Справа № 826/12026/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 листопада 2014 року письмове
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Арсірія Р.О., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу
За позовомОСОБА_1 до Реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м. Києві, Державного реєстратора
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві - Рябоконь
О.І.проскасування рішення, зобов'язати
вчинити дії ОСОБА_1 (надалі-позивач або
ОСОБА_1.) звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві
(надалі-відповідач-1 або РС ГУЮ у м.
Києві), Державного реєстратора
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві - Рябоконь
О.І. (надалі-відповідач-2 або державний
реєстратор), в якому просив суд:
1. визнати незаконним та
скасування рішення відповідача-2 про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень за № 14308275 від 09.07.2014 року;
2. зобов'язати відповідача-1
провести державну реєстрацію права
власності на нерухоме майно - гаражний
бокс АДРЕСА_1 за позивачем.
В обґрунтування заявлених позовних
вимог представник позивача зазначив,
що оскаржуване рішення відповідача-2 є
протиправним та таким, що підлягає
скасуванню, оскільки воно прийняте з
порушенням норм матеріального права, а
саме - Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» та, відповідно,
порушує права позивача як власника
гаражного АДРЕСА_1 (надалі-об'єкт
Представник відповідача-1 проти позову
заперечував та просив суд відмовити
позивачу у задоволенні заявлених ним
позовних вимог у повному обсязі,
наголошуючи на законності
оскаржуваного рішення відповідача-2 з
підстав того, що, по-перше, об'єкт
нерухомості не введено в експлуатацію;
по-друге, у поданих позивачем
документах містяться розбіжності по
даним об'єкта нерухомості, а також, у
технічному паспорті на об'єкт
нерухомості містяться відмітки про
відсутність в БТІ відповідних
дозвільних документів, що в сукупності
не дозволяють провести державну
реєстрацію права власності на нього за
Відповідач-2 також заперечував проти
позову та просив суд відмовити
позивачу у задоволенні заявлених ним
позовних вимог у повному обсязі,
наголошуючи на законності прийнятого
ним оскаржуваного рішення вимогам
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», виходячи з того,
що подані позивачем документи разом із
заявою про державну реєстрацію права
власності на об'єкт нерухомості не
дають змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
У зв'язку з неявкою у судове засідання
21.10.2014 року всіх осіб, які беруть участь
у справі, за клопотанням представника
позивача, суд перейшов до подальшого
розгляду справи у письмовому
провадженні на підставі наявних
матеріалів справи.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, судом встановлено
Як вбачається з матеріалів справи,
позивач 01.07.2014 року подав до
відповідача-1 заяву про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень на
об'єкт нерухомості, додавши до неї
наступні документи: довідку
Автогаражного кооперативу «Мрія-2» від
17.06.2014 року № 8; технічний паспорт на
об'єкт нерухомості від 10.04.2012 року;
копію паспорту та ідентифікаційного
Розглянувши подані позивачем, для
проведення державної реєстрації прав,
заяву та документи, відповідач-2
встановив, що подані документи не
відповідають вимогам законодавства,
зокрема, згідно ч.2 ст.5 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо
законодавством передбачено прийняття
в експлуатацію об'єкта нерухомого
майна, державна реєстрація прав на
такий об'єкт проводиться після
прийняття його в експлуатацію в
установленому законодавством порядку.
Також в технічному паспорті містяться
відмітки: «документи про відведення
земельної ділянки в БТІ не подані»,
«розпорядження про присвоєння
поштової адреси в БТІ не подано»,
«дозвільна документація на
будівництво в БТІ не подана». В наданій
довідці (про членство в кооперативі та
сплачений пай) № 8 від 17.06.2014 року, яку
видав Голова правління А.Є. Мельник
неможливо прочитати ідентифікаційний
код АГК «Мрія-2», у зв'язку з чим немає
можливості здійснити пошуки у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців на виконання
ч.2 ст.9 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень». Згідно довідки
№8 від 17.06.2014 року прописано, що
гаражний бокс НОМЕР_1 побудований 1998
році, а в технічному паспорті,
виготовленому KM БТІ та РПВ на OHM 10.04.2012
року зазначено рік збудування 1994 року.
Таким чином, подані документи не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
За наслідками розгляду заяви позивача
та доданих до неї документів,
відповідачем-2 було прийняте рішення
про відмову у державній реєстрації
прав та їх обтяжень № 14308275 від 09.07.2014
року, яким відмовлено у державній
реєстрації права власності на об'єкт
нерухомості за позивачем.
Позивач вважає таке рішення
відповідача-2 протиправним та таким, що
підлягає скасуванню, що і стало
підставою для звернення до
адміністративного суду з відповідним
Дослідивши та надавши оцінку наявним у
матеріалах справи письмовим доказам,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
необґрунтованість заявлених позовних
вимог виходячи з наступного.
Спірні правовідносини врегульовані,
зокрема, Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (далі-Закон) та
Порядком державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17.10.2013 року № 868
(далі-Порядок № 868).
Відповідно до ст.2 Закону, державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (далі - державна реєстрація прав) -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 3 Закону закріплено, що
державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав. Держава гарантує
достовірність зареєстрованих прав на
нерухоме майно та їх обтяжень.
Державна реєстрація прав є публічною,
проводиться органом державної
реєстрації прав, який зобов'язаний
надавати інформацію про зареєстровані
права та їх обтяження в порядку,
встановленому цим Законом. Державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в порядку черговості
Відповідно до п.2 ч.2 ст.9 Закону,
державний реєстратор, зокрема, приймає
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; 4) внесення записів до
Державного реєстру прав; 5) видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження (ч.1 ст.15 Закону).

Орган державної реєстрації прав,
державні реєстратори зобов'язані
надати до відома заявників інформацію
про необхідний перелік документів для
здійснення державної реєстрації прав
(ч.2 ст.15 Закону).

Перелік документів для здійснення
державної реєстрації прав
визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень
(ч.2 ст.15 Закону), а саме - у Порядку № 868.

Згідно ч.1 ст.19 Закону, державна
реєстрація прав проводиться на
підставі: 1) договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; 2)
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Членам житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого відповідного
кооперативу, які повністю внесли свої
пайові внески, при здійсненні
державної реєстрації прав на нерухоме
майно видається свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, що
підтверджує виникнення права
власності (п.2 ч.1 ст.19 Закону).

Згідно п.50 Порядку, у разі проведення
державної реєстрації права власності з
видачею свідоцтва на новозбудований
або реконструйований об'єкт нерухомого
майна, будівництво якого здійснювалося
із залученням коштів фізичних та
юридичних осіб, у результаті
діяльності житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу
заінтересованою особою є інвестор
(особа, що придбала майнові права), член
відповідного кооперативу.

Для проведення державної реєстрації
прав з видачею свідоцтва на
новозбудований або реконструйований
об'єкт нерухомого майна, будівництво
якого здійснювалося із залученням
коштів фізичних та юридичних осіб,
заявник подає, зокрема:

документ, що підтверджує набуття у
власність особою закріпленого за нею
об'єкта будівництва, передбачений
законодавством (інвестиційний договір,
договір про пайову участь, договір
купівлі-продажу майнових прав тощо);

технічний паспорт на об'єкт
інвестування (квартира, житлове,
нежитлове приміщення тощо);

документа, що відповідно до вимог
законодавства засвідчує прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта.

Слід зазначити, що за вимогами діючого
законодавства, документи, що
встановлюють виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і подаються для державної
реєстрації прав, повинні відповідати
вимогам, встановленим цим Законом та
іншими нормативно-правовими актами.

Аналіз переліку поданих позивачем, для
державної реєстрації права власності
на об'єкт нерухомості, документів,
свідчить, зокрема, про подання їх не в
повному обсязі, відповідно до
законодавчо визначеного переліку (не
подано документу про введення об'єкта
нерухомості в експлуатацію).

За правилами ч.2 ст.5 Закону, якщо
законодавством передбачено прийняття
в експлуатацію об'єкта нерухомого
майна, державна реєстрація прав на
такий об'єкт проводиться після
прийняття його в експлуатацію в
установленому законодавством порядку.

Крім того, в ході дослідження копій
поданих позивачем для державної
реєстрації права власності на об'єкт
нерухомості документів, зокрема,
довідки Автогаражного кооперативу
«Мрія-2» від 17.06.2014 року № 8 та
технічного паспорту на об'єкт
нерухомості від 10.04.2012 року, судом
встановлено, що вони дійсно містять
розбіжності в році побудови об'єкта
нерухомості, а також в технічному
паспорті дійсно містяться відмітки:
«документи про відведення земельної
ділянки в БТІ не подані»,
«розпорядження про присвоєння
поштової адреси в БТІ не подано»,
«дозвільна документація на
будівництво в БТІ не подана».

Більше того, в наданій довідці № 8 від
17.06.2014 року, яку видав Голова правління
А.Є. Мельник дійсно неможливо прочитати
ідентифікаційний код АГК «Мрія-2».

За результатом системного аналізу
викладених законодавчих норм та
обставин справи, суд погоджується з
доводами відповідача-2 про те, що подані
позивачем документи для проведення за
ним державної реєстрації права
власності на об'єкт нерухомості, не
дають змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують.

За змістом п.4 ч.1 ст.24 Закону, у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо, зокрема, подані документи не
відповідають вимогам, встановленим цим
Законом, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

За наявності підстав для відмови в
державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень (ч.2 ст.24 Закону).

Таким чином, суд дійшов висновку про
правомірність оскаржуваного рішення
відповідача-2 від 09.07.2014 року № 14308275 та,
відповідно, відсутність підстав для
його скасування.

При цьому, суд звертає увагу позивача
на те, що відмова в державній
реєстрації прав та їх обтяжень з
підстав того, крім іншого, що подані
документи не відповідають вимогам,
встановленим цим Законом, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують, не позбавляє заявника
права повторно звернутися із заявою за
умови усунення перешкод для державної
реєстрації прав та їх обтяжень (ч.3 ст.24
Закону).

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
відповідача-1 провести державну
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомості за позивачем, суд зазначає
наступне.

Статтею 2 Закону, зокрема, наведено
визначення терміну державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (далі - державна реєстрація прав),
а саме - це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону, державна
реєстрація прав є публічною,
проводиться органом державної
реєстрації прав, який зобов'язаний
надавати інформацію про зареєстровані
права та їх обтяження в порядку,
встановленому цим Законом. Державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в порядку черговості
надходження заяв.

Орган державної реєстрації прав, крім
іншого, проводить державну реєстрацію
прав та їх обтяжень або відмовляє у їх
реєстрації (п.1 ч.1 ст.8 Закону).

Відповідно до п.2 ч.2 ст.9 Закону,
державний реєстратор, зокрема, приймає
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Згідно ч.4 ст.9 Закону, державний
реєстратор самостійно приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Аналогічні положення закріплені в
Порядку № 868.

Таким чином, за своєю правовою
природою, повноваження відповідача
щодо прийняття рішення про державну
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомості (або відмову у реєстрації)
є його виключною компетенцією.

Згідно Рекомендацій Комітету
Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р.
на 316-й нараді, під дискреційними
повноваженнями слід розуміти
повноваження, які адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду,
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Суд також звертає увагу на положення
Постанови Вищого адміністративного
суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою
встановлено, що з огляду на положення
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо компетенції
адміністративного суду, останній не
може підміняти інший орган державної
влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які законодавством віднесені до
компетенції цього органу державної
влади.

Отже, адміністративний суд, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, виконуючи завдання
адміністративного судочинства щодо
перевірки відповідності їх прийняття
(вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, критеріям, не втручається та
не може втручатися у дискрецію (вільний
розсуд) суб'єкта владних повноважень
поза межами перевірки за названими
критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного
судочинства України свідчить про те, що
завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання прав та
вимог законодавства, інакше було б
порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень, оскільки ключовим його
завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, з огляду на зазначене, суд
дійшов висновку, що вимога позивача про
зобов'язання відповідача-1 провести
державну реєстрацію права власності на
об'єкт нерухомості за позивачем є,
фактично, формою втручання в
дискреційні повноваження відповідача-1
та виходить за межі завдань
адміністративного судочинства, отже
задоволенню не підлягає.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає заявлені позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачами, як суб'єктами владних
повноважень, належним чином виконаний
обов'язок щодо доказування з
урахуванням вимог встановлених ч.2 ст.19
Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Приймаючий до уваги викладене у
сукупності, керуючись вимогами ст.ст.
69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
Р.О. Арсірій