Справа № 826/10150/14
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Гарник К.Ю.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Бєлової Л.В.

Міщука М.С.

За участю секретаря:
Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 18 серпня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Державної виконавчої служби
України про визнання постанови
незаконною, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Державної виконавчої служби
України, просив визнати незаконною та
скасувати постанову про закінчення
виконавчого провадження ВП № 41614818 по
виконавчому листу 801/8720/13, виданому
Окружним адміністративним судом
Автономної Республіки Крим,
зобов'язати відповідача здійснити дії,
передбачені ст. ст. 28, 75, 89 Закону
України «Про виконавче провадження» по
виконанню виконавчого листа Окружного
адміністративного суду Автономної
республіки Крим від 09 грудня 2013 року №
801/8720/13-а та пункту 3 постанови про
відкриття виконавчого провадження №
41614818 від 21 січня 2014 року, зобов'язати
надати звіт про виконання рішення суду.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
18 серпня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
позивач - ОСОБА_3 звернувся з
апеляційною скаргою, просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нове рішення, яким
адміністративний позов задовольнити у
повному обсязі.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні суддю-доповідача, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
республіки Крим від 06 листопада 2013 року
у справі № 801/8720/13-а за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Державної
казначейської служби про визнання
бездіяльності незаконною та
зобов'язання здійснити передбачені
законодавством дії з виконання
постанови Київського районного суду
міста Сімферополя від 05 серпня 2010 року
по справі № 2-5655/2010 та постанови
Київського районного суду м.
Сімферополя від 11 вересня 2009 року по
справі № 2а-2107/2009 та виконання їх у
строк - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність
Державної казначейської служби
України щодо не вчинення дій,
направлених на безспірне списання
коштів на користь ОСОБА_3 на підставі
документів, направлених Головним
управлінням Державної казначейської
служби України в Автономній республіці
Крим листом від 18 липня 2013 року №
04.0-10.2/172-5499.

Зобов'язано Державну казначейську
службу України вчинити дії на
безспірне списання коштів на користь
ОСОБА_4 на підставі документів,
направлених Головним управлінням
Державної казначейської служби
України в Автономній республіці Крим
листом від 18 липня 2013 року № 04.0-10.2/172-5499.

09 грудня 2013 року Окружним
адміністративним судом Автономної
республіки Крим видано виконавчий лист
по даній адміністративній справі №
801/8720/13-а.

На підставі заяви позивача від 30 грудня
2013 року, Головним державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Каращук К.Л. 21 січня 2014 року винесено
постанову про відкриття виконавчого
листа ВП № 41614818.

Предметом даного виконавчого
провадження є зобов'язання Державної
казначейської служби України вчинити
дії, направлені на безспірне списання
коштів на користь ОСОБА_4 на підставі
документів, направлених Головним
управлінням Державної казначейської
служби України в Автономній республіці
Крим листом від 18 липня 2013 року №
04.0-10.2/172-5499.

Так, пунктом 2 постанови про відкриття
виконавчого провадження зобов'язано
боржника самостійно виконати рішення
суду у 7-денний строк з дня отримання
постанови.

У зв'язку з невиконанням боржником
рішення суду у строк, встановлений
державним виконавцем, 12 березня 2014 року
боржнику було направлено вимогу
державного виконавця № 41614818/5-8 про
виконання виконавчого листа № 801/8720/13-а,
Окружним адміністративним судом
Автономної республіки Крим виданого 09
грудня 2013 року.

14 квітня 2014 року Головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Каращук К.Л. винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49
Закону України «Про виконавче
провадження», у зв'язку з отриманням
листа Державної казначейської служби
від 10 квітня 2014 року № 5-08/3944-8683 про те,
що після виконання виконавчих
документів, які надішли раніше
виконавчих листів № 2-5655/2010 та № 2107/2009
Державною казначейською службою
України буде здійснено заходи щодо
перерахування коштів на користь
стягувача.

Не погоджуючись з вищевказаною
постановою про закриття виконавчого
провадження та вважаючи її
протиправною, позивач звернувся до
суду з даним позовом.

Так, приймаючи рішення відмову у
задоволенні позову суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
оскаржувана постанова прийнята на
підставах, у межах та у спосіб, що
передбачені Законом України «Про
виконавче провадженні».

Проте, колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 124 Конституції України,
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999 року №
606-XIV визначено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

В силу ч. 1 ст. 11 вищевказаного Закону,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 35 вищевказаного Закону,
за наявності обставин, що
перешкоджають провадженню виконавчих
дій, або у разі несвоєчасного
одержання сторонами документів
виконавчого провадження, внаслідок
чого вони були позбавлені можливості
скористатися правами, наданими їм цим
Законом, державний виконавець може
відкласти виконавчі дії за заявою
стягувача чи боржника або з власної
ініціативи на строк до десяти робочих
днів. Про відкладання провадження
виконавчих дій державний виконавець
виносить відповідну постанову, про що
повідомляє сторонам.

Статтею 36 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що
за наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, державний виконавець за
власною ініціативою чи за заявою
сторін, а також самі сторони мають
право звернутися до суду, який видав
виконавчий документ, із заявою про
відстрочку або розстрочку виконання, а
також про встановлення або зміну
способу і порядку виконання. Питання
про відстрочку або розстрочку
виконання, встановлення чи зміну
способу і порядку виконання
розглядається судом у встановлений
законом строк.

В силу ч. 8 п. 1 ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавче
провадження підлягає закінченню у разі
фактичного виконання в повному обсязі
рішення згідно з виконавчим
документом.

Згідно ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження», після
відкриття виконавчого провадження за
виконавчим документом, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії або
утриматися від їх вчинення, державний
виконавець перевіряє виконання
рішення не пізніше ніж на наступний
день після закінчення строку,
встановленого частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Як вбачається з матеріалів справи, 10
квітня 2014 року на адресу Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
надійшов лист Державної казначейської
служби № 5-08/3944-8683, в якому було вказано,
що на момент надходження виконавчих
документів по справах № 2-2655/2010 та
2а-2107/2009, а також станом на даний час, в
органах Казначейства знаходиться на
виконанні близько 19 000 судових рішень,
які надійшли раніше.

В листі також було зазначено про те, що
після виконання виконавчих документів,
які надійшли раніше, ніж виконавчі
листи № 2-5655/2010 та № 2а-2107/2009, Державною
казначейською службою буде здійснено
заходи щодо перерахування коштів,
відповідно до законодавства України.

Крім того, Державна казначейська
служба України повідомила про
відсутність повноважень виконувати
виконавчі листи поза чергою.

На підставі листа Державної
казначейської служби, 14 квітня 2014 року,
Головним державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Каращук К.Л. винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження на
підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України
«Про виконавче провадження», у зв'язку
з фактичним виконанням в повному
обсязі рішення згідно з виконавчим
документом.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що
лист Державної казначейської служби
від 10 квітня 2014 року № 5-08/3944-8683 не
підтверджує фактичне виконання
рішення суду у справі № 801/8720/13-а,
натомість воно лише містить інформацію
про те, що заходи щодо перерахування
коштів будуть здійснені.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів вважає, що державним виконавцем
не було здійснено усіх заходів,
необхідних для виконання рішення в
повному обсязі, у розумінні Закону
України «Про виконавче провадження».

Таким чином, на думку колегії суддів, у
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
були відсутні підстави для прийняття
постанови про закриття виконавчого
провадження саме на підставі п. 8 ч. 1 ст.
49 Закону України «Про виконавче
провадження», а тому вона прийнята
протиправно та підлягає скасуванню.

З приводу позовних вимог ОСОБА_3
зобов'язати відповідача здійснити дії,
передбачені ст. ст. 28, 75, 89 Закону
України «Про виконавче провадження» по
виконанню виконавчого листа Окружного
адміністративного суду Автономної
республіки Крим від 09 грудня 2013 року №
801/8720/13-а та пункту 3 постанови про
відкриття виконавчого провадження №
41614818 від 21 січня 2014 року, колегія суддів
зазначає наступне.

Під дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду, тобто коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин .

Так, здійснення дискреційних
повноважень може в деяких випадках
передбачати вибір між здійсненням
певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий в ході здійснення
дискреційних повноважень, підлягає
контролю відносно його законності з
боку суду або іншого незалежного
органу. Адміністративний суд,
перевіряючи рішення, дію чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 КАС
України критеріям, не втручається у
дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта
владних повноважень поза межами
перевірки за названими критеріями.
Завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Тобто, дискреційне повноваження це
таке повноваження, яке надає певний
ступінь свободи адміністративному
органу при прийнятті рішення, тобто,
коли у межах, які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3
про зобов'язання відповідача здійснити
дії, передбачені ст. ст. 28, 75, 89 Закону
України «Про виконавче провадження»
під час виконавчого провадження є
формою втручання в дискреційні
повноваження державного органу -
Державної виконавчої служби України, а
тому задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_3
зобов'язати відповідача надати звіт
про виконання рішення суду, колегія
суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 163 КАС України, постанова
складається з: 1) вступної частини; 2)
описової частини; 3) мотивувальної
частини; 4) резолютивної частини із
зазначенням, в тому числі,
встановленого судом строку для подання
суб'єктом владних повноважень -
відповідачем до суду звіту про
виконання постанови, якщо вона вимагає
вчинення певних дій (перебіг цього
строку починається з дня набрання
постановою законної сили або після
одержання її копії, якщо постанова
виконується негайно).

Відповідно до частини першої статті 267
КАС України, суд, який ухвалив судове
рішення в адміністративній справі, має
право зобов'язати суб'єкта владних
повноважень, не на користь якого
ухвалене судове рішення, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення. Стосовно
позовної вимоги позивача зобов'язати
відповідача подати звіт про виконання
рішення суду, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що встановлення
строку для подання суб'єктом владних
повноважень - відповідачем до суду
звіту про виконання постанови, якщо
вона вимагає вчинення певних дій, є
дискреційним повноваженням суду.

Оскільки дана постанова не вимагає від
Державної виконавчої служби України
вчинення певних дій, колегія суддів не
вбачає за можливе встановити для
суб'єкта владних повноважень -
відповідача строк для подання звіту
про виконання вказаної постанови.

Крім того, згідно п. 2 ч. 3 ст. 87 КАС
України, до витрат, пов'язаних з
розглядом справи, належать, у тому
числі, витрати сторін та їхніх
представників, що пов'язані із
прибуттям до суду.

Так, матеріали справи свідчать, що
ОСОБА_3 зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1.

Згідно наданих позивачем документів, а
саме: посадочних документів ДП «ГІОЦ
Укрзалізниці» на ім'я позивача №
Ж17-Е1-4 на суму 127,93 грн. та №
7Ц8-Е1-4 на суму 142,03 грн., квитанції
до прибуткового касового ордеру № 2041
від 05 листопада 2014 року, згідно якої,
від ОСОБА_3 було прийнято кошти у сумі
51,00 грн. за проживання у гуртожитку з 05
листопада 2014 року по 06 листопада 2014
року, розмір понесених позивачем
витрат, пов'язаних із прибуттям до суду,
складає 320, 96 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
на користь ОСОБА_3 з рахунків
Державного бюджету підлягають
стягненню витрати у розмірі 320 грн. 96
коп.

Аналізуючи обставини справи та норми
законодавства, колегія суддів вважає
помилковим висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 в частині
визнання протиправною та скасування
постанови Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України про закінчення
виконавчого провадження ВП № 41614818 від
14 квітня 2014 року по виконавчому листу
801/8720/13, виданому Окружним
адміністративним судом Автономної
Республіки Крим 09 грудня 2013 року, а тому
рішення суду підлягає скасуванню із
винесенням нового рішення про
задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи, викладені в
апеляційній скарзі, частково
спростовують висновки суду першої
інстанції та знайшли своє належне
підтвердження в суді апеляційної
інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають встановленим обставинам
по справі, допущені судом першої
інстанції порушення норм
матеріального права призвели до
неправильного вирішення справи, а тому
оскаржувана постанова підлягає
скасуванню з прийняттям нового
рішення про задоволення позову
частково..

Згідно ст. 202 КАС України, підставами
для скасування постанови або ухвали
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 202, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 18 серпня 2014 року
скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_3
задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України про закінчення
виконавчого провадження ВП № 41614818 від
14 квітня 2014 року по виконавчому листу
801/8720/13, виданому Окружним
адміністративним судом Автономної
Республіки Крим 09 грудня 2013 року.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (місце
реєстрації: АДРЕСА_1, адреса для
листування: АДРЕСА_2) витрати, пов'язані
з прибуттям до суду у розмірі 320 грн. 96
коп. (триста двадцять гривень
дев'яносто шість копійок) із Державного
бюджету України шляхом їх безспірного
списання з рахунку Державної
виконавчої служби України.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складення в повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.

Повний текст постанови виготовлено
10.11.2014 року.

Головуючий суддя

Вівдиченко Т.Р.

Судді:

Бєлова Л.В.

Міщук М.С.