Справа № 819/779/14-а
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року

Справа № 6014/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Затолочного В.С.

суддів:
Каралюса В.М., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у місті Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Тернопільському районі
Тернопільської області Комунального
підприємства «Великоглибочецьке» до
Управління Пенсійного фонду України в
Тернопільському районі про визнання
протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство
«Великоглибочецьке» звернулось до
суду з адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Тернопільському районі про визнання
протиправними та скасування рішень
Управління Пенсійного фонду України в
Тернопільському районі про
застосування фінансових санкцій та
нарахування пені за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками страхових внесків, у
тому числі донарахованих
страхувальниками або органом
Пенсійного фонду, за №21 від 02.04.2014 року
та №23 від 04.04.2014 року.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014 року
позов задоволено повністю.

Відповідач, не погодившись із даною
постановою, оскаржив її в апеляційному
порядку, просить скасувати та винести
нову про відмову в позові. Посилається
на правомірність скасованих судом
рішень.

Сторони правом на участь у судовому
засіданні не скористалися, у зв'язку з
чим справа розглядалася в порядку
письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши та обговоривши матеріали
справи, суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції, правильно
встановив обставини справи, з яких
вбачається, що позивач, КП
«Великоглибочецьке» (код ЄДРПОУ - 33916197),
- зареєстрований як платник страхових
внесків в Управлінні Пенсійного фонду
України в Тернопільському районі
Тернопільської області, і відповідно, є
страхувальником в розумінні пункту 1
статті 14 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

08 квітня 2014 року позивачем отримано
рішення Управління ПФУ в
Тернопільському районі №21 від 02.04.2014
року, яким до КП «Великоглибочецьке»
застосовано фінансові санкції за
період з 20.10.2009 року до 03.04.2014 року на
загальну суму 31345,42 грн. (з них: штрафні
санкції - 1538,56грн., пеня - 29806,86 грн.), та
рішення №23 від 04.04.2014 року яким до КП
«Великоглибочецьке» застосовано
фінансові санкції за період з 20.08.2009
року до 31.03.2014 року на загальну суму
17742,51 грн. (з них: штрафні санкції - 1001,45
грн., пеня - 16741,06 грн.). Зазначені рішення
прийняті на підставі пункту 2 частини 9
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

За період до 1 січня 2011 року відносини,
що виникали між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, регулювалися
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058-IV. Зазначеним
Законом визначалися платники
страхових внесків, порядок їх
нарахування, обчислення та сплати
страхових внесків, стягнення
заборгованості за цими внесками.

Як вбачається з оскаржуваних рішень
УПФУ в Тернопільському районі, -
фінансові санкції були застосовані до
позивача на підставі пункту 2 частини 9
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» - в редакції, що діяла до
01.01.2011 року.

В даному випадку спірні
правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 року
№2464 та Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року №1058.

Порядок нарахування, обчислення та
сплати страхових внесків та стягнення
заборгованості по внескам
визначається виключно Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», з урахуванням
розділу VIII Прикінцевих та Перехідних
положень Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Статтею 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» дано визначення окремим
поняттям, зокрема:

- страхувальники - це роботодавці та
інші особи, які відповідно до цього
Закону сплачують страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування;

- страхові внески - кошти відрахувань на
соціальне страхування та збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, сплачені згідно із
законодавством, що діяло раніше; кошти,
сплачені на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
відповідно до цього Закону.

Страхові внески є цільовим
загальнообов'язковим платежем, який
справляється на всій території України
в порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 6 частини 2 статті 17 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» було
встановлено, що страхувальник, серед
іншого, зобов'язаний нараховувати,
обчислювати і сплачувати в установлені
строки та в повному обсязі страхові
внески.

Відповідно до частини 2 статті 106
зазначеного вище Закону, у редакції що
діяла до 01 січня 2011 року, суми страхових
внесків своєчасно не нараховані та/або
не сплачені страхувальниками у строки,
визначені статтею 20 цього Закону, в
тому числі обчислені територіальними
органами Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Частиною 8 статті 106 Закону України «Про
загальнообов`язкове державне пенсійне
страхування» (в редакції, що діяла до
01.01.2011 року) було встановлено, що на
недоїмку нараховується пеня з
розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати
за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 2 частини 9 статті 106 Закону
України «Про загальнообов`язкове
державне пенсійне страхування» (в
редакції, що діяла до 01.01.2011 року) було
встановлено, що за несплату
(неперерахування) або несвоєчасну
сплату (несвоєчасне перерахування)
страхувальниками страхових внесків, у
тому числі донарахованих
страхувальниками або територіальними
органами Пенсійного фонду,
накладається штраф у розмірі 10
відсотків своєчасно не сплачених сум.

Одночасно на суми своєчасно не
сплачених (не перерахованих) страхових
внесків і фінансових санкцій
нараховується пеня в розмірі 0,1
відсотка зазначених сум коштів,
розрахована за кожний день
прострочення платежу.

Разом із тим, з 01 січня 2011 року набрав
чинності Закон України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», і згідно з підпунктами
«е» та «й» підпункту 12 пункту 11 Розділу
VIII «Прикінцеві та перехідні положення»
вказаного Закону України до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
внесено зміни, а саме: статті 17 - 19,
частини першу - дев'яту статті 106 -
виключено.

Таким чином, наведене свідчить, що як
стаття 17, так і частина 2, частина 8 та
пункт 2 частини 9 статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
момент прийняття відповідачем спірних
(оскаржуваних) рішень - не діяли.

Аналіз наведених норм законодавства
дає підстави вважати, що органи
Пенсійного фонду України не вправі
виносити рішення про застосування
фінансових санкцій на підставі норми (в
даному випадку п.2 ч. 9 статті 106 Закону №
1058-IV), яка втратила чинність з 01 січня 2011
року і не діє є діючою з того часу.

Аналогічна позиція викладена в
рішеннях Верховного Суду України,
зокрема, у постановах від 20.11.2012 року за
№ 21-367а12, від 19.02.2013 року за № 21-432а12, від
04.06.2013 року за №21-170а13, - з приводу
застосування у подібних
правовідносинах норм матеріального
права, які регулюють питання щодо
можливості застосування органами
Пенсійного фонду України норм
законодавства, які втратили чинність з
01.01.2011 року (положень статті 106,
виключених з 01.01.2011 року із Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування») .

Таким чином, у відповідача були
відсутні повноваження на застосування
фінансових санкцій до позивача
штрафних санкцій на підставі пункту 2
частини 9 статті 106 Закону України «Про
загальнообов`язкове державне пенсійне
страхування».

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Із урахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції вважає, що
постанова суду першої інстанції є
законною, доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, при ухваленні
оскарженого судового рішення порушень
норм матеріального та процесуального
права ним допущено не було, а тому
підстави для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198 п. 1 ч. 1, 200, 205, 206
КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Тернопільському районі Тернопільської
області залишити без задоволення, а
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014 року
у справі № 819/779/14а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20-ти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
В.С.Затолочний

Судді
В.М.
Каралюс

З.М. Матковська