Справа № 2а-0370/22433/12
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року м.
Львів
Справа № 9104/148900/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

з участю секретаря - Андрушківа І.Я.,

представника відповідача - Клапчука
Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 27 серпня 2012
року по справі № 2а-2433/12/0370 за позовом
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України про скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, в якому
просив скасувати рішення відповідача
від 22 травня 2012 року № 106-12 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язати відповідача повторно
розглянути його заяву про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

В обґрунтування вимог позовної заяви
зазначав, що є громадянином
Афганістану, звідки в червні 2011 року
виїхав разом з сім'єю через побоювання
стати жертвою переслідування.
Стверджував, що у країні походження
працював водієм, а його дружина
супервайзером в компанії АСЕТ, яка
надавала жінкам в селах провінції
освітні послуги та безоплатно навчала
їх виготовляти вироби ручної роботи.
Його дружині погрожували з боку
талібів та звинувачували у тому, що всі
хто працює в організації переходять в
християнство, а згодом його жорстокого
побили, через що вони були змушені
виїхати з країни. Дружина з дітьми
отримали статус біженців в Австрії.
Вказані обставини, а також бажання
з'єднатись з сім'єю послужили підставою
для його звернення із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у чому
йому безпідставно було відмовлено.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 27 серпня 2012
року вказаний позов задоволено,
скасовано рішення відповідача від 22
травня 2012 року № 106-12 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язано відповідача повторно
розглянути заяву позивача про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою суду, відповідач подав
апеляційну скаргу, у якій, з посиланням
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить її скасувати та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позову повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
посиланням на те, що судом першої
інстанції не враховано, що у позивача
відсутні обґрунтовані обставини для
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Також зазначає,
що ситуація у країні походження не
відноситься до конвенційних ознак та
не є підставою для визнання позивача
біженцем.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги та просив її
задовольнити, посилаючись на викладені
в ній доводи.

Позивача в судове засідання не
з'явився, хоча його належним чином було
повідомлено про дату, час та місце
апеляційного розгляду, що відповідно
до частини 4 статті 196 КАС України
не перешкоджає розгляду справи у його
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
08 лютого 2012 року ОСОБА_1
звернувся до управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області з заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у якій
просив притулок в Україні з підстав
побоювання зазнати переслідування в
країні походження (Афганістан).

Згідно з висновком щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, від 10
травня 2012 року по справі № 02/12,
затвердженим начальником управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області, повідомлені
позивачем причини еміграції з
Афганістану, а саме переслідування
його дружини через роботу в
організації АСЕТ, де вона навчала жінок
району Шебурган навичкам пошиття
одягу, узбецької мови та мови дарі, не
можуть бути підставою для надання
позивачу статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту, з огляду
на те, що наведені ним обставини не
свідчать про його переслідування (чи
загрозу переслідувань) в країні
походження та громадянської
належності, що в свою чергу вказує на
відсутність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, а також відсутність
обґрунтованих загрози життю, безпеці
чи свободі через побоювання
застосування смертної кари або
виконання вироку про смертну кару чи
тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 22 травня 2012 року № 106-12
підтримано висновок управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області та відмовлено
ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що ситуація
в країні походження позивача
підтверджує побоювання останнього
стати жертвою переслідувань чи зазнати
жорстокого, нелюдського поводження,
відповідачем не в повній мірі
досліджено можливість переслідування
позивача зі сторони «угрупування
Талібану», на що звертає увагу і
керівництво УВКД ООН, а також не
враховано факту надання статусу
біженця дружині позивача та його дітям
в Австрії, що вказує на наявність
підстав для скасування оскаржуваного
рішення та зобов'язання відповідача
повторно розглянути заяву позивача про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
врахуванням висновків, викладених в
цьому рішенні суду.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» передбачено, що
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» особа, яка
потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1
статті 1 цього Закону, відсутні.

Аналіз норм Конвенції про статус
біженців 1951 року і Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
дає підстави для висновку, що для
надання статусу біженця є необхідним
наявність таких підстав: знаходження
особи за межами країни своєї
громадянської належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства -
за межами країни свого колишнього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме
расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Що ж до обґрунтованого побоювання
стати жертвою переслідувань, то воно є
ключовим у переліку критеріїв щодо
визнання особи біженцем. Судом першої
інстанції вірно зазначено, що цей
критерій складається із суб'єктивної
та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи побоювання, яке є
оціночним судженням та свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Саме під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем. Побоювання не обов'язково
повинно супроводжуватись стражданнями
особи від дій, які змусили її покинути
країну, воно може випливати не з
власного досвіду такої особи, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Аналіз ситуації у країні походження
при визначенні статусу біженця є
необхідним для висновку, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Також слід врахувати, що підпункт 2
пункту 1 статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що дії
повинні бути державними або
здійсненими державною владою. Зі
змісту пункту 65 Керівництва УВКБ ООН
випливає, що часто на практиці
переслідування є результатом
діяльності осіб, які не контролюються
органами державної влади і від яких
держава не в змозі захистити.

З огляду на викладене, заявник має
довести, що його подальше перебування у
країні походження або повернення до
неї реально загрожує його життю та
свободі і така ситуація склалася
внаслідок переслідування цієї особи за
ознакою раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.

Судом першої інстанції вірно взято до
уваги Методичні рекомендації УВКБ ООН
по оцінці потреб в міжнародному
захисті осіб з Афганістану, які шукають
притулку від 17 грудня 2010 року,
відповідно до яких в районах активних
дій повстанців чи зайнятих силами
Талібана/Хезб-і-Ісламі гуманітарним
працівникам загрожує небезпека нападу
цих груп у зв'язку з їх зв'язком з
центральною владою та міжнародним
співтовариством. Національний
персонал деяких агентств ООН чи
міжнародних і місцевих неурядових
організацій в Афганістані піддається
залякуванню, нападам, викраденню та
вбивствам від рук Талібана і інших
озброєних антиурядових груп, особливо
в районах активності цих груп. Жертвами
замахів стають також члени сімей
гуманітарних працівників, особливо,
якщо вони проживають в тих зонах, де
надається гуманітарна допомога.

Таким чином, підтверджуються
побоювання позивача стати жертвою
переслідування зі сторони
«угрупування Талібану» у зв'язку з
роботою його дружини супервайзером в
компанії АСЕТ, яка надавала жінкам в
селах провінції освітні послуги та
безоплатно навчала їх виготовляти
вироби ручної роботи, через що
звинувачувалась у переході в
християнство, а самого позивача
жорстокого побили.

Слід звернути увагу, що відповідач
проводячи співбесіди із позивачем
приділив невиправдано мало уваги
питанням ситуації в країні походження
заявника та дійсним причинам його
еміграції, зосередивши свою увагу на
важливих, але другорядних питаннях -
маршруті прибуття в Україну та
обставин перебування в Україні.

Суд апеляційної інстанції вважає за
необхідне також зазначити, що
вирішуючи питання щодо оформлення
документів позивача для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідачем не враховано його
особливе положення та можливу
відсутність в нього в силу тих чи інших
обставин можливості надати докази в
підтвердження своїх доводів. Ненадання
документального доказу усних
тверджень не повинно перешкоджати в
прийнятті заяви чи прийнятті
позитивного рішення щодо надання
статусу біженця, якщо такі твердження
співпадають із відомими фактами, та
загальна правдоподібність яких є
достатньою. Правдоподібність
встановлюється, якщо заявник подав
заяву, яка є логічно послідовною,
правдоподібною та не суперечить
загальновідомим фактам і, отже,
викликає довіру.

З огляду на викладене, рішення
відповідача від 22 травня 2012 року № 106-12
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту прийнято необґрунтовано, тобто
без урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення та
непропорційно, без дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення,
а тому таке судом першої інстанції
вірно скасоване.

За наведених обставин, суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують і не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, що відповідно до частини 1 статті
200 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення, а постанови суду - без
змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 27 серпня 2012
року по справі № 2а-2433/12/0370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі, шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлено 03
листопада 2014 року.