Справа № 810/5788/14
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2014-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2014 року місто Київ
№ 810/5788/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Шевченко А.В., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця
ОСОБА_1доПереяслав-Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
провизнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, - В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(представник - ОСОБА_2) (далі - позивач,
ФОП ОСОБА_1.), звернулась до суду з
адміністративним позовом до
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області (з урахуванням
уточнення назви) (далі - відповідач,
податковий орган) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначила, що відповідач
дійшов неправомірних висновків, що у
період з вересня 2010 року по серпень 2011
року сума розрахункових операцій
позивача перевищила встановлений
законодавством розмір у 300000 гривень,
оскільки не було вирахувано із
загальної суми отриманого доходу
податок на додану вартість, як вказано
у пункті 181.1 статті 181 Податкового
кодексу України. Також позивачка
підставою для задоволення позовних
вимог визначила ту обставину, що період
перевірки охоплюється періодом з 01.01.2011
по 31.12.2013, а відповідач протиправно
досліджував дані щодо обсягів виручки
за період з вересня по грудень 2010 року.

Зазначила також, що відповідачем
безпідставно не було враховано, що за
жовтень 2010 року мало місце повернення
товару від покупців, а тому ці суми
повинні бути вирахувані із загальної
суми, отриманого доходу.

В призначений день та час у судове
засідання з'явився представник
позивачки, представник відповідача в
судове засідання не з'явився, про
причини неприбуття суд не повідомив.

Представник позивачки позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити.

Від відповідача до суду надійшли
заперечення на адміністративний позов,
в яких відповідач проти позовних вимог
заперечував в повному обсязі, розгляд
справи просив проводити без його
участі.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і
вирішення даної справи відсутня
потреба у заслуховуванні свідків чи
експертів, також немає інших перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні, зазначених у статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, тому суд протокольною ухвалою
від 30.10.2014 вирішив подальший розгляд
справи проводити в порядку письмового
провадження.

Розглянувши подані документи, судом
встановлено наступне.

У період з 31.03.2014 по 11.04.2014 було
проведено документальну планову
виїзну перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

За результатами перевірки 18.04.2014
складено Акт перевірки
№ 227/1700/НОМЕР_1 (далі - Акт
перевірки).

Перевіркою встановлено і в Акті
зафіксовані наступні порушення норм
податкового законодавства України:

підпункт 181.1 статті 181, пункту 183.2 статті
183 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість з серпня 2011 року по
грудень 2013 всього на суму 119731, 05
гривень.

За результатами перевірки
відповідачем було винесено податкове
повідомлення-рішення від 12.05.2014 №
НОМЕР_2 про донарахування податку на
додану вартість за основним платежем
119731, 05 гривень та штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 29932, 76
гривень.

Позивачка вважає таке рішення
протиправним і просить його скасувати,
що і є предметом розгляду даної
адміністративної справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами суд виходить з
наступного.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
зареєстрована в Баришівській районній
державній адміністрації Київської
області 01.03.2005 № 0000266, на
податковому обліку в Баришівському
відділенні Переяслав-Хмельницької
ОДПІ перебуває з 01.03.2005 № 00.

З 01.01.2011 по 31.12.2013 ФОП ОСОБА_1 проводила
діяльність на загальній системі
оподаткування.

У період перевірки ФОП ОСОБА_1 як
платник ПДВ не реєструвалась.

Згідно даних обліку у період з 01.01.2011 по
31.12.2013 ФОП ОСОБА_1 здійснювала такі види
господарської діяльності:

- роздрібна торгівля у
неспеціалізованих магазинах переважно
продуктами харчування, напоями та
тютюновими виробами (алкогольні,
тютюнові вироби, продукти харчування),
надання в оренду й експлуатацію
власного нерухомого майна.

З Акта перевірки вбачається, що при
перевірці первинних документів,
стрічок касових апаратів, звітів РРО,
книг обліку розрахункових операцій,
податкових декларацій про майновий
стан та доходи за період, що
перевіряється, було встановлено, що
загальна сума від здійснення операцій
з продажу товарів протягом вересня 2010
року по серпень 2011 року (останніх 12
календарних місяців) ФОП ОСОБА_1
сукупно перевищила 300000 гривень та
становила 313491, 5 гривень. Дане порушення
виникло в серпні 2011 року, тому
реєстраційна заява платника податку на
додану вартість повинна була бути
подана до 10.09.2013.

Обов'язок щодо нарахування та сплати
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість у ФОП ОСОБА_1 виник з
11.09.2011.

Таким чином, сума оподатковуваних
операцій з продажу товарів у вказаному
періоді перевищила 300000 гривень (без
урахування податку на додану вартість),
а тому позивачка повинна була
зареєструватися платником податку на
додану вартість з наступного
календарного місяця, що настав за
місяцем, в якому вперше досягнуто обсяг
оподатковуваних операцій, визначений
пунктом 181.1 статті 181 Податкового
кодексу України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 180.1
статті 180 Податкового кодексу України
для цілей оподаткування платником
податку є будь-яка особа, що
зареєстрована або підлягає реєстрації
як платник податку.

Пунктом 181.1 статті 181 Податкового
кодексу України встановлено, що у разі
якщо загальна сума від здійснення
операцій з постачання товарів/послуг,
що підлягають оподаткуванню згідно з
цим розділом, у тому числі з
використанням локальної або
глобальної комп'ютерної мережі,
нарахована (сплачена) такій особі
протягом останніх 12 календарних
місяців, сукупно перевищує 300000 гривень
(без урахування податку на додану
вартість), така особа зобов'язана
зареєструватися як платник податку в
органі державної податкової служби за
своїм місцезнаходженням (місцем
проживання) з дотриманням вимог,
передбачених статтею 183 цього Кодексу,
крім особи, яка є платником єдиного
податку.

Згідно з пунктами 183.4, 183.10 статті 183
Податкового кодексу України особи, що
переходять на загальну систему
оподаткування із спрощеної системи
оподаткування за умови, якщо такі особи
відповідають вимогам, визначеним
пунктом 181.1 статті 181 або пунктом 182.1
статті 182 цього Кодексу, що не
передбачає сплати податку, подають
реєстраційну заяву одночасно з
поданням заяви про відмову від
застосування спрощеної системи
оподаткування. Будь-яка особа, що
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник податку, вважається платником
податку з першого числа місяця, що
настає за місяцем, в якому досягнуто
обсягу оподатковуваних операцій,
визначеного у статті 181 цього Кодексу,
без права на віднесення сум податку до
податкового кредиту та отримання
бюджетного відшкодування до моменту
реєстрації платником податку на додану
вартість.

Відповідно до підпункту «а» пункту 185.1
статті 185 Податкового кодексу України
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з постачання
товарів, місце постачання яких
розташоване на митній території
України. відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно з підпунктом а» пункту 186.1
статті 186 Податкового кодексу України
місцем постачання товарів є фактичне
місцезнаходження товарів на момент їх
постачання (крім випадків,
передбачених у підпунктах «б» і «в»
цього пункту).

Відповідно до підпунктів «а», «б»
пункту 187.1 статті 187 Податкового
кодексу України датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; дата відвантаження товарів, а
в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового
кодексу України визначено, що у разі
якщо контролюючий орган самостійно
визначає суми податкового зобов'язання
платника податків на підставах,
визначених підпункту 54.3.2 пункту 54.3
статті 54 цього Кодексу, тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання.

Суд відхиляє доводи позивачки про те,
що при визначенні обсягу
оподатковуваних операцій з продажу
товарів необхідно було зменшувати цю
суму на розмір податку на додану
вартість, що був сплачений позивачкою
при придбанні товарів, з огляду на те,
що законодавство не встановлює такої
вимоги.

Крім того, згідно пунктом 181.1 статті 181
Податкового кодексу України для
визначення обсягу оподатковуваних
операцій враховуються лише суми від
здійснення операцій з постачання
товарів/послуг та результати
попереднього придбання платником
товарів не впливають у наступному на
порядок обрахування обсягу операцій за
пунктом 181.1 статті 181 Податкового
кодексу України.

Тим більше, суд вважає доводи позивачки
безпідставними в цій частині ще
виходячи з того, що «без урахування
податку на додану вартість» мається на
увазі без віднімання податку на додану
вартість, тобто із загальної суми
виручки не потрібно віднімати суму
податку на додану вартість, яка
міститься в ціні попередньо придбаного
товару.

Тобто, оскільки позивачка не була
платником податку на додану вартість,
не нараховувала його при продажу, і
отримувала гроші від покупців без
податку на додану вартість із суми
виручки податок на додану вартість не
віднімається.

Не сама виручка містить податок на
додану вартість, а у витратах позивачки
на придбання містяться суми податку на
додану вартість, попередньо сплачені
постачальнику.

Також суд не бере до увагу доводи
позивачки в частині неврахування
відповідачем під час проведення
перевірки пояснень від 26.11.2010 року, які
подавались до Баришівської ОДПІ у
зв'язку з поверненням товару.

Так, наявність цього листа
підтверджена відповідачем, однак суду
як з боку позивачки, так і з боку
відповідача не надано самі фіскальні
чеки, які б підтверджували факти
повернення товару.

Представник позивачки вказував, що
надати будь-які докази на
підтвердження вказаної обставини не
виявляється можливим враховуючи
давність такого повернення товару.

З самого листа взагалі не вбачається,
що такі фіскальні чеки долучались до
листа від 26.11.2010.

Суд також не бере до уваги доводи
свідка ОСОБА_3, яка у перевіряємий
період працювала бухгалтером у
позивачки, оскільки будь-якими іншими
доказами ці обставини не
підтверджуються.

Оцінюючи можливість самого факту
повернення товару, суд зазначає, що
представником позивачки надано суду
довідку від 20.07.2010 № 175 про те, що 14.07.2010
сталася пожежа в магазині по АДРЕСА_1, в
якій ФОП ОСОБА_1 здійснювала
торгівельну діяльність.

В результаті пожежі вогнем знищено:
касовий апарат «МІНІ 500-02 МЕ» на суму 1600
гривень, холодильник «Інтер - 800» ТМ
«Рогань» на суму 5000 гривень, 2
холодильники ТМ «Оболонь» - «Інтер-501»
№ 118 на суму 1462, 34 гривень та «Медіум
ШХВ/400» № 48297 на суму 3426, 75 гривень;
комплект меблів ТОВ «Олга» (2 столи, 2
зонта, 8 стільців); бухгалтерська
документація, морозильна камера ТМ
«Три ведмеді», товарно-матеріальні
цінності на суму 15 000 гривень.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3
надавала пояснення, що товар, мова про
який йде у листі від 26.11.2010 про
повернення товару, це побутова техніка.

Свідок пов'язувала факт пожежі, як
наслідок пошкодження товарів, що в
подальшому призвело до їх повернення
споживачами у зв'язку з їх неналежною
якістю.

Суд вважає, що такі показання свідка не
відповідають дійсності і не
підтверджуються будь-яким належним і
допустимим доказом.

Так, з наданих суду доказів і пояснень
вбачається, що позивачка здійснювала
роздрібну торгівлю у
неспеціалізованих магазинах переважно
продуктами харчування, напоями та
тютюновими виробами (алкогольні,
тютюнові вироби, продукти харчування),
надання в оренду й експлуатацію
власного нерухомого майна.

Будь-яких доказів, що позивачка
здійснювала у магазинах-закусочних та
кафе продаж побутової техніки суду не
надано.

У зв'язку з викладеним, суд дійшов
висновку, що факт повернення товару
відповідно до листа від 26.11.2010 не
підтверджується жодним доказом.

Тим більше, суд зауважує, що враховуючи
види господарської діяльності
позивача, підстав для повернення
товару (продуктів харчування,
алкогольних напоїв, тютюнових виробів)
в останньої не було, оскільки
неможливість повернення такого роду
товарів чітко передбачена
законодавством України (постанова
Кабінету Міністрів України від 19.03.1994
№ 172 «Про реалізацію окремих положень
Закону України «Про захист прав
споживачів»»; постанова Кабінету
Міністрів України від 30.07.1996 № 854 «Про
затвердження Правил роздрібної
торгівлі алкогольними напоями»; Наказ
Міністерства економіки та з питань
європейської інтеграції України від
24.07.2002 № 218 «Про затвердження Правил
роздрібної торгівлі тютюновими
виробами»).

Суд також дійшов висновку, що
перевіряючи мали право встановлювати
обсяг виручки позивачки починаючи з
вересня 2010 року, тобто поза межами
визначеного періоду перевірки з 01.01.2011
по 31.12.2013.

Так, законодавець у пункті 181.1 статті 181
Податкового кодексу України
застосовує саме поняття «останні 12
календарних місяців», а не «податковий
(звітний) період». Це означає, що при
визначенні суми виручки податковий
орган вправі використовувати дані
будь-яких останніх 12 календарних
місяців і не обов'язково в межах
звітного року, так і обмежуватися
періодом перевірки. На користь цього
висновку також свідчить те, що
звітування з податку на додану
вартість здійснюється по календарним
місяцям, а не по календарним рокам. Тому
в розглядуваному випадку відповідач
правомірно використав дані з вересня
2010 року по серпень 2011 року та
обґрунтовано встановив перевищення
підприємцем ліміту у розмірі 300 000,00
гривень.

Відповідно до пункту 102.1 статті 102
Податкового кодексу України,
контролюючий орган, крім випадків,
визначених пунктом 102.2 цієї статті, має
право самостійно визначити суму
грошових зобов'язань платника податків
у випадках, визначених цим Кодексом, не
пізніше закінчення 1095 дня, що настає за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації та/або
граничного строку сплати грошових
зобов'язань, нарахованих контролюючим
органом, а якщо така податкова
декларація була надана пізніше, - за
днем її фактичного подання.

Тобто суд зазначає, що податковим
законодавством встановлено обмеження
лише для визначення суми грошового
зобов'язання, будь-яких інших обмежень,
в тому числі і зачіпати попередні
періоди законодавством не встановлено.

Суд також зважає на те, що у висновках
до Акта перевірки перевіряючим
помилково зазначено, що заниження
податку на додану вартість встановлено
з серпня 2011 року, однак це не вплинуло
на загальну суму донарахування по
податку на додану вартість, оскільки
таке донарахування починається з
вересня 2011 року - строку коли позивач
повинен був зареєструватися платником
податку на додану вартість.

Судом встановлено, що при визначенні
відповідачем суми заниженого
позивачем податкового зобов'язання з
податку на дданувартість, об'єктом
оподаткування визначено вчинювані
позивачем операції з поставки (продажу)
товарів, за базу оподаткування взято
вартість товарів, обчислену на
підставі поданих позивачем щомісячних
звітів за формою № ЗВР-1 за період з
вересня 2011 року по грудень 2013 року, а
саме показник графи 4 (загальна сума
розрахунків за звітний місяць), а датою
виникнення у позивача податкових
зобов'язань визначено момент
оприбуткування у касі коштів, які
отримано від покупців за реалізовані
товари.

Як передбачено Інструкцією із
заповнення «Звіту про використання
реєстраторів розрахункових операцій
та книг обліку розрахункових операцій
(розрахункових книжок)» за формою №
ЗВР-1 (Додаток 2 до Порядку подання
звітності, пов'язаної із застосуванням
реєстраторів розрахункових операцій
або використанням розрахункових
книжок, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України № 614 від 01.12.2000, звіт за формою №
ЗВР-1 складається в розрізі всіх
реєстраторів розрахункових операцій,
що зареєстровані СГ, та в розрізі книг
обліку розрахункових операцій,
зареєстрованих на господарську
одиницю (депо, кондуктора, об'єкт
виїзної торгівлі), які
використовувались протягом звітного
місяця. У графах 4 - 6 записуються такі
суми розрахунків за звітний місяць: у
графі 4 - загальна сума проведених за
звітний місяць розрахункових операцій,
тобто сума коштів, яку отримано від
покупців за реалізовані товари (надані
послуги); у графі 5 - частина суми
розрахунків, зазначеної в графі 4, що
оподатковується ПДВ за ставкою 20
відсотків; у графі 6 - сума ПДВ,
обчислена виходячи із суми
розрахунків, зазначеної в графі 5.

Виходячи з зазначених у згаданих
звітах сум коштів, отриманих від
покупців за реалізовані товари (надані
послуги), зважаючи на те, що вчинювані
позивачем упродовж вересня 2011 року по
грудень 2013 року операції з поставки
покупцям товарів (послуг) є об'єктами
оподаткування, визначеними статті 185
Податкового кодексу України,
податковий орган обрахував податок за
цими операціями поставки за основною
ставкою 20 відсотків цілком правомірно
на загальну суму 119 731, 05 гривень та в
силу абзацу 1 пункту 123.1 статті 123
Податкового кодексу України
розрахував штрафну (фінансову) санкцію
у 25 % розмірі.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позивачка не довела суду
порушення своїх прав та інтересів з
боку відповідача і жодним доказом не
обґрунтувала не правомірність дій та
рішень відповідача.

Судом враховано при розв'язанні
відповідних спорів принцип офіційного
з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Судом було запропоновано
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Згідно з частиною першою статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Суд звертає увагу, що Акт перевірки є
носієм доказової бази під час розгляду
справ з приводу рішень податкових
органів.

Відповідно до статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі статтею 71 цього Кодексу кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім розгляду справ про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкту владних
повноважень.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Водночас, вказана норма не означає, що
будь-яке рішення відповідача - суб'єкта
владних повноважень підлягає
скасуванню.

Згідно з вищевикладеними нормами
права, позивач має право звернутись до
адміністративного суду з позовом лише
у разі, якщо він вважає, що рішення, дію
чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта
владних повноважень) порушено його
права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин.

При цьому, обставину дійсного
(фактичного) порушення відповідачем
прав, свобод чи інтересів має довести
належними та допустимими доказами саме
позивач.

Суд звертає увагу, що позивачка не
надала суду доказів, які б свідчили про
протиправність оскаржуваного
податкового повідомлення - рішення.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. Доказів понесення таких
витрат суду не надано.

Водночас, відповідно до частини
третьої статті 4 Закону України «Про
судовий збір», під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

Із матеріалів справи вбачається, що
розмір майнових вимог, заявлених
позивачкою, становить 149663, 81 гривень
та, відповідно, 2 відсотки від них
дорівнюють сумі у розмірі 2993, 28
гривень.

Позивачкою було сплачено 10 % від суми
2993, 28 гривень, як це передбачено
частиною третьою статті 4 Закону
України «Про судовий збір».

Враховуючи наведене та ту обставину, що
відповідно до платіжного доручення від
18.09.2014 позивачкою сплачено 299, 33 гривень,
суд дійшов висновку, що решта суми
судового збору у розмірі 2693, 95 гривень
підлягає стягненню з позивачки.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 128, 159
- 163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_1) до Державного бюджету
України судовий збір у розмірі 2693 (дві
тисячі шістсот дев'яносто три) гривні 95
копійок.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд.

Згідно з частиною другою статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
Шевченко А.В.