Справа № 820/16666/14
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 р.
м. Харків

Суддя Харківського окружного
адміністративного суду Бадюков Ю.В.
розглянувши у порядку письмового
провадження в приміщенні суду в м.
Харкові адміністративну справу за
позовом

ОСОБА_1

до Головного управління
Державної міграційної служби України у
Харківській області

про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Харківській області, в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просить суд скасувати рішення у
вигляді висновку УГІРФО ГУ МВС України
в Харківській області про скасування
посвідки на постійне проживання гр.
Соціалістичної республіки В'єтнам
ОСОБА_1 від 09.04.2010 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що
11.09.2014 р. позивач отримав в ГУ ДМС
України в Харківській області завірену
копію висновку УГІРФО ГУ МВС в
Харківській області від 09.04.2010 року про
скасування посвідки на постійне
проживання гр. Соціалістичної
республіки В'єтнам ОСОБА_1. Вказаний
висновок ґрунтується на відсутності у
справі про залишення на постійне
проживання в Україні відносно позивача
документу, що підтверджує навчання на
момент подачі заяви про документування
її посвідкою на постійне проживання в
Україні, а також є підстави вважати, що
перебування громадянки В'єтнаму на
території України є тимчасовим.
Позивач вважає висновок УГІРФО ГУ МВС в
Харківській області від 09.04.2010 року
протиправним та незаконним та таким, що
підлягає скасуванню у судовому
порядку.

Позивач в судове засідання не з'явився,
свого уповноваженого представника
також не направив. Про час, дату та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином у відповідності до
вимог ст. ст. 33, 35 КАС України. Через
канцелярію суду надав заяву про
розгляд справи за його відсутності.
Просив суд задовольнити вимоги
адміністративного позову.

Представник відповідача у судове
засідання також не з'явився. Про час,
дату та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином у
відповідності до вимог ст. ст. 33, 35 КАС
України. Проти задоволення вимог
позову заперечував з підстав та
мотивів, викладених у наданих до суду
письмових запереченнях. Просив слухати
справу без його участі.

Згідно п.10 ч.1 ст.3 КАС України розгляд і
вирішення адміністративної справи
здійснюється в порядку письмового
провадження без виклику осіб, які
беруть участь у справі, та проведення
судового засідання на основі наявних у
суду матеріалів.

Суд визнає можливим справу розглянути
без участі в судовому засіданні
представників сторін на підставі
наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо
немає перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Згідно вимог ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС
України під час судового розгляду
справи в судовому засіданні
забезпечується повне фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, крім випадків неявки в судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи у разі, якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження).

Розглянувши матеріали справи, вивчивши
доводи, дослідивши зібрані по справі
докази в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, суд виходить з таких
підстав та мотивів.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Судом встановлено, що позивач,
громадянка В’єтнаму ОСОБА_1, прибула до
України в 1994 році в м. Київ на навчання
до академії ім. Платона, де навчалася до
1998 року. Після закінчення навчання
залишилася проживати в Україні.

Як зазначено позивачем у позові та у
оскаржуваному висновку, керівництвом
ВГІРФО УМВС України в Харківській
області прийнято рішення щодо
документування позивача посвідкою на
постійне проживання, та відповідно
особа вважається такою, що має дозвіл
на імміграцію на підставі абз.4 п.4
Прикінцевих положень Закону України
"Про імміграцію". 05.09.2007 року на підставі
висновку від 10.10.2013 УГІРФО ГУ МВС
України у Харківській області видано
гр. В’єтнаму ОСОБА_1 посвідку на
постійне проживання в Україні
(терміном дії - безстроково).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач перебуває у шлюбі з гр. СРВ
ОСОБА_3, про що свідчить копія Свідоцтва
про шлюб (переклад з в'єтнамської мови
на українську) від 18.01.2001 року (а.с. 15), та
має двох дітей - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1
(Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1
від 06.06.2014 року, видане повторно
відділом Державної реєстрації актів
цивільного стану по м. Харкову
реєстраційної служби Харківського
міського управління юстиції), ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про народження
серії НОМЕР_1 від 06.06.2014 року, видане
міським відділом реєстрації актів
цивільного стану № 3 Харківського
обласного управління юстиції) (а.с. 16, 18).

Згідно листів ГУ МВС України в
Харківській області від 18.07.2012 року,
діти позивача згідно з прийнятим
рішенням ГУМВС України на підставі ч.3
ст. 8 Закону України "Про громадянство
України", набули громадянства України
та з 18.07.2012 є громадянами України (а.с. 17,
19).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач перебуває на податковому
обліку в ДПІ у Московському районі м.
Харкова як платник податків (єдиний
податок), та зареєстрований в якості
фізичної особи - підприємця виконавчим
комітетом Харківської міської ради від
14.10.2003, про що свідчить копія Свідоцтва
про державну реєстрацію фізичної особи
- підприємця серії НОМЕР_2 (а.с. 20, 21).

Також, в паспорті гр. В’єтнаму ОСОБА_1
міститься штамп з печаткою
відповідного органу «дозволено
постійне проживання в Україні» від
10.10.2003 року, що підтверджується копією
паспорту позивача Серії НОМЕР_3 (а.с. 14).

На даний час, як підтверджено
матеріалами справи, а саме наявним у
паспорті позивача штампом
уповноваженого органу від 13.09.2007, місце
проживання позивача є: АДРЕСА_1,
гуртожиток. Як зазначено у позові, за
вказаною адресою позивач проживає із
своєю сім'єю.

З матеріалів справи вбачається, що
09.04.2010 року управлінням ГІРФО ГУ МВС
України в Харківській області прийнято
рішення у формі висновку про
скасування посвідки на постійне
проживання гр. СРВ ОСОБА_1, щодо
скасування посвідки на постійне
проживання в Україні на ім'я ОСОБА_1,
визнання її недійсною та вилучення для
знищення в установленому порядку,
скасування реєстрації місця
проживання гр. СРВ ОСОБА_1, у
національному паспорті анулювати
штамп "дозволено постійне проживання в
Україні" (а.с. 9 - 10).

Вказане рішення (висновок) вмотивоване
тим, що у справі позивача про залишення
на постійне проживання в Україні
відносно гр. СРВ ОСОБА_1 відсутній
документ, що підтверджує навчання на
момент подачі заяви про документування
її посвідкою на постійне проживання в
Україні.

Суд зазначає, що матеріали справи не
містять доказів своєчасного
інформування відповідачем позивача
про оскаржуване рішення.

Як-то зазначено у оскаржуваному
рішенні та підтверджено матеріалами
справи, видача посвідки на постійне
проживання Позивачу здійснювалась
відповідно до абз.4 п.4 розділу V
"Прикінцеві положення" Закону України
"Про імміграцію", згідно з яким
вважаються такими, що мають дозвіл на
імміграцію в Україну іноземці та особи
без громадянства, які прибули в Україну
до 6 березня 1998 року за Угодою між
Урядом Соціалістичної Республіки
В'єтнам та Урядом СРСР про направлення
і прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємства і в організації СРСР від 2
квітня 1981 року, залишилися проживати в
Україні і звернулися протягом шести
місяців з дня набрання чинності цим
Законом із заявою про видачу їм
посвідки на постійне проживання в
Україні. Зазначені підстави для видачі
посвідки на постійне проживання були
самостійно визнані УДМС України в
Київській області та зазначені в
оскаржуваному рішенні. Під час видачі
посвідки на постійне проживання ВГІРФО
ГУ МВС України в Київській області
керувався зазначеними положеннями
Закону України "Про імміграцію",
будь-яких заперечень не висловлював,
таким чином визнав позивача таким, що
має дозвіл на імміграцію.

Як зазначалося судом раніше, у позивача
в паспорті міститься штамп з печаткою
відповідного органу «дозволено
постійне проживання в Україні» від
10.10.2003 року. 05.09.2007 року на підставі
висновку від 10.10.2013 УГІРФО ГУ МВС
України у Харківській області видано
гр. В’єтнаму ОСОБА_1 посвідку на
постійне проживання в Україні
(терміном дії - безстроково) з
зазначенням місця прописки: АДРЕСА_1,
гуртожиток. Під час реєстрації місця
проживання в Харківській області
будь-яких доказів стосовно наявності
претензій, додаткових вимог або
заперечень з боку Відповідача до
позивача, матеріали справи не містять.

Як підставу для скасування посвідки
відповідач зазначає відсутність у
справі про залишення на постійне
проживання в Україні відносно позивача
документу, що підтверджує навчання на
момент подачі заяви про документування
її посвідкою на постійне проживання в
Україні.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України
"Про імміграцію" посвідка на постійне
проживання - документ, що підтверджує
право іноземця чи особи без
громадянства на постійне проживання в
Україні.

Стаття 12 Закону України "Про
імміграцію" передбачає, що дозвіл на
імміграцію може бути скасовано
органом, який його видав, якщо: 1)
з'ясується, що його надано на підставі
свідомо неправдивих відомостей,
підроблених документів чи документів,
що втратили чинність; 2) іммігранта
засуджено в Україні до позбавлення
волі на строк більше одного року і
вирок суду набрав законної сили; 3) дії
іммігранта становлять загрозу
національній безпеці України,
громадському порядку в Україні; 4) це є
необхідним для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України; 5) іммігрант порушив
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства; 6) в
інших випадках, передбачених законами
України.

Вищевказані норми регулюють відносини,
які виникають між уповноваженим
органом та іноземцем при наданні
дозволу на імміграцію, та не
передбачають випадків скасування
посвідки на постійне проживання в
Україні.

При наданні посвідки на постійне
місце проживання в Україні позивачу
управління у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області керувалося п.4 Розділу V
"Прикінцеві положення" Закону України
"Про імміграцію", тобто проводило
перевірку підстав залишення на
постійне проживання на території
України позивача, підстав для відмови у
наданні дозволу на імміграцію не
виявило, та надало посвідки на постійне
місце проживання в Україні громадянці
В'єтнаму ОСОБА_1. Цією ж нормою Закону
відповідач - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, обґрунтовує
прийняття протилежного рішення -
висновку про скасування посвідки на
постійне проживання від 05.09.2007 року.

За цей період не виникало нових
обставин, які б тягли за собою
обґрунтування скасування дозволу на
імміграцію.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень", затвердженого Постановою КМ
України № 1983 від 26.12.2002р. (який діяв на
час прийняття оскаржуваного рішення),
дозвіл на імміграцію скасовується
органом, який його видав. Для
започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу, який приймав
рішення про надання такого дозволу.
Департамент, територіальні органи і
підрозділи всебічно вивчають у
місячний термін подання щодо
скасування дозволу на імміграцію,
запитують у разі потреби додаткову
інформацію в ініціатора подання, інших
органів виконавчої влади, юридичних і
фізичних осіб, а також запрошують для
надання пояснень іммігрантів, стосовно
яких розглядається це питання. На
підставі результату аналізу
інформації приймається відповідне
рішення. Про прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на
імміграцію надсилається протягом
тижня органом, що його прийняв, до
територіального підрозділу за місцем
проживання для вилучення посвідки на
постійне проживання в іммігранта та
вжиття заходів відповідно до статті 13
Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до вимог ст.12 Закону України
"Про імміграцію" підлягає скасуванню
дозвіл на імміграцію, а ст. 13 вказаного
Закону встановлює вилучення посвідки
на постійне місце проживання на
підставі скасування дозволу на
імміграцію.

Зі змісту оскаржуваного рішення
(висновку) УГІРФО ГУ МВС України в
Харківській області вбачається, що
останній застосував положення ст. 12
Закону України "Про імміграцію" як
ніби-то законну підставу для
скасування посвідки на постійне
проживання в Україні, тоді як вказана
норма передбачає скасування тільки
дозволу на імміграцію.

Позивачу не надавався дозвіл на
імміграцію в Україні, оскільки він
прибув до України в 1994 році, а Закон
України "Про імміграцію" прийнятий 07
червня 2001 року, передбачив набуття
дозволу на імміграцію позивача в силу
цього Закону без окремої дії чи рішення
суб'єкта владних повноважень. І
позивачу в силу дії цього Закону щодо
набуття права на дозвіл на імміграцію
надана посвідка на постійне місце
проживання в Україні без надання
дозволу на імміграцію.

Окрім того, згідно п.4 Розділу V
"Прикінцеві положення" Закону України
"Про імміграцію", особам, зазначеним у
пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка
на постійне проживання видається за
їхніми заявами або заявами їх законних
представників без оформлення дозволу
на імміграцію. На них поширюється
чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми
вбачається, що посвідка на постійне
проживання видається уповноваженим
органом за заявою, та не передбачає
оформлення дозволу на імміграцію. А
відтак, позивач не повинен був
отримувати дозволу на імміграцію.

Таким чином, посвідка позивачу
скасована без скасування дозволу на
імміграцію, оскільки дозвіл на
імміграцію Позивачу не надавався -
відсутній об'єкт скасування, як - то
передбачає ст. 12 Закону України "Про
імміграцію". А тому висновок УГІРФО ГУ
МВС України в Харківській області щодо
відсутності у позивача документу на
підтвердження навчання на момент
подачі заяви про документування її
посвідкою на постійне проживання як на
підставу для скасування посвідки на
постійне проживання в Україні не
відповідає вимогам ст. 12 та 13 Закону
України "Про імміграцію".

Висновок УГІРФО ГУ МВС України в
Харківській області про скасування
посвідки на постійне проживання
позивачу від 09.04.2010 року, прийнятий з
порушенням вимог ст. 2 КАС України, а
саме: на підставі та у спосіб, що не
передбачений законом, оскільки
застосована норма закону, що
передбачає скасування дозволу на
імміграцію, а означеним Відповідачем
скасована посвідка на постійне
проживання в Україні, тоді як дозвіл не
скасовувався та без урахування усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення позивач проживає на
території України з 1987 року і близько 20
років, наданням дозволу на постійне
проживання в Україні підтверджувалась
законність перебування іноземця в
Україні; без урахування принципу
пропорційності, тобто при прийнятті
рішення мало місце відсутність
досягнення розумного балансу між
публічними інтересами, на забезпечення
яких спрямоване рішення та дії, та
інтересами позивача - при видачі
посвідки на постійне проживання в
Україні УДМС України в Київській
області підтвердив правильність
надання позивачем необхідних
документів, доказів порушення закону
позивачем до видачі йому посвідки в
ході ревізії виданих документів УДМС
України в Київській області не добуто і
в оскаржуваному рішенні не зазначено;
без урахування права особи на участь у
процесі прийняття рішення та порушено
положення "Порядку провадження за
заявами про надання дозволу на
імміграцію і поданнями про його
скасування та виконання прийнятих
рішень", затвердженого Постановою КМ
України № 1983 від 26.12.2002р.

Як встановлено приписами ст. 19
Конституції України відповідач -
суб'єкт владних повноважень
зобов'язаний діяти тільки на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження. У справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Щодо строку звернення позивача до суду
за захистом порушених прав, свобод та
інтересів із позовом тільки 25.09.2014 року,
тоді як рішення, яке позивач просить
суд скасувати від 09.04.2010 року, суд
зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України, для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Матеріалами справи підтверджено,
вказане рішення (висновок) позивачу у
відповідь на його запит ГУ ДМС в
Харківській області поштою було
направлено тільки 11.09.2014 року, про що
свідчить копія листа ГУ ДМС в
Харківській області від 11.09.2014 р. №04/17076,
наявна в матеріалах справи (а.с. 11). А
відтак позивачем не пропущено строк
звернення до суду.

При зазначених обставинах, суд вважає
вимоги позивача правомірними та
такими, що ґрунтуються на положеннях
діючого законодавства, належним чином
обґрунтовані, підтверджені
матеріалами справи, а тому підлягають
задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 159, 160-164, 167, 186 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Харківській області про скасування
рішення - задовольнити.

Скасувати рішення, викладене у формі
висновку управління у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Головного Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області про скасування
посвідки на постійне проживання
громадянки Соціалістичної Республіки
В’єтнам ОСОБА_1 від 09.04.2010 р.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Бадюков Ю.В.