Справа № 804/15779/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 р. Справа № 804/15779/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.,
розглянувши у письмовому провадженні у
місті Дніпропетровську
адміністративну справу за позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо-комерційна
фірма "СПРИЯННЯ-Д, ЛТД" про стягнення
8690,11 грн., -

ВСТАНОВИВ:

29.09.2014р. Дніпропетровське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо-комерційна
фірма "СПРИЯННЯ-Д, ЛТД" та просить
стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 8687,50 грн. та пеню за порушення
термінів сплати
адміністративного-господарських
санкцій у розмірі 2,61 грн.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідач не
виконав нормативу щодо створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, встановлений ч. 1 ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» не
забезпечив працевлаштування інвалідів
у кількості - 1 особи та не сплатив
адміністративно-господарські санкції
за нездійснення працевлаштування
інвалідів у розмірі 8687,50 грн. Зазначена
сума адміністративно-господарських
санкцій своєчасно відповідачем не була
сплачена у зв'язку з чим була
нарахована пеня у сумі 2,61 грн.
Внаслідок несплати відповідачем
вищевказаних сум
адміністративно-господарських санкцій
та пені у відповідача утворилась
заборгованість у розмірі 8690,11 грн.
Несплата відповідачем цих
адміністративно-господарських санкцій
до Фонду завдає значної шкоди
державним інтересам, не дозволяє в
повній мірі створити інвалідам
необхідні умови, які дають можливість
вести повноцінний спосіб життя у
зв'язку з чим, позивач просить стягнути
зазначену суму боргу з відповідача у
судовому порядку.

Позивач в судове засідання не з'явився,
однак 16.10.2014р. надав до канцелярії суду
клопотання, в якому просить розглянути
справу без участі представника
позивача, при цьому позовні вимоги
підтримав (а.с.15).

Відповідач у судове засідання не
з`явився, про дату, час і місце розгляду
справи повідомлений належним чином у
відповідності до вимог ч.11 ст.35, ст.38
Кодексу адміністративного судочинства
України, що підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами (а.с. 12,14).

У відповідності до вимог ч. 11 ст.35
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі повернення поштового
відправлення із повісткою, яка не
вручена адресату з незалежних від суду
причин, вважається, що така повістка
вручена належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що особи, які беруть участь у
справі, зобов'язані під час провадження
у справі повідомляти суд про зміну
місця проживання (перебування,
знаходження), роботи, служби. У разі
неповідомлення про зміну адресу
повістки надсилається їм за останньою
адресою і вважається врученою.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Частиною 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи наведене, клопотання
позивача про розгляд справи без участі
його представника, належне
повідомлення відповідача про дату, час
і місце розгляду справи у
відповідності до вимог ч.11 ст. 35, ст. 38
Кодексу адміністративного судочинства
України, строки розгляду та вирішення
справи, встановлені ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає за можливе вирішити
спір за відсутності сторін, у порядку
письмового провадження, за наявними у
справі доказами відповідно до вимог ч.
4, ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Згідно до ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження) фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази у
сукупності з нормами чинного
законодавства України, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Відповідно до Положення про Фонд
соціального захисту інвалідів
затвердженого Наказом Міністерства
соціальної політики України 14.04.2011 № 129
Фонд соціального захисту інвалідів є
бюджетною установою, діяльність якої
спрямовується, координується та
контролюється Міністерством
соціальної політики України.

Основним завданням Фонду
соціального захисту інвалідів є
координація та контроль роботи
територіальних відділень Фонду
соціального захисту інвалідів, у тому
числі щодо збору сум
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання підприємствами,
установами, організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, які використовують
найману працю, нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів; обліку
зазначених сум
адміністративно-господарських санкцій
та пені і використання шляхом надання
фінансової допомоги, цільової позики,
дотацій на створення спеціальних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, забезпечення
функціонування всеукраїнських,
державних, міжрегіональних центрів
професійної реабілітації інвалідів і
державних центрів соціальної
реабілітації дітей-інвалідів,
фінансування заходів, спрямованих на
фізкультурно-спортивну реабілітацію
інвалідів, фінансування витрат на
професійну підготовку, підвищення
кваліфікації та перепідготовку
інвалідів та інші заходи, визначені
законом.

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» визначено, що
підприємства, установи і організації
за рахунок коштів Фонду соціального
захисту інвалідів або за рішенням
місцевої ради за рахунок власних
коштів, у разі необхідності, створюють
спеціальні робочі місця для
працевлаштування інвалідів,
здійснюючи для цього адаптацію
основного і додаткового обладнання,
технічного оснащення і пристосування
тощо з урахуванням обмежених
можливостей інваліда. Частинами 1
та 3 ст. 18 вищевказаного Закону
передбачено, що забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані:

-виділяти та створювати робочі місця
для працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації;

-забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством;

-надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів;

-звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Інвалідам, які не мають змоги працювати
на підприємствах, в установах,
організаціях, державна служба
зайнятості сприяє у працевлаштуванні з
умовою про виконання роботи вдома.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 27.12.2006р. № 1836 «Про
реалізацію статті 18-1 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» потреба у
створенні для безробітного інваліда
спеціального робочого місця та вимоги
до нього встановлюються
індивідуальною програмою реабілітації
інваліда.

Статтею 18-1 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» визначено, що інвалід, який не
досяг пенсійного віку, не працює, але
бажає працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний. Рішення про
визнання інваліда безробітним і взяття
його на облік для працевлаштування
приймається центром зайнятості за
місцем проживання інваліда на підставі
поданих ним рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів. Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.
Державна служба зайнятості може за
рахунок Фонду соціального захисту
інвалідів надавати дотацію
роботодавцям на створення спеціальних
робочих місць для інвалідів,
зареєстрованих у державній службі
зайнятості, а також проводити
професійну підготовку, підвищення
кваліфікації і перепідготовку цієї
категорії інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно до ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 вищезгаданого
Закону підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Порядок подання підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, звітів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів та
інформації, необхідної для організації
їх працевлаштування, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 31 січня 2007р. № 70, визначає процедуру
подання підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, які використовують
найману працю, в яких за основним
місцем роботи працює вісім і більше
осіб, звітів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів та інформації про наявність
вільних робочих місць (вакантних посад)
для працевлаштування інвалідів -
центру зайнятості. Частиною 1 пункту 2
Порядку встановлено, що звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів роботодавці подають
(надсилають рекомендованим листом)
щороку до 1 березня відділенням Фонду, в
яких вони зареєстровані, за формою,
затвердженою Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Відповідно до ч.4 ст. 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» та п.3.7 Інструкції
про заповнення форми № 10-ПІ (річна)
«Звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів»
відповідач самостійно у рядку 06 Звіту
відображає суму коштів
адміністративно-господарських
санкцій, яку повинен сплатити
самостійно у строк до 15 квітня року,
наступного за роком, в якому відбулося
порушення нормативу, встановленого ч.1
ст. 19 вказаного Закону.

Також, частиною 3 пункту 2 вказаною
Порядку передбачено, що інформацію про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для працевлаштування
інвалідів роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Так, судом встановлено, що на виконання
вищенаведених вимог Закону,
відповідачем протягом 2013 року до
Бабушкінського районного центру
зайнятості подавались звіти за формою
№3-ПН, затвердженої наказом
Міністерства соціальної політики
України №316 від 31.05.2013р. про наявність
вакансій у 2013 році та Інформація про
попит на робочу силу (вакансії), зі
змісту яких вбачається, що на
підприємстві відповідача було
створене 1 робоче місце для
працевлаштування інваліда, а також
розміщувались відомості про перелік
вакансій у інформаційних куточках та
секторі самостійного пошуку роботи,
однак жодна особа з обмеженою
працездатністю, яка перебувала на
обліку в Бабушкінському районному
центрі зайнятості не відповідала
вимогам роботодавця, у зв'язку з чим
направлення не видавались, що
підтверджується листом Бабушкінського
районного центру зайнятості м.
Дніпропетровська від 21.05.2014р. №640 (а.с.
17).

28.02.2014р. відповідачем було подано Звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2013 рік до
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів за формою № 10-ПІ 03-07/1848,
затвердженою наказом Мінпраці України
від 10.02.2007р. № 42, в якому відповідачем
самостійно зазначено про те, що на
підприємстві відповідача у 2013 році
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
становила 8 осіб, середньооблікова
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність - відсутня,
кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів - 1 особа, фонд оплати праці
штатних працівників - 139000 грн.,
середньорічна заробітна плата
штатного працівника - 17375 грн., сума
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування - 8687,5 (а.с.4).

Згідно наявного в матеріалах справи
розрахунку суми позову, складеного
посадовою особою позивача,
адміністративно-господарська санкція
за не зайняте робоче місце для
працевлаштування 1 інваліда складає
8687,5грн., а також пеня за несвоєчасну
сплату адміністративно-господарських
санкцій становить 2,61грн. (а.с.5).

З нарахуванням позивачем вказаних
адміністративно-господарських санкцій
та пені суд не погоджується та вважає
зазначений позов необґрунтованим з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.216 Господарського
кодексу України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно з ч.1 ст. 218 ГК України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення ( ч. 2 ст. 218 ГК України).

Тобто, з наведених норм чинного
законодавства України видно, що
відповідач несе господарсько-правову
відповідальність у вигляді
застосування до останнього
адміністративно-господарських санкцій
саме у разі вчинення правопорушення у
сфері господарювання, а невід'ємним
елементом правопорушення є наявність
вини відповідача та причинний зв'язок
між правопорушенням та його наслідками
у вигляді не працевлаштування
інвалідів і лише у разі, якщо
відповідачем не було вжито усіх
залежних заходів для недопущення
господарського правопорушення.

З наведених вище документів
убачається, що відповідач не вчиняв
правопорушення у сфері господарювання
щодо соціального захисту прав та
законних інтересів інвалідів, навпаки,
створив на підприємстві робоче місце
для працевлаштування інвалідів
протягом 2013р. у кількості 1 вакансії,
подавав звіти до центру зайнятості
щодо наявності вакантних місць для
інвалідів протягом 2013 року, що
підтверджується вищенаведеними
документами (а.с.17), а отже, суд
приходить до висновку про відсутність
вини відповідача у вчиненні ним
правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Позивач не надав суду жодних доказів
щодо наявності у діях відповідача вини
або відмови відповідачем інвалідам у
працевлаштуванні.

Навпаки, із наданої суду відповідачем
копії листа Бабушкінського районного
центру зайнятості м.Дніпропетровська
№ 640 від 21.05.2014р. вбачається, що особам з
обмеженою працездатністю, які
перебували на обліку у центрі
зайнятості було повідомлено про наявні
вакансії, однак жодна особа не
відповідала вимогам, висунутим
роботодавцем до претендентів на вільні
робочі місця, у зв'язку з чим,
направлення не видавались (а.с.17).

За таких обставин, позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
та пені за наведеним розрахунком є
безпідставними та такими, що
суперечить нормам чинного
законодавства України, оскільки вина у
вчиненні відповідачем правопорушення
щодо не створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів та не
зайняття робочих місць інвалідами у
ході судового розгляду справи не
встановлена, а відповідно до норм
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» на
відповідача покладено лише обов'язок
щодо виділення та створення робочих
місць для працевлаштування інвалідів.
Пошук та направлення інвалідів на
підприємство відповідача покладено на
державні органи центру зайнятості
відповідно до ст18-1 вказаного Закону.

Тобто, з наведених норм чинного
законодавства вбачається, що
відповідальність за працевлаштування
інвалідів несуть у рівній мірі як
органи державної служби зайнятості,
так і підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю.

Враховуючи відсутність вини
відповідача у вчиненні правопорушення
щодо не створення робочого місця для
працевлаштування інвалідів за
наявності 1 вакансії та не зайняття
робочого місця інвалідом у 2013 році у
адміністративного суду відсутні і
підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах, у яких позивачем є суб'єкт
владних повноважень, а відповідачем -
фізична чи юридична особа, судові
витрати з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2-10, 11, 12, 71, 86, 94,122, 160, 161, 162, 163,167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо-комерційна
фірма "СПРИЯННЯ-Д, ЛТД" про стягнення
8690,11грн.- відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови, або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до

вимог ст. 186 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя С.О. Конєва