній справі, зазначено,
що при вирішенні спорів щодо
поновлення на роботі працівників
юридичної особи публічного права про
ліквідацію яких було прийнято рішення,
судам належить, крім перевірки
дотримання трудового законодавства
щодо таких працівників, з'ясовувати
фактичність такої ліквідації (чи мала
місце у цьому випадку реорганізація).
При вирішенні зазначеної категорії
спорів підлягає оцінці і правовий акт,
що став підставою ліквідації, зокрема:
припинено виконання функцій
ліквідованого органу чи покладено
виконання цих функцій на інший орган.

Проте, колегія суддів апеляційної
інстанції звертає увагу, що предметом
даного спору є не поновлення ОСОБА_3 на
посаді, а зміна формулювання причини
звільнення з роботи з п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі змінами в
організації виробництва та праці на
звільнення за ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію. Тому, з'ясовування факту
ліквідації Територіальної інспекції
праці в Київській області, чи мала
місце у цьому випадку реорганізація
інспекції - апеляційним судом не
досліджується.

Наведені у постанові Київського
окружного адміністративного суду від 29
травня 2012 року обставини не
відповідають фактичним обставинам
справи. У зв'язку з цим колегія суддів
вважає необхідним змінити вказану
постанову та зазначити, що підставою
для відмови у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_3 є
обставини, наведені у мотивувальній
частині даної постанови.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
позивача не спростовують правильність
висновків суду першої інстанції про
відмову у задоволенні
адміністративного позову.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
позивача - ОСОБА_3 - залишити без змін, а
мотивувальну частину постанови
Київського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року - змінити.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 201, 205, 207,
212 КАС України,

колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_3 на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 29 травня 2012
року - змінити, зазначивши що
підставами для відмови в задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_3 є
обставини, викладені у мотивувальній
частині даної постанови.

В іншій частині постанову Київського
окружного адміністративного суду від 29
травня 2012 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту ухвалення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів,
відповідно до вимог ст. 212 КАС України,
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено
06.11.2014 року.

Головуючий суддя:
Л.В. Бєлова

Судді:
Л.М. Гром,

М.С. Міщук

Головуючий суддя

Бєлова Л.В.

Судді:

Гром Л.М.

Міщук М.С.