Справа № 826/3499/14
Суддя: Шостак О.О.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3499/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

28 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Шостака О.О.,

суддів:
Мамчура Я С

Желтобрюх І Л

при секретарі:
Лебедєвій Ю Б

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
Державної фінансової інспекції в м.
Києві на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
28.04.2014 року по справі за
адміністративним позовом Державної
фінансової інспекції в м. Києві до
державної установи «Інститут
геронтології ім. Д.Ф.Чеботарьова
Національної академії медичних наук
України», третє особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Національна
медична академія післядипломної
освіти імені П.Л.Шупика про
зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Державна фінансова інспекція в м.
Києві, звернулась до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
установи «Інститут геронтології ім.
Д.Ф. Чеботарьова Національної академії
медичних наук України, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
Національна медична академія
післядипломної освіти імені П. Л.
Шупика, про зобов'язання відповідача
виконати вимогу позивача від 29.10.2013 р.№
26-03-14-14/14429, а саме:

-стягнути з Національної медичної
академії післядипломної освіти ім. П.Л.
Шупика суму в розмірі 133 438 гривень 56
копійок, в тому числі, шляхом
проведення претензійно-позовної
роботи;
-
зобов»язати укласти договір оренди з
вищезазначеним навчальним закладом з
подальшим відшкодуванням витрат на
утримання за фактично займані площі.
Постановою Київського
окружного адміністративного суду від 28
квітня 2014 року в задоволені позову було
відмовлено повністю.
Не погоджуючись з
вищезазначеною постановою, позивач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Київського
окружного адміністративного суду від 28
квітня 2014 року та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позов. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Заслухавши суддю -доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
Державної фінансової інспекції в м.
Києві - залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 28.04.2014 року, виходячи з
наступного. Відповідно
до ст. 159 КАС України судове рішення
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повного і
всебічно з'ясованих обставин у
адміністративній справі,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як було встановлено судом
першої інстанції, позивачем була
проведена ревізія
фінансово-господарської діяльності
відповідача за період з 01.01.2011 року по
01.09.2013 року, за результатами якої
складено акт від 16.10.2013 р. №05-30/2175, яким
зафіксовані виявлені, під час
перевірки, порушення відповідачем
вимог фінансового законодавства
України.
У
вказаному акті ревізії зафіксовано, що
за період, що підлягав ревізії,
відповідно до укладених угод про
співпрацю (від 31.12.2009 №49/09/1214) в
приміщеннях відповідача (площею 179,20
кв.м.) розташована кафедра геронтології
Національної медичної академії
післядипломної освіти ім.П.Л. Шупика, що
підтверджується актом інвентаризації
від 06.09.2013 р. При цьому, документального
підтвердження щодо відповідного
дозволу Міністерства охорони здоров'я
України для розміщення кафедри терапії
і геріатрії Національної медичної
академії післядипломної освіти їм. П.Л.
Шупика не надано.

Крім того, ревізією повноти та
правильності нарахування комунальних
та експлуатаційних послуг встановлено,
що за період з 01.01.2011 р. по 01.09.2013 р. за
рахунок коштів відповідача
проводились витрати за спожиті
комунальні та експлуатаційні послуги
на утримання кафедри терапії і
геріатрії Національної медичної
академії післядипломної освіти ім.. П.Л.
Шупика (третьої особи), щодо спожитих
ними комунальних та експлуатаційних
послуг, які розрахунками до кошторису
бюджету установи не передбачались (не
планувались), головним розпорядником
коштів відповідні асигнування не
виділялись, внаслідок чого, за період з
01.01.2011 р. по 01.09.2013 р., за рахунок коштів
відповідача покрито витрати сторонніх
юридичних осіб на загальну суму 133438,56
грн. (в тому числі в 2011 році - 44317,04 грн.,
за 2012 рік - 56928,23 грн., за січень - серпень
2013 року - 32193,29 грн.), чим порушено п.2., п.20,
22, 46 Порядку складання, розгляду,
затвердження та основних вимог до
виконання кошторисів бюджетних
установ від 28.02.2002 р. № 228.

Внаслідок зазначеного порушення, у
«Звіті про надходження та використання
коштів загального фонду» (ф. № 2д) по
КПКВ 6561060 завищено касові та фактичні
видатки по КЕКВ 1160 в 2011 році - 44317,04 грн.,
в 2012 році - 56928,23 грн., по КЕКВ 2270 за
січень-серпень 2013 року на - 32193,29 грн.,
чим порушено ч.1 ст.3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п.1.2. Порядку
складання фінансової та бюджетної
звітності розпорядниками та
одержувачами бюджетних коштів від
05.01.2011р. № 2 та п.1.2 Порядку складання
фінансової звітності розпорядниками
та одержувачами бюджетних коштів від
24.01.2012 р. № 44.
У зв'язку з виявленими порушеннями,
позивач листом від 29.10.2013 р. № 26-05-14-14/14429
«Щодо усунення виявлених ревізією
порушень» звернувся до відповідача з
вимогою, зокрема:

-забезпечити стягнення з
Національної медичної академії
післядипломної освіти ім.. П.Л. Шупика
на суму 133438,56 грн., в тому числі шляхом
проведення претензійно позовної
роботи;
-
укласти договір оренди з
вищезазначеним навчальним закладом з
подальшим відшкодуванням витрат на
утримання за фактично займані площі.
Відповідач
листом від 27.11.2013 р. № 09/19-83 повідомив
позивача про те, що матеріали ревізії
розглянуто та підготовлено перелік
заходів по усуненню недоліків та
відшкодуванню збитків. При цьому
зазначаючи, що витрати за спожиті
комунальні та експлуатаційні послуги
третьою особою оплачувалися ним на
підставі угоди про співпрацю від 31.12.2009
р. № 49/09/1214, отже не можуть вважатися
зайвими витратами. Позивач вважає
його законні вимоги невиконаними, що і
стало підставою для звернення до
адміністративного суду з відповідним
позовом.
Окружний адміністративний суд м.
Києва прийшов до висновку про
необхідність відмовити в задоволенні
позову.
Колегія суддів
погоджується з даним висновком суду
першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до
п.10 ч.1 ст.10 Закону України «Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні»,
органу державного фінансового
контролю надається право, крім іншого,
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у
матеріалах справи письмовим доказам за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про необґрунтованість
апеляційної скарги виходячи з
наступного. Відповідно до ч.2
ст.6 Конституції України, органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.
Правові та організаційні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні визначає Закон
України «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні».
Відповідно до
ч.1 ст.1 Закону, здійснення державного
фінансового контролю забезпечує
центральний орган виконавчої влади,
уповноважений Президентом України на
реалізацію державної політики у сфері
державного фінансового контролю.
Таким органом є Державна
фінансова інспекція України, яка
реалізує свої повноваження через
територіальні органи, одним з яких є
позивач. Згідно
ч.2,3 ст.2 Закону, державний фінансовий
контроль забезпечується органом
державного фінансового контролю через
проведення державного фінансового
аудиту, перевірки державних закупівель
та інспектування.
Порядок проведення органом
державного фінансового контролю
державного фінансового аудиту,
інспектування та перевірок державних
закупівель установлюється Кабінетом
Міністрів України.
Інспектування
здійснюється органом державного
фінансового контролю у формі ревізії
та полягає у документальній і
фактичній перевірці певного комплексу
або окремих питань
фінансово-господарської діяльності
підконтрольної установи, яка повинна
забезпечувати виявлення наявних
фактів порушення законодавства,
встановлення винних у їх допущенні
посадових і матеріально
відповідальних осіб. Результати
ревізії викладаються в акті (ч.1 ст.4
Закону).

На підконтрольних установах, щодо яких
за відповідний період їх
фінансово-господарської діяльності
відповідно до цього Закону проведено
державний фінансовий аудит,
інспектування за ініціативою органу
державного фінансового контролю не
проводиться (ч.2 ст.4 Закону).
Статтею
10 Закону визначені права державного
фінансового контролю, до яких, зокрема,
відносяться:
1)
перевіряти в ході державного
фінансового контролю грошові та
бухгалтерські документи, звіти,
кошториси й інші документи, що
підтверджують надходження і
витрачання коштів та матеріальних
цінностей, документи щодо проведення
процедур державних закупівель,
проводити перевірки фактичної
наявності цінностей (коштів, цінних
паперів, сировини, матеріалів, готової
продукції, устаткування тощо);
7) пред'являти керівникам та
іншим особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства, вилучати в судовому
порядку до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства;
10)
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Зазначені
положення Закону кореспондуються з
приписами Порядку проведення
інспектування Державною фінансовою
інспекцією, її територіальними
органами, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 р.
№ 550. Таким чином, позивач
наділений відповідними повноваженнями
щодо проведення відповідних ревізій та
пред'явлення до виконання вимог щодо
усунення виявлених порушень
законодавства.
Однак, в
ході судового розгляду судом
встановлено наступне.
Згідно п.1.1. Положення про клінічний
заклад охорони здоров'я, затвердженого
наказом МОЗ України від 05.06.1997 р. № 174,
(надалі - Положення), клінічним є заклад
охорони здоров'я (далі - клінічний
заклад), який використовується для
розташування структурних наукових і
навчальних підрозділів (кафедри,
лабораторії тощо) вищих навчальних
закладів, які здійснюють підготовку
фахівців за спеціальностями галузей
знань «Медицина» та «Фармація» III, IV
рівнів акредитації, закладів
післядипломної освіти,
науково-дослідних установ з метою
забезпечення
лікувально-діагностичного процесу,
підготовки, перепідготовки і
підвищення кваліфікації медичних
кадрів та проведення і впровадження у
практику охорони здоров'я результатів
наукових досліджень, на договірній
основі.
Статус клінічного
закладу надається наказом Міністра
охорони здоров'я на підставі подання
ректора (директора) вищого навчального
закладу, який здійснює підготовку
фахівців за спеціальностями галузей
знань «Медицина» та «Фармація»
(закладу післядипломної освіти,
науково-дослідної установи) та органу
охорони здоров'я, якому
підпорядковується заклад охорони
здоров'я, при наявності необхідних
спеціалістів, достатнього рівня
матеріально-технічної бази і
необхідних приміщень та угоди між
ректором (директором) вищого
навчального закладу, який здійснює
підготовку фахівців за
спеціальностями галузей знань
«Медицина» та «Фармація» III, IV рівнів
акредитації (закладу післядипломної
освіти, науково-дослідної установи) і
керівником закладу охорони здоров'я,
яка встановлює форми взаємовідносин,
права, обов'язки, відповідальність
кожної із сторін.
Як
вбачається з матеріалів справи,
відповідачу, наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 05.07.2012 р. №
495, надано статус клінічного
лікувально-профілактичного закладу.
Одним з основних завдань відповідача,
згідно Статуту, є провадження
діяльності з медичної практики,
надання високоспеціалізованої
лікувально-діагностичної,
організаційної, методичної,
консультативної допомоги лікувальним
установам і населенню України на базі
клініки та поліклініки Інституту.
Пунктом 4.12. Статуту
відповідача передбачено, що він
самостійно планує свою діяльність і
визначає перспективи розвитку,
виходячи з основних напрямів розвитку
медичної науки, а також вільний у
виборі предмету договорів, визначенні
зобов'язань, будь-яких інших умов
господарських взаємовідносин, що не
суперечать чинному законодавству.
Відносини з іншими підприємствами,
організаціями та громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі відповідних
договорів. Таким чином,
отримавши статус клінічного закладу,
відповідач взяв на себе зобов'язання,
на договірній основі, використовувати
свої приміщення для розташування
структурних наукових і навчальних
підрозділів (кафедри, лабораторії та
ін.) вищих медичних навчальних закладів
III, IV рівнів акредитації, закладів
післядипломної освіти,
науково-дослідних інститутів і
спільній роботи із забезпечення
лікувально-діагностичного процесу,
підготовки, перепідготовки і
підвищення кваліфікації медичних
кадрів та проведення і впровадження в
практику медичних наукових досліджень.
Враховуючи
вищевикладене, як встановлено з
матеріалів адміністративної справи,
між відповідачем та третьою особою
31.12.2009 р. укладена угода про співпрацю №
49/09/1214, за умовами якої, сторони
домовилися про розташування кафедри
терапії і геріатрії та Державного
навчально-медичного геріатричного
центру на базі лікувального
закладу.При цьому, Національна медична
академія післядипломної освіти імені
П. Л. Шупика акредитована за ІV рівнем з
напрямів «медицина» та «фармація»,
отже колегія суддів вважає правомірним
укладення між відповідачем та третьою
особою відповідної угоди про
співпрацю.
Пунктом 1.1.
угоди про співпрацю від 31.12.2009 р. №
49/09/1214 передбачено, що сторони
приймають на себе взаємні обов'язки по
спільній організації, удосконаленню
медичної допомоги, ефективному
використанню матеріальних, кадрових,
фінансових ресурсів, наукового
потенціалу, які спрямовані на
поліпшення здоров'я населення міста.
Згідно п.1.2. зазначеної угоди, робота
по наданню медичної допомоги населенню
та по підготовці, перепідготовці та
підвищенню кваліфікації фахівців
здійснюється на площах лікувального
закладу.
При цьому, пп.2.1.2 угоди
передбачено, що витрати, пов'язані з
утриманням приміщень, закріплених за
НМАПО здійснювати за рахунок коштів
лікувального закладу. Такі умови
договору кореспондуються з нормами
п.1.5. Положення, яким визначено, що
витрати по забезпеченню
навчально-виховного та
науково-дослідного процесів
здійснюються за рахунок коштів на
утримання відповідного вищого
навчального закладу, який здійснює
підготовку фахівців за
спеціальностями галузей знань
«Медицина» та «Фармація» III, IV рівнів
акредитації (закладу післядипломної
освіти, науково-дослідної установи), а
витрати, пов'язані з утриманням
матеріально-технічної бази - за рахунок
коштів закладу охорони здоров'я.
Також,
пп.2.1.3. вказаної вище угоди закріплений
обов'язок відповідача створити належні
умови для проведення консультативної,
лікувально-профілактичної,
навчально-виховної та
науково-дослідної роботи
співробітниками кафедри та ДНМГЦ
спільно з лікарями лікувального
закладу.
Таким чином,
враховуючи норми Положення, предметом
угоди про співпрацю між Інститутом та
академією є взаємні обов'язки по
спільній організації, удосконаленню
медичної допомоги, ефективному
використанню матеріальних, кадрових,
фінансових ресурсів, наукового
потенціалу, які спрямовані на
поліпшення здоров'я населення.
При цьому, відшкодування жодною із
сторін витрат, понесених іншою
стороною під час співпраці, як і інших
розрахунків, а ні Положенням, а ні
відповідною угодою про співпрацю, не
передбачено.

Відповідно до ст.1130 Цивільного кодексу
України та ч.4. ст.176 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання мають право разом
здійснювати господарську діяльність
для досягнення спільної мети, без
утворення єдиного суб'єкта
господарювання на умовах, визначених
договором про спільну діяльність.
Згідно ч.2 ст.1131
Цивільного кодексу України, умови
договору про спільну діяльність,
покриття витрат та збитки учасників, їх
участь в результатах спільних дій та
інші умови визначаються за
домовленістю сторін, якщо інше не
встановлено законом про окремі види
спільної діяльності.
Таким
чином, системний аналіз вищенаведених
правових норм дає підстави колегії
суддів стверджувати, що норми ст.1130, ч.2
ст.1131 Цивільного кодексу України та ч.2
ст.176 Господарського кодексу України
дозволяють розглядати правовідносини,
що виникли між сторонами (відповідачем
та третьою особою) не як орендні, а як
такі, що ґрунтуються на співпраці з
ціллю досягнення спільної мети, в
даному випадку, саме: всебічної
підготовки медичних фахівців, надання
кваліфікованої медичної допомоги,
проведення наукових досліджень, що є
особливістю медичної практики.
Отже, на підставі угоди про
співпрацю № 49/09/1214 від 31.12.2009 р. між
відповідачем та третьою особою виникли
правовідносини, пов'язані зі спільною
діяльністю з організації
навчально-наукового та
лікувально-діагностичного процесів, а
не правовідносини з утримання кафедри
академії та користування нерухомим
майном і комунальними послугами, як
стверджується в акті ревізії позивача.
При цьому,колегія
суддів приходить до висновку, що
розмежування витрат по забезпеченню
навчально-виховного та
науково-дослідного процесів за рахунок
коштів третьої особи і витрат з
утримання матеріально-технічної бази
за рахунок коштів відповідача є
внеском кожної сторони у спільну
діяльність і не суперечить чинному
законодавству, а навпаки, з огляду на
вищезазначене, відповідає йому. Більше
того, як вже зазначалося, таке
розмежування витрат чітко закріплене
п.1.5. Положення.
Вищезазначене свідчить про
помилковість висновків позивача,
зафіксованих в акті ревізії
фінансово-господарської діяльності
відповідача від 16.10.2013 р. №05-30/2175,
покладених в основу вимоги від 29.10.2013 р.
№ 26-05-14-14/14429 «Щодо усунення виявлених
ревізією порушень».
Колегія
суддів вважає за необхідне зазначити,
що акт ревізії фінансово-господарської
діяльності відповідача від 16.10.2013 р.
№05-30/2175 не визначений діючим
законодавством, як безумовний доказ
господарського чи цивільно-правового
правопорушення, оскільки ревізії не
встановлює факту зобов'язання третьої
особи сплачувати комунальні послуги за
відповідною угодою про співпрацю,
укладеною між відповідачем та третьою
особою.
Вимога позивача про
зобов'язання відповідача укласти
договір оренди з третьою особою з
подальшим відшкодуванням витрат на
утримання за фактично займані площі,
взагалі, по своїй суті, суперечить
нормам цивільного та господарського
законодавства України та може
розцінюватися як дискримінація
суб'єкта господарювання.
Так, згідно ч.1 ст.202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. При цьому,
частиною 3 ст.203 Цивільного кодексу
України закріплено, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч.4 ст.179
Господарського кодексу України, при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству. Тобто,
обов'язковою умовою укладання
правомірного правочину
(господарського договору) є вільне
волевиявлення його учасників на його
укладання.

Відповідно до ч.1 ст.31 Господарського
кодексу України, дискримінацією
суб'єктів господарювання органами
влади у цьому Кодексі визнається,
зокрема, примушування суб'єктів
господарювання до пріоритетного
укладання договорів, першочергової
реалізації товарів певним споживачам
або до вступу в господарські
організації та інші об'єднання.
Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
належну оцінку дослідженим доказам та
прийнято законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права.
В зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу
Державної фінансової інспекції в м.
Києві - залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 28 квітня 2014року - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167,195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

В задоволені апеляційної скарги
Державної фінансової інспекції в м.
Києві - відмовити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 28 квітня 2014року без
змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до вимог ч.2 ст. 212 КАС
України та може бути оскаржена в
двадцятиденний термін шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.О. Шостак

Судді
І.Л. Желтобрюх

Я.С. Мамчур

.

Головуючий суддя
Шостак О.О.

Судді:
Желтобрюх І.Л.

Мамчур Я.С