Справа № 826/10768/14
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого - судді
Літвіної Н.М.

Суддів
Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

при секретарі
Соловіцькій І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 01 вересня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Державного
підприємства «Національний палац
мистецтв «Україна» до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ДП «НПМ «Україна» звернулось до суду з
позовом до ДПІ у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01 вересня 2014 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві № №
7, 7, 3 від 14 липня 2014
року.

На вказану постанову суду відповідач -
ДПІ у Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві, подав
апеляційну скаргу, в якій просить її
скасувати та прийняти нову, якою в
задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, працівниками ДПІ у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві було
проведено документальну планову
виїзну перевірку ДП «НПМ «Україна», за
результатами якої складено акт №
508/26-55-22-07/02221461 від 11 червня 2014 року.

14 липня 2014 року на підставі вказаного
акту перевірки прийнято податкові
повідомлення - рішення, а саме:

- № 7, яким позивачу за порушення п.
п. 198.3, 198.6, 201.10 ПК України збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
«податок на додану вартість» на
загальну суму 408 185, 00 грн., в т.ч. за
основним платежем в сумі 326 548, 00 грн.,
штрафними (фінансовими) санкціями в
сумі 81 637, 00 грн;

- № 7, яким за порушення п. п. 139.1.3 ПК
України збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем «податок на
прибуток» на загальну суму 96 494, 00 грн., в
т.ч. за основним платежем в сумі 77 195, 00
грн., штрафними (фінансовими) санкціями
в сумі 19 299, 00 грн.;

- № 3, яким позивачу за порушення
ст. ст. 249, 250 ПК України визначено суму
податкового зобов'язання за платежем
«екологічний податок» всього в сумі 135
474, 97 грн., в т.ч. за основним платежем в
сумі 107 972, 69 грн., штрафними
(фінансовими) санкціями в сумі 27 502, 28
грн.

Між тим, колегія суддів з рішенням
суб'єкта владних повноважень не
погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 10 вересня 2012 року між ДП «НПМ
«Україна» та ТОВ «НВП «Сілард»
укладений договір поставки № 10/09-12,
передумовою укладення якого стало те,
що зазначений в договорі товар -
новорічні подарунки, в подальшому
мають видаватися на підставі
пред'явлених талонів на новорічні
подарунки, які будуть реалізовуватися
разом з квитками на захід.

На підставі рахунку № 6 від 04 січня 2013
року товар оплачений 09 січня 2013 року на
суму 122 320, 00 грн. Отримання товару
підтверджується видатковою накладною
№ 2 від 04 січня 2013 року, податковою
накладною № 2 від 04 січня 2013 року, яка
зареєстрована в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

На підставі рахунку № 16 від 09 січня 2013
року товар оплачений 15 січня 2013 року на
суму 80 731, 20 грн. Отримання товару
підтверджується видатковою накладною
№ 4 від 09 січня 2013 року та податковою
накладною № 8 від 09 січня 2013 року, яка
зареєстрована в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Для наступної реалізації придбаний
товар був дооцінений, відповідно до
розрахунку ціни та переданий на
реалізацію іншим споживачам у вигляді
талону на отримання новорічного
подарунку, про що свідчать видаткові
накладні та довіреності на отримання
талонів на новорічні подарунки для
дітей.

Крім того, між тими ж сторонами
укладений договір № 13-02/13-П від 17 грудня
2013 року строком дії до 31 січня 2014 року.

На підставі рахунку № 315 від 30 грудня 2013
року товар оплачений 09 січня 2014 року на
суму 284 494, 70 грн. Отримання товару
підтверджується видатковими
накладними № 388 від 30 грудня 2013 року, №
389 від 30 грудня 2013 року, № 390 від 30 грудня
2013 року, № 391 від 30 грудня 2013 року, № 392
від 30 грудня 2013 року та податковими
накладними № 55 від 30 грудня 2013 року, № 56
від 30 грудня 2013 року, № 57 від 30 грудня 2013
року, № 66 від 30 грудня 2013 року, № 68 від 30
грудня 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для формування в
перевіряємому періоді спірних
показників податкової звітності стали
господарські взаємовідносини позивача
з ТОВ «Національна корпорація розваг».

Відповідно до однотипних договорів
комісії № 94-К/2013 від 16 вересня 2013 року,
№ 93-К/2013 від 13 вересня 2013 року, № 111-К/2013,
№ 110-К/2013 від 06 листопада 2013 року, №
95-К/2013 від 16 вересня 2013 року, № 90-К/2013 від
12 вересня 2013 року позивач зобов'язався
за комісійну винагороду реалізувати
через власні каси квитки на концерти.

Виконання умов зазначених договорів
підтверджується належним чином
завіреними копіями накладних на видачу
квитків та податковими накладними.

Згідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України - право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України -
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту згідно з п. 198.2 ст.
198 ПК України вважається дата тієї
події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» - підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Господарська операція згідно зі ст. 1
названого Закону - це дія або подія, яка
викликає зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Отже, з наведених законодавчих
приписів вбачається, що наслідки в
податковому обліку створюють лише
реально вчинені господарські операції,
тобто ті, що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника податків. При цьому
господарські операції мають бути
відображені в податковому обліку
відповідно до їх реального змісту.

Зокрема, не може визнаватися право
платника ПДВ на податковий кредит у
тому разі, якщо відповідні товари ним
реально не придбавалися, або якщо
витрати на таке придбання реально не
понесені тощо.

Отже, з наведених законодавчих
приписів вбачається, що наслідки в
податковому обліку створюють лише
реально вчинені господарські операції,
тобто ті, що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника податків. При цьому
господарські операції мають бути
відображені в податковому обліку
відповідно до їх реального змісту та
відповідати господарській меті
підприємства.

Зокрема, не може визнаватися право
платника ПДВ на податковий кредит у
тому разі, якщо відповідні товари ним
реально не придбавалися, або якщо
витрати на таке придбання реально не
понесені тощо.

Між тим, як зазначалося вище,
реальність спірних господарських
операцій підтверджується належним
чином оформленими документами.

Крім того, колегія суддів не приймає до
уваги акт про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «НВП «Сілар» №
246/26-53-22-01-26/34647641 від 28 квітня 2014 року, які
були покладені в основу рішення
суб»єкта владних повноважень, оскільки
у вказаному акті не досліджувались
питання надання послуг та правильність
формування показників податкової
звітності по договорам.

Крім того, відповідачем не надано
будь-яких доказів, які покладено в
основу висновків акту перевірки на
підтвердження відсутності факту
реальності господарських операцій,
вчинених контрагентами, не наведено в
чому саме порушено зазначені в акті та
податкових повідомленнях-рішеннях
приписи податкового законодавства
України.

Також колегія суддів звертає увагу
суду першої інстанції, що відповідно до
п. 4.4 розділу 4 Методичних рекомендацій
щодо організації та проведення
органами державної податкової служби
зустрічних звірок, затверджених
наказом Державної податкової
адміністрації України № 236 від 22
квітня 2011 року - у разі встановлення
фактів, що не дають змогу провести
зустрічну звірку суб'єкта
господарювання, зокрема у зв'язку із
зняттям з обліку, встановленням
відсутності суб'єкта господарювання
та/або його посадових осіб за
місцезнаходженням (податковою
адресою), відповідальний підрозділ не
пізніше двох робочих днів від дати
надходження запиту складає Акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання (далі -
Акт) (додаток 3), реєструє його у Журналі
реєстрації довідок про результати
проведення зустрічної звірки (актів
про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання, неявки для підписання,
відмови від писання Довідки про
результати проведення зустрічної
звірки) (далі - Журнал реєстрації
довідок/актів) (додаток 4) та вживає
відповідних заходів, передбачених
актами ДПС України.

Отже, акт про неможливість проведення
зустрічної звірки суб'єкта
господарювання складається не за
результатами проведення зустрічної
звірки чи перевірки суб'єкта
господарювання, а у разі
встановлення фактів, що не дають змогу
провести зустрічну звірку суб'єкта
господарювання, з огляду на що
зазначений акт може бути лише носієм
інформації щодо наявності фактів, які
унеможливлюють проведення зустрічної
звірки та не може містити інформацію
щодо фінансово - господарських
відносин суб'єктів господарювання.

Колегія суддів також звертає увагу, що
з огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку,
право на податковий кредит та
віднесення сум понесених витрат до
складу валових витрат товариства не
може ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами.

Не заслуговують на увагу й твердження
апелянта про заниження позивачем
податкового зобов'язання з
екологічного податку, так як, на його
думку, незважаючи на наявність у
позивача угод з організаціями, які
надають послуги з утилізації відходів,
останній у будь-якому випадку
зобов'язаний подавати відповідні
декларації та сплачувати екологічний
податок.

Надаючи правову оцінку даним
твердженням відповідача, колегія
суддів зазначає, що згідно до п. п. 240.1.3
ПК України (в редакції станом на момент
вчинення спірних правопорушень) -
платниками екологічного податку є
суб'єкти господарювання, юридичні
особи, що не провадять господарську
(підприємницьку) діяльність, бюджетні
установи, громадські та інші
підприємства, установи та організації,
постійні представництва нерезидентів,
включаючи тих, які виконують агентські
(представницькі) функції стосовно
таких нерезидентів або їх засновників,
під час провадження діяльності яких на
території України і в межах її
континентального шельфу та виключної
(морської) економічної зони
здійснюється, зокрема, розміщення
відходів у спеціально відведених для
цього місцях чи на об'єктах, крім
розміщення окремих видів відходів як
вторинної сировини.

Згідно до п. п. 14.1.223 п. 14.1 ст. 14 ПК
України - розміщення відходів - це
зберігання (тимчасове розміщення до
утилізації чи видалення) та
захоронення відходів у спеціально
відведених для цього місцях чи об'єктах
(місцях розміщення відходів,
сховищах, полігонах, комплексах,
спорудах, ділянках надр тощо), на
використання яких отримано дозвіл
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
сфері поводження з відходами.

Отже, колегія суддів звертає увагу на
те, що спеціально відведеним місцем для
зберігання відходів є лише те місце чи
об'єкт, на використання якого отримано
дозвіл спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
сфері поводження з відходами.

Крім того, приходячи до переконання про
наявність у позивача ознак платника
екологічного податку, відповідачем
помилково не прийнято до уваги те, що в
перевіряємому періоді між позивачем і
спеціалізованими організаціями
укладено договори з вивезення та
подальшої утилізації відходів, а саме
Договір № 110186 від 25 листопада 2011 року з
ТОВ НВФ «Екоцентр» та Договір № 538-13/1
від 10 липня 2012 року з ТОВ «Еко пром
сервіс».

Тому, з наведених законодавчих
приписів та матеріалів справи
вбачається, що так як позивач не має
спеціально відведених місць/об'єктів
для зберігання відходів, на які
необхідно отримання відповідних
дозволів, а тому, як наслідок, він не є
платником екологічного податку,
внаслідок чого податкове
повідомлення-рішення № 3 від 14
липня 2014 року є необґрунтованим та
таким, що підлягає визнанню
протиправним і скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України -
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС
України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 01
вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, встановлені
статтею 212 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя
Літвіна Н.М.

Судді
Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

Повний текст ухвали виготовлений 06
листопада 2014 року.

Головуючий суддя
Літвіна Н. М.

Судді:
Коротких А. Ю.

Хрімлі О.Г.