Справа № 826/8346/14
Суддя: Міщук М.С.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/8346/14
у 1-й інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Міщук М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді суддів:
при секретарі Міщука М.С. Бєлової Л.В.,
Гром Л.М. Коток А.О.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Міністерства
юстиції України на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва у
справі за позовом ОСОБА_5 до
Міністерства юстиції України, третя
особа - ОСОБА_6 про визнання
протиправним та скасування наказу про
звільнення, поновлення на посаді,
стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

13 червня 2014 року ОСОБА_5 звернулась до
Окружного адміністративного суду м.
Києва із позовом до Міністерства
юстиції України, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати
наказ Міністерства юстиції України №
469/к від 21 березня 2014 року про
звільнення ОСОБА_5 з посади директора
Департаменту нотаріату та банкрутства
Міністерства юстиції України;

- поновити ОСОБА_5 на посаді директора
Департаменту нотаріату та банкрутства
Міністерства юстиції України;

- стягнути з Міністерства юстиції
України на користь ОСОБА_5 заробітну
плату за час тимчасової
непрацездатності та середньомісячної
заробітної плати за час вимушеного
прогулу з 2 червня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що заяву про звільнення із
займаної посади за власним бажанням
було написано під тиском керівника
Міністерства юстиції, натомість
позивач мала намір продовжувати
працювати, що додатково засвідчила
своєчасно поданою відповідачу
письмовою заявою про відкликання заяви
про звільнення.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
серпня 2014 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі про скасування
постанови Міністерство юстиції
України посилається на те, що
твердження позивача про незаконність
її звільнення під час перебування на
лікарняному є безпідставним, оскільки
у Міністерстві юстиції були відсутні
листи непрацездатності позивача, факти
тиску на неї при написанні заяви про
звільнення не підтверджуються жодними
доказами.

У зв'язку з цим апелянт вважає, що
позивача було звільнено з дотриманням
норм чинного законодавства, а тому
рішення суду першої інстанції щодо
незаконності видання Мін'юстом
оскаржуваного наказу є безпідставним
та необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, які з'явились у
судове засідання та перевіривши за
матеріалами справи наведені у скарзі
доводи колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, має 37 річний стаж
трудової діяльності за спеціальністю
«правознавство», з них 23 роки
професійної діяльності у сфері
нотаріату.

Наказом Міністерства юстиції України
№ 1235/к від 23 вересня 2013 року ОСОБА_5
призначена на посаду директора
Департаменту нотаріату та банкрутства
Міністерства юстиції України.

7 березня 2014 року позивачем подано на
ім'я Міністра юстиції України заяву про
звільнення за власним бажанням без
зазначення дати звільнення.

В період з 21.03.2014 року по 28.03.2014 року
позивач перебувала на стаціонарному
лікуванні, що підтверджується наявними
в матеріалах справи листами
непрацездатності.

21 березня 2014 року позивачем поштою
направлено відповідачу заяву про
відкликання заяви про звільнення від
07.03.2014 року, що підтверджується
поштовим відправленням № 130 та
квитанцією № 1746 від 21.03.2014 року.

30 травня 2014 року позивач отримала лист
за підписом директора Департаменту
кадрової роботи та державної служби
Міністерства юстиції України Грищука
М.В. за вихідним № 14-33/718 від 20 травня 2014
року, з якого позивачу стало відомо, що
її звільнено з посади наказом
Міністерства юстиції України № 469/к від
21 березня 2014 року на підставі статті 38
КЗпП України «за власним бажанням».

Позивач вважає вказаний наказ про
звільнення незаконним та таким, що
виданий з порушенням норм Конституції
України та Кодексу законів про працю
України.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції дійшов висновку, що наказ
Міністерства юстиції України № 469/к від
21 березня 2014 року про звільнення
позивача виданий з порушенням норм
чинного законодавства, а тому підлягає
скасуванню.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції.

Згідно із статтею 38 Кодексу законів про
працю України працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. У разі,
коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Відповідно до пункту 12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.1992 року «Про практику розгляду
судами трудових спорів» по справах про
звільнення за статтею 38 КЗпП суди
повинні перевіряти доводи працівника
про те, що власник або уповноважений
ним орган примусили його подати заяву
про розірвання трудового договору.
Подача працівником заяви з метою
уникнути відповідальності за винні дії
не може розцінюватись як примус до
цього і не позбавляє власника або
уповноважений ним орган права
звільнити його за винні дії з підстав,
передбачених законом, до закінчення
встановленого статтею 38 КЗпП строку, а
також застосувати до нього протягом
цього строку в установленому порядку
інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або
уповноважений ним орган про розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, вправі до
закінчення строку попередження
відкликати свою заяву і звільнення в
цьому випадку не проводиться, якщо на
його місце не запрошена особа в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач скористався своїм правом
відкликати раніше подану заяву про
звільнення.

При прийнятті наказу № 469/к від 21
березня 2014 року «про звільнення
позивача» відповідач не врахував заяву
позивача про відкликання попередньо
поданої заяви про звільнення, що є
порушенням права позивача яке підлягає
відновленню.

Разом з тим, відповідач не
пересвідчився у намірі позивача
продовжувати працювати, а також не взяв
до уваги обставини перебування
позивача на лікарняному, чим допустив
порушення положень статті 38 КЗпП
України.

Доводи апелянта про те, що на момент
відкликання позивачем раніше поданої
заяви про звільнення вже був виданий
наказ про звільнення, не впливає на
правильність висновків суду першої
інстанції про протиправність його
прийняття всупереч вимогам статті 38
КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитись з
доводами апелянта, що письмове
попередження працівником власника або
уповноваженого ним органу про своє
звільнення передбачає обов'язок
працівника не менш ніж за два тижні
попередити про своє бажання
звільнитися для надання можливості
роботодавцю вчинити певні дії, зокрема,
щодо пошуку кандидатури для заміщення
працівника, який має бажання
звільнитися, або інше. Апелянт
помилково вважає, що зазначена вимога
стосується працівника, а не
роботодавця, і ні яким чином не
обумовлює заборону звільнення
працівника в конкретні терміни.

Такі доводи не базуються на нормах
чинного законодавства, оскільки
останнім працівникові надається
безумовне право на відмову від раніше
поданої ним заяви про звільнення за
власним бажанням протягом
двотижневого строку і власник або
уповноважений ним орган не має права
звільняти таку особу до закінчення
строку попередження окрім випадків,
коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу.

Враховуючи вищенаведене колегія
суддів вважає законним та
обґрунтованим рішення суду першої
інстанції, що при прийнятті
оскаржуваного наказу відповідачем не
врахована заява позивача про
відкликання попередньо поданої заяви
про звільнення, тобто оскаржуваний
наказ прийнятий відповідачем
неправомірно, без урахування всіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого наказу, а тому
підлягає скасуванню.

Крім того, судом першої інстанції
правильно задоволено вимоги про
виплату позивачу середнього заробітку
за час вимушеного прогулу відповідно
до статті 238 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції, зроблених у відповідності з
нормами матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
колегія суддів вважає за необхідне
відмовити у задоволенні апеляційної
скарги.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206
КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства
юстиції України залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
серпня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Судді:

Повний текст рішення складено 10.11.2014
року

.

Головуючий суддя
Міщук М.С.

Судді:
Бєлова Л.В.

Гром Л.М.