Справа № 825/2499/13-а
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року м.
Київ К/800/65220/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
суддіБорисенко І.В.суддів Кошіля
В.В. Моторного О.А.,розглянувши у
попередньому судовому
засіданнікасаційну скаргуДержавної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській областіна постанову та
ухвалуЧернігівського окружного
адміністративного суду від 11.07.2013
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.11.2013у
справі № 825/2499/13-аза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю
«Едланд-М»доДержавної податкової
інспекції у м. Чернігові Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
областіпровизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень ,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЕДЛАНД-М» до
Чернігівського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м.Чернігові
Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 19
червня 2013 року за № та №.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 11.07.2013,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19.11.2013, позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, відповідач
подав касаційну скаргу, в якій просить
їх скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог позивача у повному обсязі,
оскільки вважає, що постанову суду
першої та ухвалу суду апеляційної
інстанції було прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

У письмовому запереченні на касаційну
скаргу позивач, посилаючись на те, що
вимоги касаційної скарги є
необґрунтованими, просить у
задоволенні касаційної скарги
відмовити, а рішення судів попередніх
інстанцій залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах
касаційної скарги, перевіривши повноту
встановлення судовими інстанціями
фактичних обставин справи та
правильність застосування ними норм
матеріального та процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне:

- відповідачем проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
щодо декларування в податковій
звітності з податку на додану вартість
у складі податкового кредиту операцій
з ТОВ «Інтернафтогазінвест компані» за
квітень-липень, жовтень-листопад 2012
року та в деклараціях з податку на
прибуток підприємства за відповідні
періоди з зазначеним контрагентом, за
результатами якої складено акт від
03.06.2013 №1299/22/33469370;

- перевіркою встановлено порушення
позивачем пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового
кодексу України, в результаті чого
позивачем занижено податок на прибуток
на суму 187 112 грн., та п.198.3 п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України, в
результаті чого позивачем занижено
податок на додану вартість за квітень
2012 - на 3 951 грн., травень 2012 - на 39 036 грн.,
за червень 2012 - на 18 349 грн., за липень 2012 -
на 22 255 грн., за жовтень 2012 - на 122 362 грн.,
за листопад 2012 - на 34 920 грн.;

- на підставі акту перевірки
відповідачем прийнято наступні
податкові повідомлення-рішення:

1) № від 19.06.2013, якими позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток приватних
підприємств на 280 608 грн. (з яких: 187 112
грн. - основний платіж та 93 556 грн.
штрафні (фінансові) санкції);

2) № від 19.06.2013, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) на 361 310 грн. (з яких: 240 873 грн. -
основний платіж та 120 437 грн. штрафні
(фінансові) санкції)

Позиція контролюючого органу полягає в
тому, що позивачем не підтверджено
реальність здійснення господарських
операцій з його контрагентом ТОВ
«Інтернафтогазінвест компані»з огляду
на висновки акту «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Інтернафтогазінвест компані»
№1118/22-621/33108265 від 29.03.2013, складеного ДПІ
у Дніпровському районі м. Києва ДПС, з
якого вбачається, що у контрагента
позивача відсутні об'єкти
оподаткування при визначені доходів та
витрат (послуг), а також при придбанні
та продажу товарів (послуг) за квітень,
травень, червень, липень, жовтень та
листопад 2012 року.

Задовольняючи позов, суди першої та
апеляційної інстанцій мотивували свої
рішення тим, що надані позивачем докази
підтверджують фактичне здійснення
господарських операцій, а висновки
акту перевірки не знайшли свого
підтвердження в ході судового розгляду
справи.

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновками судів попередніх
інстанцій, з огляду на наступне.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, між позивачем
та ТОВ «Інтернафтогазінвест компані»
укладено договір №04/03-2012 від 12.03.2012, за
умовами якого ТОВ
«Інтернафтогазінвест компані»
зобов'язується поставити позивачу
скраплений газ.

Оскільки згідно ст.1 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства, то визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

У відповідності до п.198.6 ст.198 ПК України
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

За змістом п.138.1 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування податком на прибуток,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п.138.2 ст.138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи
податкового законодавства, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити,
що витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток і
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені та підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Дослідивши подані позивачем докази
(зокрема, первинні документи
бухгалтерського обліку, в тому числі,
податкові накладні) суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли
правильного висновку про те, що
позивачем підтверджено правомірність
формування валових витрат та
податкового кредиту за результатами
фактичного здійснення господарських
операцій з його контрагентом, які є
об'єктом оподаткування податком на
прибуток та податком на додану
вартість.

При цьому, судами попередніх інстанцій
не встановлено жодного фактичного
порушення позивачем вимог
законодавства, яким регламентується
порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість та
валових витрат, яке б позбавляло
позивача права на податковий кредит чи
слугувало підставою для зменшення
останньому розміру валових витрат за
наслідками здійснення господарських
операцій з його контрагентом.

Крім того, судами встановлено, що на
момент здійснення та відображення у
бухгалтерському та податковому обліку
позивача спірних господарських
операцій його контрагент був
зареєстрований як суб'єкт
господарювання та взятий податковим
органом на облік як платник податків, в
тому числі, податку на додану вартість,
а придбаний позивачем товар
використовувався у власній
господарській діяльності.

Колегія судів касаційної інстанції
також погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій щодо
безпідставності доводів відповідача
про нікчемність укладеного позивачем
договору з огляду на те, що податковим
органом не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
цих своїх доводів.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції вважає правильним, не
спростованим доводами касаційної
скарги, висновок судів попередніх
інстанцій, які, встановивши обставини
фактичного здійснення господарських
операцій та факт взаєморозрахунків між
позивачем та його контрагентами, не
знайшли підстав вважати неправомірним
формування позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість та
валових витрат на підставі
розрахунків, проведених за наслідками
здійснених господарських операцій з
ТОВ «Інтернафтогазінвест компані».

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права при вирішенні даної справи та
вважає, що суди повно встановили
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, та
надали їм правову оцінку на підставі
норм закону, що підлягали застосуванню
до даних правовідносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваних
судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області залишити без
задоволення.

2. Постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від
11.07.2013 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19.11.2013 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, передбачених статтею 237
Кодексу адміністративного судочинства
України, у порядку та в строки,
встановлені статтями 236 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.В. Борисенко

Судді
В.В. Кошіль

О.А. Моторний