Справа № 2а-11138/11/2670
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року м.
Київ К/800/23552/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
суддіБорисенко І.В.суддів Кошіля
В.В. Моторного О.А.за участю
секретаряГончар Н.О.та представників
сторін: від позивача не з'явився від
відповідачаПєчковська О.В.,розглянувши
у відкритому судовому
засіданнікасаційну скаргуДержавної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва Державної податкової
службина постанову та ухвалуОкружного
адміністративного суду м. Києва від
24.10.2012 Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2012у
справі № 2а-11138/11/2670за
позовомДержавного підприємства
«Український державний
геологорозвідувальний інститут»
доДержавної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва Державної
податкової службипровизнання
нечинними та скасування податкових
повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Український
державний геологорозвідувальний
інститут» звернулося до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва ДПС, у відповідності до
якого просить визнати нечинними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 16.03.2011 за
№ та №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
24.10.2012, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2012,
позов задоволено частково; визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва ДПС № від 16.03.2011, у
решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
судів, відповідач подав касаційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
24.10.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 13.12.2012 скасувати в частині
задоволення позову та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача не надав.

У судовому засіданні суду касаційної
інстанції представником відповідача
заявлено клопотання про заміну
відповідача (Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва Державної податкової служби)
його правонаступником - Державною
податковою інспекцією в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві.

Суд касаційної інстанції, розглянувши
заявлене клопотання, дійшов висновку
про його обґрунтованість та
необхідність його задоволення.

Переглянувши судові рішення в межах
касаційної скарги, заслухавши
пояснення представника відповідача,
перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального
та процесуального права, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення касаційної
скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне:

- відповідачем проведена виїзна
планова перевірка позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2007 по 30.09.2010, за
результатами якої складено акт №
62/2304/01432032 від 22.02.2011;

- актом перевірки встановлено
порушення позивачем пп.5.3.9 п.5.3 ст.5,
пп.8.6.1 п.8.6 ст.8 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
внаслідок чого занижено податкові
зобов'язання по податку на прибуток на
загальну суму 1 256 705,24 грн. та завищено
від'ємне значення об'єкту
оподаткування з податку на прибуток в
розмірі 2 840 185,00 грн., та порушення пп.7.4.1
п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість», внаслідок чого
занижено податкові зобов'язання по
податку на додану вартість на суму 1 545
829,80 грн.;

- за наслідками перевірки ДПІ у
Оболонському районі м. Києва ДПС було
прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення №
від 16.03.2011, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на 1 931 988,00
грн. (з яких: 1 545 830,00 грн. - основний
платіж та 386 158,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції);

2) податкове повідомлення-рішення №
від 16.03.2011, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток на 3 447 764,00 грн. (з
яких: 2 758 211,00 грн. - основний платіж та 689
553,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

- за результатами адміністративного
оскарження рішенням ДПА у м. Києві
№ 5806/10/25-114 від 31.05.2011 податкове
повідомлення-рішення № від 16.03.2011
скасовано в частині 1 501 506,00 грн. податку
на прибуток та 375 377,00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, а податкове
повідомлення-рішення № від 16.03.2011
залишено без змін.

Відповідач дійшов висновку про
наявність вказаних порушень з боку
позивача з огляду на те, що
господарські операції з його
контрагентами (ТОВ
«Дослідно-будівельний центр нафтової
галузі», ТОВ «Геотехнології», ТОВ
«Бренд-Вік ЛТД» та ТОВ «Геотех»), які
відображені позивачем в документах
первинного та бухгалтерського обліку,
не мають достатнього підтвердження
фактичного їх здійснення, оскільки у
названих контрагентів позивача
відсутні адміністративно-господарські
можливості на виконання господарських
зобов'язань по укладених угодах та
відсутні фактичні дій, які
спрямовувались би на виконання взятих
на себе зобов'язань, що, на думку
податкового органу, свідчить про
відсутність наміру у названих
підприємств на створення правових
наслідків, які обумовлювались цими
правочинами.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суди попередніх інстанцій дійшли
висновку, що доводи відповідача про
нереальність господарських операцій і,
як наслідок, про неправомірне
включення позивачем до складу
податкового кредиту сум сплаченого
податку на додану вартість по
господарських операціях з наведеними
контрагентами, не відповідають
обставинам справи та не підтверджені
достатніми та належними доказами, в
зв'язку з чим податкове
повідомлення-рішення № від 16.03.2011
не може вважатися законним та
обґрунтованим, а тому підлягає
скасуванню. Крім того, судом першої
інстанції (з яким погодився суд
апеляційної інстанції) зазначено, що
відсутні правові підстави для визнання
нечинним та скасування податкового
повідомлення-рішення № від
16.03.2011, оскільки в силу положень п.3.4 та
пп.5.1.3 п.5.1. Порядку направлення
органами державної податкової служби
податкових повідомлень-рішень
платникам податків це податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним.

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновками попередніх інстанцій в
частині задоволення позову, враховуючи
наступне.

Порядок визначення платником податків
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість у спірному періоді був
врегульований Законом України «Про
податок на додану вартість».

Згідно пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Статтею 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (із змінами та
доповненнями) передбачено, що
фінансова, податкова, статистична та
інші види звітності, що використовують
грошовий вимірник, ґрунтується на
даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій (ст.9
названого Закону).

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З огляду на наведені приписи
податкового законодавства, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити,
що витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків. Крім того,
визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між позивачем та ТОВ
«Дослідно-будівельний центр нафтової
галузі», ТОВ «Геотехнології», ТОВ
«Бренд-Вік ЛТД» та ТОВ «Геотех» були
укладені відповідні договори на
створення (передачу), розроблення
науково-технічної продукції. На
підтвердження реальності операцій із
зазначеним контрагентом позивачем
надані відповідні документи (акті
здачі-приймання науково-технічної
продукції, довідки з банку та реєстр
розрахункових документів по рахунку).

Окрім того, попередніми інстанціями
підставно відхилені посилання
податкового органу на відсутність у
контрагентах позивача об'єктивної
можливості виконувати підписані
договори з огляду на недостатність
персоналу, оскільки положеннями
укладених договорів передбачена
можливість залучення виконавцем
третіх осіб до їх виконання без
отримання згоди замовника.

Законом України «Про податок на додану
вартість» не передбачений обов'язок
суб'єктів підприємницької діяльності
контролювати податкову звітність
контрагентів. Якщо за результатами
реальної господарської операції
віднесення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплаченого у вартості придбаного
товару (послуги), відбувається на
підставі належним чином оформлених
документів, обов'язковість ведення
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку, дії платника
податку є правомірними.

Із наведеного випливає, що позивач, як
платник податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність за несплату податків
контрагентом-продавцем товарів та
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, а
визначальним фактором для формування
податкового кредиту платником ПДВ є
рух товарів (послуг) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності такої особи - платника
податку та наявність у платника
податків виданої йому продавцем товару
податкової накладної, оформленої з
дотриманням вимог чинного
законодавства та як підтверджує сплату
податку на додану вартість у складі
ціни товару.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на дату здійснення та
відображення у бухгалтерському та
податковому обліку позивача
господарських операцій його
контрагенти у встановленому законом
порядку були зареєстровані як суб'єкти
господарювання, взяті податковим
органом на облік як платники податків,
в тому числі, податку на додану
вартість, а позивач мав належним чином
оформлені податкові накладні, одержані
від таких контрагентів, та інші
первинні документи, що підтверджують
факт наявності господарських відносин
між позивачем та його контрагентами.

Вищенаведене свідчить про дотримання
позивачем спеціальних вимог
законодавства щодо документального
підтвердження сум податкового кредиту.

Окрім того, судами попередніх
інстанцій не встановлено жодного
фактичного порушення позивачем вимог
законодавства, яким регламентується
порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість,
яке б позбавляло позивача права на
податковий кредит за наслідками
здійснення господарських операцій з
його контрагентом.

З огляду на викладене, колегія суддів
касаційної інстанції вважає
правильним висновок судів попередніх
інстанцій, які, встановивши реальність
операцій та факт взаєморозрахунків між
позивачем та його контрагентами, не
знайшли підстав вважати неправомірним
формування позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість на
підставі розрахунків, проведених за
наслідками здійснених господарських
операцій.

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права при вирішенні даної справи в
межах касаційної скарги та вважає, що
суди повно встановили обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи, та надали їм правову
оцінку на підставі норм закону, що
підлягали застосуванню до даних
правовідносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування судових
рішень, оскаржуваних в межах
касаційної скарги .

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 55, 160, 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Допустити заміну відповідача
(Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва Державної
податкової служби) його
правонаступником - Державною
податковою інспекцією в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві.

2. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва Державної податкової
служби залишити без задоволення.

3. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
24.10.2012 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 13.12.2012 залишити без змін.

4. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, передбачених статтею 237
Кодексу адміністративного судочинства
України, у порядку та в строки,
встановлені статтями 236 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.В. Борисенко

Судді
В.В. Кошіль

О.А. Моторний