Справа № 826/15486/14
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 листопада 2014 року 11:01 год.
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі:
головуючого судді Шейко Т.І.,
за участю секретаря судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1до Генерального
прокурора Українипрозобов'язання
ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Генерального прокурора
України, в якому просив: « 1. Зобов'язати
Генерального прокурора України надати
відповіді на питання поставлені ОСОБА_1
в інформаційному запиті
зареєстрованому в приймальні громадян
за №24 від 22.09.2014 року. 2. Зобов'язати
Генерального прокурора України
винести постанову про порушення
адміністративного провадження за ст.
212-3 КУпАП за фактом ненадання
співробітником Генеральної
прокуратури Мацієвським О. ОСОБА_1
відповіді на питання поставлені в
інформаційному запиті від 22.09.2014 року
№24».
Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач 22 вересня 2014 року направив до
Генерального прокурора України
інформаційний запит, оформлений в
порядку Закону України «Про доступ до
публічної інформації», з проханням
надати інформацію згідно викладених у
запиті питань. 01 жовтня 2014 року позивач
отримав відповідь №06/1-4741-11 від 26
вересня 2014 року за підписом прокурора
Мацієвського О., в якій на жодне
запитання не було надано відповіді.
Тому, посилаючись на норми частини
першої статті 1, частини шостої статті
14, частини першої статті 23, частини
першої статті 24 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»,
статті 16 Закону України «Про засади
запобігання і протидії корупції»,
статті 212-3, 254, 255 Кодексу України про
адміністративні правопорушення,
статті 6, 24 Закону України «Про
прокуратуру», позивач звернувся до
суду із заявленими позовними вимогами.
У судовому засіданні позивач
підтримав позов та просив його
задовольнити у повному обсязі.
Відповідач позов не визнав.
Обгрунтовуючи заперечення проти
позову звертав увагу на те, що Закон
України «Про доступ до публічної
інформації» не поширюється на
відносини щодо отримання інформації
суб'єктами владних повноважень при
здійсненні ними своїх функцій, а також
на відносини у сфері звернень громадян,
які регулюються спеціальним законом. У
інформаційному запиті ОСОБА_1
висловлював незгоду із рішеннями та
діями працівників Генеральної
прокуратури України при розгляді заяви
про вчинення, на його думку,
неправомірних дій працівниками
прокуратури м. Києва та ставив питання,
що регулюються Кримінальним
процесуальним кодексом і вирішуються
відповідно до його положень, про що
позивачу було повідомлено листом від 26
вересня 2014 року №06/1-4741-11. Просив
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог повністю.
Заслухавши доводи та заперечення
сторін, дослідивши та оцінивши докази,
наявні у матеріалах справи, суд дійшов
висновку, що позов задоволенню не
підлягає з огляду на таке.
Згідно статті 3 Закону України «Про
прокуратуру» повноваження прокурорів,
організація, засади та порядок
діяльності прокуратури визначаються
Конституцією України, цим Законом,
іншими законодавчими актами.
Органи прокуратури у встановленому
порядку в межах своєї компетенції
вирішують питання, що випливають із
загальновизнаних норм міжнародного
права, а також укладених Україною
міждержавних договорів.
На виконання, зокрема, Закону України
«Про доступ до публічної інформації», з
метою реалізації права кожного на
доступ до публічної інформації, яка
створюється при виконанні службових
обов'язків працівниками Генеральної
прокуратури або перебуває у її
володінні, розроблена та затверджена
наказом Генерального прокурора
України від 10 травня 2011 року (із змінами
внесеними наказом Генерального
прокурора від 13 листопада 2013 року №98)
Інструкція про порядок забезпечення
доступу до публічної інформації у
Генеральній прокуратурі України.
Відповідно до п. 1.2 Інструкції, ця
Інструкція регламентує порядок
обов'язкового оприлюднення публічної
інформації, приймання, реєстрації і
розгляду запитів фізичних осіб,
об'єднань громадян без статусу
юридичної особи, надання інформації,
відстрочки та відмови у її наданні,
розгляду скарг на рішення, дії чи
бездіяльність працівників Генеральної
прокуратури з цих питань.
Дія Інструкції не поширюється на
відносини щодо отримання інформації
суб'єктами владних повноважень при
здійсненні ними своїх функцій, а також
на відносини у сфері звернень громадян,
які регулюються спеціальними законами.
Визначення поняття «публічна
інформація» наведено у статті 1 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації». Так, відповідно до частини
першої цієї статті публічна інформація
- це відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Публічна інформація є відкритою,
крім випадків, встановлених законом
(частина друга статті 1 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»).
Як зауважено в постанові Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 30 вересня 2013 року № 11 «Про практику
застосування адміністративними судами
положень Закону України від 13 січня 2011
року №2939-VI «Про доступ до публічної
інформації», за визначеним у статті 1
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» визначенням,
можна виокремити такі ознаки публічної
інформації: 1) готовий продукт
інформації, який отриманий або
створений лише в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством; 2) заздалегідь
відображена або задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація; 3) така інформація
знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень або інших
розпорядників публічної інформації; 4)
інформація не може бути публічною, якщо
створена суб'єктом владних повноважень
не під час виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків; 5)
інформація не може бути публічною, якщо
створена не суб'єктом владних
У разі відсутності перелічених
ознак в інформації, така інформація не
належить до публічної.
Визначальним для публічної
інформації є те, щоб вона була
заздалегідь готовим, зафіксованим
продуктом, отриманим або створеним
лише суб'єктом владних повноважень у
процесі виконання своїх обов'язків.
Тобто, Закон регулює відносини щодо
допуску до інформації, яка вже існує, і
не вимагає у відповідь на запит
створювати певну інформацію.
З аналізу положень Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
публічною інформацією в розумінні
цього Закону, є інформація, яка
становить суспільний (публічний)
інтерес, і доступ до якої
забезпечується, зокрема, оприлюдненням
такої інформації, іншим доведенням її
Частиною другою статті 2 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»
встановлено, що цей Закон не
поширюється на відносини щодо
отримання інформації суб'єктами
владних повноважень при здійсненні
ними своїх функцій, а також на
відносини у сфері звернень громадян,
які регулюються спеціальним законом.
Відповідно до статті 1 Закону України
«Про звернення громадян» громадяни
України мають право звернутися до
органів державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.
Законодавство України про
звернення громадян включає цей Закон
та інші акти законодавства, що
видаються відповідно до Конституції
України та цього Закону (стаття 2 Закону
України «Про звернення громадян»).
Згідно статті 3 Закону України
«Про звернення громадян», під
зверненнями громадян слід розуміти
викладені в письмовій або усній формі
пропозиції (зауваження), заяви
(клопотання) і скарги.
Зокрема, заява (клопотання) -
звернення громадян із проханням про
сприяння реалізації закріплених
Конституцією та чинним законодавством
їх прав та інтересів або повідомлення
про порушення чинного законодавства чи
недоліки в діяльності підприємств,
установ, організацій незалежно від
форм власності, народних депутатів
України, депутатів місцевих рад,
посадових осіб, а також висловлення
думки щодо поліпшення їх діяльності.
Клопотання - письмове звернення з
проханням про визнання за особою
відповідного статусу, прав чи свобод
З аналізу наведених положень
можливо дійти висновку, що особа в
реалізацію мети, визначеної в статтях 1,
3 Закону, вправі звернутися до вказаних
органів із своїми пропозиціями,
зауваженнями та скаргами.
Як вбачається із матеріалів
справи, на адресу Генерального
прокурора України через приймальню
громадян позивачем ОСОБА_1 було подано
інформаційний запит від 22 вересня 2014
року, в якому, позивач зазначав, що
отримав листа з ГСУ Генеральної
прокуратури України від 11 вересня 2014
року №06/1-4741 за підписом М.Суховій і,
посилаючись на статті 5 та 19 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», заявник просив надіслати
йому відповіді на такі питання: «…- де в
моїй заяві про вчинення кримінального
правопорушення дана посадова особа
уповноважена державою на виконання її
функцій знайшла слово «скарга»; - чому
вказана особа грубо нехтує ч. 1 ст. 214 КПК
України прикриваючи свою бездільність;
- з якого часу внутрівідомча інструкція
про порядок приймання, реєстрації та
розгляду заяв громадян має
верховенство над КПК України, ст. 19
Конституції України, ст. 6 Конвенції про
захист прав і основоположних свобод; -
яким органом на його думку має
здійснюватись кримінальне
провадження, щодо посадових осіб
Прокуратури м. Києва, варіанти
відповідей - прокуратурою Криму,
Прокуратурою Донецької області чи
Прокуратурою Луганської області; - чи
вважаєте ви, що бездіяльність М.
Суховій підтверджується ухвалою суду
від 03.09.2014 року…». До інформаційного
запиту заявник додав копію ухвали
Печерського районного суду м. Києва по
На звернення від 22 вересня 2014 року
Генеральною прокуратурою України
надана відповідь заявнику, викладена в
листі від 26 вересня 2014 року №06/1-4761-11 за
підписом старшого прокурора ГСУ
Генеральної прокуратури України
О.Мацієвського, в якій проінформовано
заявника, що Закон України «Про доступ
до публічної інформації» не
поширюється на відносини щодо
отримання інформації суб'єктами
владних повноважень при здійсненні
ними своїх функцій, а також на
відносини у сфері звернень громадян,
які регулюються спеціальним законом
та, зокрема, звернуто увагу на
регулювання відносин, в разі незгоди з
діями чи рішеннями слідчих органів чи
прокурорів у сфері розгляду заяв,
повідомлень про вчинені кримінальні
правопорушення, - Кримінальним
процесуальним кодексом України.
Зі змісту звернення позивача до
Генерального прокурора України,
останній дійшов певного висновку і
застосував той закон, який є найбільш
прийнятним у конкретному випадку.
Суд погоджується з відповідачем,
оскільки зі змісту звернення ОСОБА_1
від 22 вересня 2014 року вбачається, що
вказане звернення не відповідає
критеріям та вимогам, встановленим
Законом України «Про доступ до
публічної інформації», тобто не є
інформаційним запитом у розумінні
Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.
Інформація, а саме відповіді на
питання, які бажав отримати позивач від
Генерального прокурора України, не є
публічною інформацією в розумінні
Закону України «Про доступ до
публічної інформації», а відтак
порушеного права позивача на отримання
публічної інформації, яке б підлягало
судовому захисту, суд не вбачає.
Щодо іншої позовної вимоги -
зобов'язати Генерального прокурора
України винести постанову про
порушення адміністративного
провадження за ст. 212-3 КУпАП за фактом
ненадання співробітником Генеральної
прокуратури Мацієвським О. ОСОБА_1
відповіді на питання, поставлені в
інформаційному запиті від 22 вересня 2014
року №24, суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах, щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного
При цьому, адміністративні суди не
втручаються у дискрецію (вільний
розсуд) суб'єкта владних повноважень
поза межами перевірки за визначеними
частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання прав та вимог
законодавства, інакше було б порушено
принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - ключовим завданням якого
є здійснення правосуддя.
За своєю правовою природою, відповідно
до норм Закону України «Про
прокуратуру», повноваження
відповідача щодо застосування заходів
до своїх співробітників, є
дискреційними повноваженнями та
виключною компетенцією уповноваженої
особи - Генерального прокурора України.
З урахуванням всього вищевикладеного,
суд дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог, а
тому відмовляє у їх задоволенні в
Судові витрати, які підлягають
стягненню згідно з частиною другою
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України - відсутні.
Керуючись статтями 94, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції у порядку,
встановленому статтями 185 - 187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Шейко Т.І.