Справа № 826/14268/14
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 жовтня 2014 року 14:33
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Кобилянського К.М.,
за участі секретаря судового засідання
Голод А.С., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «ФМВ
«Фарфор-Фаянс»до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києвіпро скасування податкових
за участю представників
позивача: Філоненко С.В.
відповідача: Мартинчук А.В.
На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в
судовому засіданні 20.10.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ФМВ «Фарфор-Фаянс»
звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовною заявою до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві, в
якій просить скасувати податкові
Ухвалами Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19.09.2014 відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду в судовому засіданні
01.10.2014, яке в подальшому відкладалось з
метою отримання додаткових доказів для
вирішення спору по суті заявлених
позовних вимог.

Під час розгляду справи представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі та зазначив, що
не погоджується з висновками Акта
перевірки щодо порушення позивачем
відповідних положень Податкового
кодексу України, оскільки висновки
відповідача за наслідками проведеної
перевірки щодо порушень позивачем
положень Податкового кодексу України
при визначенні суми податкового
кредиту з податку на додану вартість та
витрат з податку на прибуток є хибними,
базуються виключно на суб'єктивних
припущеннях перевіряючих, які не мають
підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову
заперечував, при цьому посилаючись на
те, що під час проведення перевірки
встановлено господарські
взаємовідносини позивача з
підприємством, яке, на думку
податкового органу, має ознаки
фіктивності. А тому, правочини, що
укладені між позивачем та контрагентом
є такими, що не мали на меті настання
реальних наслідків, а у позивача
відсутнє законне право на віднесення
сум по спірним правовідносинам до
податкового кредиту з податку на
додану вартість та витрат з податку на
прибуток. За таких обставин, податковий
орган просив суд в задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Окружний адміністративний суд міста
Києва встановив наступне.

01 вересня 2014 відповідачем на підставі
акта перевірки № 1290/22-13/33501398 від 08.08.2014
прийнято наступні податкові
повідомлення-рішення:

- , яким позивачу за порушення п.п.
198.6, 200.1 Податкового кодексу України
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок на додану
вартість» всього в сумі 8 240 862 грн., в т.ч.
за основним платежем в сумі 5 493 905 грн.,
штрафними (фінансовими) санкціями в
сумі 2 746 957 грн.;

- , яким позивачу за порушення п.п.
138.2, 139.1.9 Податкового кодексу України
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок на прибуток»
всього в сумі 6 707 754 грн., в т.ч. за
основним платежем в сумі 5 366 033 грн.,
штрафними (фінансовими) санкціями в
сумі 1 341 508 грн.

Як вбачається з акта перевірки та
письмових заперечень відповідача,
збільшення грошового зобов'язання та
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій ґрунтується на
обставинах безтоварності
господарських взаємовідносин позивача
з

ТОВ «Торенія».

Суд погоджується в такими доводами
відповідача, враховуючи наступне.

03 вересня 2013 між позивачем (одержувач) і
ТОВ «Торенія» (фірма) укладено договір
поставки № 30912 (а.с. 5 Том І Додатків),
відповідно до умов я кого фірма надає
одержувачу товари народного
споживання згідно специфікації.

Розрахунок за поставлений товар
проводиться шляхом безготівкового
перерахунку на розрахунковий рахунок
фірми через 120 днів з моменту отримання
товару, або 100 % передоплати на р/р фірми,
або шляхом передачі простого векселя
за товар.

Одержувач зобов'язується отримати
товар згідно накладної або акта
прийому та надати відповідні
документи.

Якість, маркування, комплектність
товарів, що реалізуються, повинні
відповідати зразкам, які погоджені
сторонами або відповідати вимогам
фірм, які виробляють товар.

Одержувач має право включити до ціни
товару, поставленого згідно накладної
транспортні витрати. Доставка товару
проводиться по взаємній домовленості в
кожному окремому випадку.

На підтвердження факту поставки товару
позивачем до матеріалів справи надано
копії видаткових накладних (а.с. 7 - 144
Том І Додатків) та податкових накладних
(а.с. 145 - 245 Том І Додатків, а.с. 1 - 64 Том ІІ
Додатків).

Інших первинних бухгалтерських та
податкових документів на
підтвердження правомірності
формування спірних показників
податкової звітності позивачем до
матеріалів справи не надано,
незважаючи на те, що суд їх
витребовував.

Окрім того, позивач надав до матеріалів
справи копію витягу з книги обліку
довіреностей (а.с. 81 - 84 Том ІІ Додатків)
і копії витягів з КОРО із Z - звітами (а.с.
95 - 102 Том ІІ Додатків), не пояснивши при
цьому, яку з досліджуваних в рамках
даної справи обставин, можуть
підтвердити Z - звіти.

Суд відхиляє надані позивачем до
матеріалів копії документів, як
неналежні докази правомірності
формування показників податкової
звітності, з огляду на наступне.

Так, сам по собі документ під назвою
«видаткова накладна», навіть за умови
його складення у відповідності до
вимог ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні», не може бути
безумовним та виключно - достатнім
доказом фактичності вчинення
господарської операції, як то
постачання товару, адже обставина руху
товару між суб'єктами господарювання
тягне за собою наслідком внесення змін
до відповідних регістрів
бухгалтерського обліку, на підставі
яких власне і формуються в подальшому
відповідні показники податкової
звітності.

Тобто, в разі фактичного виконання
господарської операції у формі
поставки товару, вбачається за можливе
прийти до висновку про обов'язковість
причинно-наслідкового зв'язку між
оформленням видаткової накладної,
змінами в бухгалтерському обліку
підприємства на підставі такої
видаткової накладної та подальшим
відображенням матеріальних показників
господарської діяльності підприємства
в його (підприємства) податковій
звітності.

Наполягаючи на фактичності виконання
поставок товару з боку зазначеного
вище контрагента, позивач до
матеріалів справи не надає жодного
письмового доказу відображення
господарських операцій в
бухгалтерському обліку підприємства
станом на дати, зазначені в видаткових
накладних.

Представник позивача не зміг пояснити
суду, яким чином обліковувалось
надходження та подальший рух
придбаного товару виключно на підставі
видаткових накладних.

За таких обставин, надані до матеріалів
справи копії видаткових накладних
відхиляються судом як доказ поставки (в
т.ч. перевезення товару), адже за умови
відсутності доказів змін в
оборотних/необоротних активах
підприємства, дані документи не є
належними доказами правомірності
формування показників бухгалтерського
обліку в частині податкового кредиту і
витрат. До того ж, оскільки значну
частку оборотних активів на
підприємстві складають запаси, а
позивачем до матеріалів справи не
надано доказу обліку запасів
(придбаних товарів), надані позивачем
документи відхиляються судом як докази
повідомлених в них обставин поставки
товару.

Крім того, вирішуючи спір по суті
заявлених позовних вимог суд приймає
до уваги те, що відповідно до правової
позиці, викладеної в постанові
Верховного Суду України від 05.03.2012
(23740257), первинні документи підписані
від імені підприємств та організацій,
що зареєстровані у встановленому
порядку, особами, які заперечують свою
участь у створенні та діяльності цих
товариств, зокрема й у підписанні
будь-яких первинних документів, не
можна вважати належно оформленими та
підписаними повноважними особами
звітними документами, які посвідчують
факт придбання товарів, робіт чи
послуг, а тому віднесення відображених
у них сум ПДВ до податкового кредиту є
безпідставним.

Так, допитаний в якості свідка по
кримінальному провадженні директор

ТОВ «Торенія» ОСОБА_3 зазначив (а.с. 103 -
104 Том І), що при реєстрації
підприємства йому давали на підпис
якісь папери, ніби то це було необхідно
для якогось банку (зі слів ОСОБА_3.). Йому
не відома адреса підприємства, він не
підписував ніяких документів по оренді
приміщень. Зі слів ОСОБА_3, він не вчиняв
жодних дій по реєстрації підприємства
в органах державної влади та йому не
відомо, з якою метою створювалось ТОВ
«Торенія».

Крім того, будучи попередженим про
кримінальну відповідальність за дачу
завідомо неправдивих показань, ОСОБА_3
повідомив, що ніколи не працював на
зазначеному підприємстві, хто
здійснював ведення бухгалтерського і
податкового обліку ТОВ «Торенія» йому
не відомо.

Згідно із ч. 1 ст. 2442 Кодексу
адміністративного судочинства
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Враховуючи зазначені обставини, з
урахуванням правової позиції
Верховного Суду України 05.03.2012 (23740257),
суд приходить до висновку про те, що
надані до матеріалів справи позивачем
первинні бухгалтерські (видаткові
накладні) та податкові документи
(податкові накладні) не можна вважати
належно оформленими та підписаними
повноважними особами, які посвідчують
факт придбання товарів, а тому
віднесення відображених у них сум ПДВ
та витрат до податкового кредиту та
валових витрат є безпідставним.

До того ж, допитана в якості свідка по
даній справі директор позивача ОСОБА_4
стосовно фінансово господарських
взаємовідносин ТОВ «ФМВ «Фарфор-Фаянс»
з ТОВ «Торенія» змогла пояснити суду
лише формальні (шаблонні) обставини
договірних взаємовідносин вказаних
підприємств на рівні отримання оферти
про телефону від незнайомої особи (коли
вона знаходилась в магазині «Velleroy &
Bosch», їй зателефонувала незнайома особа
із ТОВ «Торенія»), постачання товару
транспортом контрагента та отримання
податкових і видаткових накладних
разом з товаром, що сприймається судом
як опосередкований доказ відсутності
реальних взаємовідносин ТОВ «ФМВ
«Фарфор-Фаянс» з ТОВ «Торенія». При
цьому, ОСОБА_4 не змогла пояснити суду,
яким чином очолюваний нею суб'єкт
господарювання, ніби-то маючи на меті
отримати прибуток від подальшої
реалізації придбаної у ТОВ «Торенія»
продукції, зміг витратити більш ніж 27
мільйонів гривень на придбання товару,
на який не має жодного сертифіката
якості або документу, що підтверджує
відповідність даного товару Правилам
реалізації нехарчової продукції. Крім
того, ОСОБА_4 зазначила, що її
товариство не є офіційним
дистриб'ютором продукції «Velleroy & Bosch».
Договір Франчайзингу з «Velleroy & Bosch» не
укладався.

За таких обставин, суд відзначає, що
наявність законодавчо визначених
документів для формування податкового
кредиту та витрат, зокрема, наявність
податкових та видаткових накладних,
виписаних платником податку, є
обов'язковою, але, не безумовною
підставою для визнання правомірності
формування платником податку
показників податкової звітності за
умови, якщо судом буде встановлено, що
відомості в таких документах не
відповідають дійсності, в тому числі,
коли господарські операції не мали
реального характеру через їх
безтоварність.

Суд відхиляє твердження позивача про
те, що наявність доказів оплати (а.с. 103 -
126 Том ІІ Додатків) є достатнім доказом
правомірності віднесення сум до
податкового кредиту та витрат, адже, як
зазначено вище, первинні бухгалтерські
та податкові документи є підставою для
змін в бухгалтерському та податковому
обліку підприємства, виключно за умови
фактичного вчинення господарської
операції.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
21.10.2008 за результатами розгляду скарги
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська у справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Євротрейд» до ДПІ
про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

Тобто, наявність самих лише обставин
укладання цивільно-правового договору,
формальних доказів про його виконання,
не є безумовним свідченням
правомірності здійснення змін у
податковому обліку такого платника
податку.

За таких обставин суд погоджується з
доводами податкового органу, що
позивачем безпідставно сформований
податковий кредит та витрати вказаний
період, що призвело до втрат дохідної
частини Державного бюджету України.

Аналогічна позиція також викладена в
постанові ВАСУ від 20.02.2013 по справі
№2а-4458/12/2670.

Під час розгляду справи суд
неодноразово звертав увагу позивача на
необхідність надання додаткових
доказів по справі, наприклад
сертифікатів якості на придбані
товари, однак окрім вищевказаних
видаткових та податкових накладних,
інших доказів позивачем надано не було.

Суд звертає увагу на приписи
Інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 № 1936/11/13-11, зі змісту якого
вбачається, що задля вжиття належних
заходів із метою встановлення обставин
реальності здійснення спірної
господарської операції суди повинні
витребувати у платника податків ті
докази, які не надані учасниками
справи, але які, на думку суду, можуть
підтвердити або спростувати доводи
податкового органу щодо наявності
порушень з боку платника податків.
Відповідні дії можуть бути вчинені
судом на підставі пункту 1 частини
другої статті 110, статті 114 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів. Якщо позивач без поважних
причин ухиляється від надання доказів
на вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

У відповідності до вищезазначених
приписів Інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 № 1936/11/13-11: «судам апеляційної
інстанції при вирішенні питання про
прийняття доказів, які не
досліджувалися судом першої інстанції,
варто враховувати приписи частини
другої статті 195 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Згідно з наведеною нормою, суд
апеляційної інстанції може дослідити
докази, які не досліджувалися у суді
першої інстанції, з власної ініціативи
або за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, якщо визнає
обґрунтованим ненадання їх до суду
першої інстанції або необґрунтованим
відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом
апеляційної інстанції доказів, які не
досліджувалися в суді першої
інстанції, апеляційний суд повинен
зазначити у своєму рішенні поважні
причини, з яких такі докази не могли
бути надані до суду першої інстанції.
Наведене стосується також і доказів,
які були витребувані судом першої
інстанції, але не були надані позивачем
або відповідачем.".

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У відповідності до положень частини 2
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов до висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та відповідно такими,
що не підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71,
160-163, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позову Товариства
з обмеженою відповідальністю «ФМВ
«Фарфор-Фаянс» відмовити повністю.

2. Стягнути з ТОВ «ФМВ
«Фарфор-Фаянс» () решту
суми судового збору у розмірі 4384,00 грн.
(чотири тисячі триста вісімдесят
чотири гривні 80 коп.) на розрахунковий
рахунок № 4007 до ГУ ДКСУ у місті
Києві, код 38004897, МФО 820019, код
класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленим статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
К.М.
Кобилянський