Справа № 804/1392/14
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 жовтня 2014 рокусправа № 804/1392/14

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Головко О.В.

суддів:
Суховарова А.В. Олефіренко Н.А.

за участю секретаря судового
засідання: Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Круг А» на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року в адміністративній справі

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Круг А»

до Державної податкової інспекції в
Жовтневому районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

в с т а н о в и в :

ТОВ «Круг А» у січні 2014
року звернулося до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
позовом, в якому просило визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в Жовтневому
районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № та
№ від 16 грудня 2013 року.

Постановою
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03 березня
2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду та прийняти
нову, якою позов задовольнити.
Апеляційна скарга ґрунтується на тому,
що судом першої інстанції не надано
належної оцінки нормам чинного
законодавства, що призвело до
прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, а також правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права та правової
оцінки обставин у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Судом встановлено,
матеріалами справи підтверджено, що
Державною податковою інспекцією в
Жовтневому районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області було
проведено планову виїзну перевірку ТОВ
«Круг А» з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2010 по
31.12.2012, за результатами якої складено
Акт № 2123/22-01/32887904 від 15.11.2013.

На підставі висновків акту
перевірки відповідачем 16 грудня 2013
року прийняті податкові
повідомлення-рішення: № , яким ТОВ
«Круг А» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму
619167,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями на суму 135866,25 грн., та № ,
яким ТОВ «Круг А» збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток за основним платежем на суму
1300232,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями на суму 113093,50 грн.

Підставою для
прийняття спірних податкових
повідомлень-рішень стали висновки,
викладені в акті перевірки, згідно з
якими угоди, укладені ТОВ «Круг А» з ТОВ
«Промальянс ЛТД», ТОВ АПК
«Співдружність», ПП «Енергосталь», ТОВ
«Бізнеспром ТК», ПП «Пента», ТОВ ПГ
«Венга» не були спрямовані на реальне
настання правових наслідків, в
результаті чого підприємством у
періоді, що перевірявся, занижено
податок на прибуток на суму 1300232,00 грн.
та занижено податок на додану вартість
на суму 619167,00 грн.

Надаючи оцінку
обґрунтованості висновків податкового
органу та правомірності оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень суд
апеляційної інстанції зазначає, що
відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту
5.2 статті 5 вказаного Закону визначено,
що до складу валових витрат
включаються, зокрема, суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Разом з тим до складу
валових витрат не належать будь-які
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку (пп. 5.3.9 п. 5.3
ст. 5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств»).

Пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України
передбачено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Перелік витрат, що не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку наведено в
статті 139 Податкового кодексу України.
До них, зокрема, відносять витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Пунктом 7.5 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин,
встановлено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.4.5 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» визначено, що не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з пп. 7.2.6 п. 7.2 ст.
7 вказаного Закону податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до
підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає, зокрема, у
разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України визначено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату товарів
(послуг) або дата отримання платником
податку товарів (послуг), що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту
198.3 статті 198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду,
зокрема, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Положеннями пункту 198.6
статті 198 Податкового кодексу України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання товарів
(послуг), на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту
(п. 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України).

Як вбачається з матеріалів справи між
ТОВ «Круг А» та ТОВ «Промальянс ЛТД»,
ТОВ АПК «Співдружність», ПП
«Енергосталь», ТОВ «Бізнеспром ТК», ПП
«Пента», ТОВ ПГ «Венга» були укладені
договори поставки продуктів
харчування, пакувальних та будівельних
матеріалів (№ Т3/15 від 10.06.2011, № 878 від
01.10.2010, № Т6/103 від 08.08.2011, № 20 від 18.08.2012, №
02/07 від 02.07.2012, № А 38 від 01.11.2012
відповідно).

На виконання вказаних договорів були
виписані податкові та видаткові
накладні, довіреності на отримання ТМЦ,
а також проведено оплату товару, що
підтверджується платіжними
дорученнями, які містяться в
матеріалах справи.

Вищезазначені договори не було визнано
недійсними в судовому порядку.

Ухвалюючи оскаржуване
судове рішення суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не
підтверджено факту реального
здійснення господарських операцій з
контрагентами, оскільки відсутні
документи щодо транспортування ТМЦ та
сертифікати походження товару, крім
того в накладних на придбання ТМЦ
відсутнє зазначення імені особи, яка
прийняла товар, номер та дата
довіреності на його отримання, а також
відсутня печатка ТОВ «Круг А». Також
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність у позивача потужностей
та кваліфікованих спеціалістів для
виконання робіт по пакуванню
продукції, у зв'язку з чим придбаний
товар не міг використовуватись у
господарській діяльності підприємства
та враховуватися у собівартість
товарів.

Проте суд апеляційної інстанції
знаходить необґрунтованими такі
висновки суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Підпунктом 11.1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України № 363
від 14.10.1997, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 20 лютого
1998 року за № 128/2568, визначено, що
основними документами на перевезення
вантажів є товарно-транспортні
накладні та дорожні листи вантажного
автомобіля.

Згідно з пунктом 1 вказаних Правил
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Положенням про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженим
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 05 червня
1995 року за № 168/704, визначено, що
господарські операції відображаються
у бухгалтерському обліку методом їх
суцільного і безперервного
документування. Записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів, створених
відповідно до вимог цього Положення.

Пунктами 2.1 та 2.2 вказаного Положення
встановлено, що первинні документи - це
документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
тобто факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів, включаючи розпорядження
та дозволи адміністрації (власника) на
їх проведення.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Відповідальність за несвоєчасне
складання первинних документів і
регістрів бухгалтерського обліку та
недостовірність відображених у них
даних несуть особи, які склали та
підписали ці документи.

Аналіз наведених норм
права дає змогу дійти висновку, що
неподання ТТН та подорожніх листів в
сукупності з іншими доказами може
лягти в основу висновків про
недоведеність реальності
господарської операції, тоді як
відсутність останніх, за наявності
належно складених первинних
документів бухгалтерського обліку, не
може слугувати єдиною підставою для
визнання господарської операції
безтоварною.

Також суд апеляційної інстанції
зазначає, що складання видаткових
накладних з певними недоліками є лише
порушенням ведення бухгалтерського
обліку.

Крім того сертифікати якості
(походження) видаються безпосередньо
виробником товару (продукції) на
підтвердження відповідності продукції
певним нормативним вимогам і
стандартам якості. Такі документи не
можуть вважатися первинними в
розумінні Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та бути підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій.

Таким чином суд апеляційної інстанції
доходить висновку, що факт здійснення
ТОВ «Круг А» господарських операцій з
ТОВ «Промальянс ЛТД», ТОВ АПК
«Співдружність», ПП «Енергосталь», ТОВ
«Бізнеспром ТК», ПП «Пента», ТОВ ПГ
«Венга» підтверджується належними та
достатніми первинними документами
бухгалтерського обліку, що є підставою
для віднесення сум ПДВ, сплачених в
ціні товару, до податкового кредиту та
отримання бюджетного відшкодування.

Окрім того, податковим органом
належними та достатніми доказами не
доведена неможливість використання
ТОВ «Круг А» пакувальних матеріалів у
власній господарській діяльності. Не
спростовуються вказані обставини й
матеріалами справи.

Натомість в судовому засіданні
з'ясовано, що пакування товару за
дорученням керівника Товариства
здійснювалося, за потребою, штатними
працівниками позивача і полягало, в
більшості, у фасуванні продуктів
харчування, придбаних великоваговими
партіями, в меншу вагу, що, за висновком
суду апеляційної інстанції, не
потребує спеціальних потужностей та
спеціальних знань.

Враховуючи викладене
колегія суддів доходить висновків, що
судом першої інстанції не повно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи, що призвело до
неправильного вирішення справи, судом
при ухваленні постанови порушено норми
матеріального права, а тому вбачаються
підстави для скасування постанови та
ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 198,
202, 205, 207 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Круг А»
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 03
березня 2014 року в адміністративній
справі № 804/1392/14 - скасувати.

Позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Круг А»
задовольнити.

Визнати протиправними
та скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в Жовтневому
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № та
№ від 16 грудня 2013 року.

Постанова суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом 20 днів з дня
складання в повному обсязі.

Повний текст постанови складений
10 жовтня 2014 року.

Головуючий:
О.В. Головко

Суддя:
А.В. Суховаров

Суддя:
Н.А. Олефіренко