Справа № 803/2091/14
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року м.
ЛуцькСправа № 803/2091/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого, судді
Смокович В.І.,

при секретарі судового засідання
Шаблій Л.П.,

за участю представників позивача
Купири З.С., Майлович Т.С.,

представників відповідача
Мельничука М.В., Бутинець Н.М,,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВМП» до
Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ВМП» (далі - позивач,
ТзОВ «ВМП», підприємство) звернулося в
суд з адміністративним позовом до
Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області (далі - Нововолинська ОДПІ,
інспекція, відповідач) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 18
червня 2014 року №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
Нововолинською об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Волинській
області у період з 28 березня 2014 року по
13 травня 2014 року було проведено планову
виїзну перевірку ТзОВ «ВМП» з питань
дотримання податкового законодавства
за період з 01 липня 2012 року по 31 грудня
2013 року, за результатом якої був
складений акт перевірки від 20 травня 2014
року №398 та зроблені висновки про
неправильне здійснення позивачем
розподілу об'єкту оподаткування з
податку на додану вартість між
загальною та спеціальною декларацією
(переробного підприємства), про
неправомірне включення роялті до
складу податкового кредиту, а також про
нереальність господарських операцій з
ТзОВ «Техно-Торг» та ТзОВ
«Технолоджик». На підставі цих
висновків було винесене податкове
повідомлення-рішення від 18 червня 2014
року № яким нараховане основне
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 1 011 350,00 грн та
штрафні санкції у сумі 505 675,00 грн.

Підприємство з такими висновками
контролюючого органу не погоджується
та зазначає, що належним чином здійснює
розподіл податкового зобов'язання між
загальною та спеціальною декларацію з
ПДВ, а твердження податкового органу,
що базу розподілу необхідно брати з
рядка 1 загальної декларації (загальний
обсяг постачання без врахування
коригування), а не з рядка 9 (усього
податкового зобов'язань з врахуванням
коригування), є безпідставним та не
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства.

Стосовно нереальності господарських
операцій з ТзОВ «Техно-Торг» та ТзОВ
«Технолоджик» позивач зазначає, що
факт закупівлі терміналів,
комп'ютерної техніки та картриджів у
цих контрагентів підтверджується
належними та допустимими первинними
документами. Крім того, в актах
перевірки ДПІ у Голосіївському районі
м. Києва та ДПІ у Деснянському районі м.
Києва, на які посилається податковий
орган на підтвердження нереальності,
господарські операції з ТзОВ «ВМП» не
перевірялися.

Також підприємство не погоджується з
твердженням інспекції, що винагорода
за користування технічними умовами
відноситься до роялті, оскільки воно
характерне тільки для об'єктів
інтелектуальної власності, а технічні
умови, які за своєю суттю є
нормативними документами та частиною
державних стандартів, не охороняються
авторським правом. Такий самий
висновок зроблений патентним
повіреним Гірним Ю.І. у довідці від 02
червня 2014 року №1/02-06-14 та
співробітником НДІ інтелектуальної
власності АПрН України ОСОБА_7 у
відповідній науково-дослідній статті.

З наведених підстав просить суд
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Нововолинської ОДПІ від 18 червня 2014
року №.

Представники позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримали та
просили суд їх задовольнити. Додатково
надали суду журнал видачі довіреностей
на отримання ТМЦ від ТзОВ «Техно-Торг»
та ТзОВ «Технолоджик», а також докази
оприбуткування отриманих товарів в
бухгалтерському обліку. Стосовно
взаємовідносин з ТзОВ «СМП» пояснили,
що дійсно з цим контрагентом був
первісно укладений ліцензійний
договір, який давав право на
використання промислових зразків та
торговельних марок. Однак в подальшому,
у зв'язку з припиненням виробництва
цієї продукції, сторони змінили
предмет договору, за яким ТзОВ «СМП»
надало право ТзОВ «ВМП» на
використання технічних умов. Вважають,
що винагорода за використання
технічних умов не є роялті ні в
розумінні Закону України «Про
авторське право та суміжні права», ні в
розумінні Податкового кодексу України.

Представники відповідача, суб'єкта
владних повноважень, у судовому
засіданні та в письмових запереченнях
від 23 жовтня 2014 року (т.1 а.с.193-195) проти
задоволення адміністративного позову
заперечили з наступних підстав. На
думку інспекції, підприємство невірно
визначає базу об'єкту оподаткування
для розподілу податкового зобов'язання
з податку на додану вартість між
загальною та спеціальною (переробною)
декларацією. ТзОВ «ВМП» здійснює такий
розподіл виходячи з рядка 9 податкової
декларації з ПДВ (всього податкових
зобов'язань з врахуванням коригування),
а необхідно, на думку відповідача, з
рядка 1 (загальний обсяг постачання без
врахування коригування). Як стверджує
відповідач та його представники,
зазначений принцип розподілу
відповідає Постанові Кабінету
Міністрів України від 02 березня 2011 року
№246 «Про затвердження Порядку
використання сум податку на додану
вартість, сплачених переробними
підприємствами до спеціального фонду
державного бюджету».

Також, на думку інспекції, сплачена
позивачем на користь ТзОВ «СМП»
винагорода за користування технічними
умовами є роялті в розумінні
Податкового кодексу України, яке не є
об'єктом оподаткування, а отже з нього
неможливо формувати податковий кредит.

Стосовно висновків про нереальність
господарських операцій між ТзОВ «ВМП»
та ТзОВ «Техно-Торг», ТзОВ
«Технолоджик», пояснили, що такі
висновки базуються виключно на даних
актів перевірки, які отримані від ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва та ДПІ у
Деснянському районі м. Києва. Крім того,
відсутність товаро-транспортних
накладних, актів прийому-передачі
товару та відсутність будь-яких
документів якості, сертифікатів
відповідності товарів свідчать про
нереальність господарської операції.

З наведених підстав просять суд
відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові матеріали
справи, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов слід
задовольнити повністю з наступних
підстав.

Судом встановлено, що у період з 28
березня 2014 року по 13 травня 2014 року
працівниками Нововолинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області
проведена планова виїзна перевірки
ТзОВ «ВМП» з питань дотримання
податкового законодавства за період з
01 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року, за
результатом якої був складений акт
перевірки від 20 травня 2014 року
№398/57/2200/36266887 (т.1 а.с.196-232).

У резолютивній частині акту податковим
органом був зроблений висновок про
порушення підприємством підпункту 185.1
статті 185, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198,
підпунктів 196.1.6 пункту 196.1 статті 196
Податкового кодексу України, чим
занижено податок на додану вартість на
загальну суму 1 011 350,00 грн (т.1 а.с.231
зворот).

Цей висновок був мотивований тим, що в
порушення пунктів 3,4 підрозділу 2
розділу XX «Перехідні положення»
Податкового кодексу України,
підприємство не веде окремий облік
операцій з процесу виготовлення
готової продукції: як вироблених
м'ясних (ковбасних) виробів, які
знаходять своє відображення в
податковій декларації, по якій
ведуться розрахунки з бюджетом, так і
придбання м'яса в живій вазі, що
знаходить своє відображення у
податковій декларації з ПДВ
переробного підприємства. При
проведенні перевірки розрахунку
розподілу податкових зобов'язань між
податковою декларацією переробного
підприємства та податковою
декларацією, по якій ведуться
розрахунки з бюджетом встановлено, що
він проведений позивачем на підставі
оборотно-сальдових відомостей, аналізу
сум продажу по номенклатурі товарів, та
враховує суми проведених
підприємством коригувань податкових
зобов'язань в сторону зменшення,
пов'язані із зміною вартості та
кількості реалізованої готової
продукції, внаслідок чого між
деклараціями розподіляється сума
податкових зобов'язань, задекларована
в рядку 9 загальної податкової
декларації (т.1 а.с.201).

Також під час перевірки було
встановлено, що між ТзОВ «ВМП»
(користувач) та ТзОВ «СМП» (власник) був
укладений договір від 01 липня 2010 року
(із змінами внесеними додатковою
угодою від 10 липня 2010 року), відповідно
до якого власник зобов'язувався надати
користувачеві у строкове платне
користування технічні умови та
технологічні інструкції, а користувач
зобов'язувався прийняти їх та
сплачувати власнику плату за
використання в розмірі 288 грн за 1 тону
реалізованої продукції. На дамку
податкового органу, винагорода за
користування технічними умовами є
роялті, яке відповідно до підпункту
196.1.6 пункті 196.1 статті 196 Податкового
кодексу України не може бути об'єктом
оподаткування та підставою для
формування податкового кредиту (т.1
а.с.205-206).

Крім того, згідно акту ДПІ у
Голосіївському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 11 жовтня 2013 року
№385/3-22-08-35791183 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТзОВ
«Техно-Торг» щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків у 2012 році» встановлено, що
діяльність контрагента позивача
носить нереальний (фіктивний) характер
з огляду на відсутність основних
засобів та трудових ресурсів для
здійснення своєї діяльності.
Аналогічні за змістом висновки
зроблені в акті перевірки ДПІ у
Деснянському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві відносно ТзОВ «Технолоджик». З
наведених підстав Нововолинською ОДПІ
зроблений висновок про нереальність
господарських операцій з цими
контрагентами та про безпідставне
формування податкового кредиту (т.1
а.с.207-213).

ТзОВ «ВМП» не погодилося з такими
висновками податкового органу та
направило письмові заперечення на акт
перевірки від 02 червня 2014 року №783/1
(а.с.42-48).

За результатом розгляду заперечень,
Нововолинською ОДПІ був складений
письмовий висновок від 13 червня 2014
року, в якому відхилені доводи
підприємства (т.1 а.с.52-55).

На підставі висновків акту перевірки
від 20 травня 2014 року №398/57/2200/36266887
Нововолинською об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Волинській
області було винесене податкове
повідомлення-рішення від 18 червня 2014
року № яким нараховане основне
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 1 011 350,00 грн та
штрафні санкції у сумі 505 675,00 грн (т.1
а.с.49).

Підприємство скористалося своїм
правом на адміністративне оскарження
податкового повідомлення-рішення,
однак рішеннями Головного управління
Міндоходів у Волинській області від 16
липня 2014 року №4280/10/03-20-10-03-06 та
Державної фіскальної служби України
від 08 вересня 2014 року №3044/6/99-99-10-01-15
скарги позивача залишені без
задоволення (т.1 а.с.74-79, 88-92).

Надаючи правову оцінку податковому
повідомленню-рішенню від 18 червня 2014
року №, а також висновкам
Нововолинської ОДПІ, які викладені в
акті перевірки від 20 травня 2014 року
№398/57/2200/36266887, суд зазначає наступне.

Загальні правила формування
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість визначені у статті 185
Податкового кодексу України, яка
передбачає, що об'єктом оподаткування є
операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України;е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Особливості формування податкового
зобов'язання та податкового кредиту
для підприємств, що перебувають на
спеціальному режимі оподаткування
діяльності у сфері сільського
господарства визначені у статті 209
Податкового кодексу України.

Зокрема у пункті 209.2 статті 209
Податкового кодексу України визначено,
що згідно із спеціальним режимом
оподаткування сума податку на додану
вартість, нарахована
сільськогосподарським підприємством
на вартість поставлених ним
сільськогосподарських товарів/послуг,
не підлягає сплаті до бюджету та
повністю залишається в розпорядженні
такого сільськогосподарського
підприємства для відшкодування суми
податку, сплаченої (нарахованої)
постачальнику на вартість виробничих
факторів, за рахунок яких сформовано
податковий кредит, а за наявності
залишку такої суми податку - для інших
виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану
вартість акумулюються
сільськогосподарськими
підприємствами на спеціальних
рахунках, відкритих в установах банків
та/або в органах, які здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів у порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

В пункті 209.13 статті 209 Податкового
кодексу України визначено, що
сільськогосподарське підприємство -
суб'єкт спеціального режиму
оподаткування подає податкову
декларацію у строки та в порядку, що
встановлені для інших платників
податку. Форма податкової декларації,
яка подається сільськогосподарським
підприємством - суб'єктом спеціального
режиму оподаткування, затверджується
відповідно до пункту 201.15 статті 201
цього Кодексу.

При цьому, у пункті 3 підрозділу 2
«Особливості справляння податку на
додану вартість» розділу XX «Перехідні
положення» Податкового кодексу
України визначено, що переробне
підприємство веде окремий облік
операцій з постачання власно
виробленої продукції (молока, молочної
сировини, молочних продуктів, м'яса,
м'ясопродуктів, іншої продукції
переробки тварин (шкур, субпродуктів,
м'ясо-кісткового борошна), виготовленої
з поставлених молока або м'яса в живій
вазі сільськогосподарськими
товаровиробниками (далі - продукція), і
з постачання інших товарів/послуг, у
тому числі продукції, виготовленої із
сировини, визначеної у підпункті 1
цього пункту, та складає податкову
декларацію з податку на додану
вартість і податкову декларацію з
податку на додану вартість щодо
діяльності з постачання продукції.

Аналіз вищезазначених положень
Податкового кодексу України дозволяє
суду дійти висновку, що
сільськогосподарські (переробні)
підприємства, що перебувають на
спеціальному режимі оподаткування
подають щомісяця до податкового органу
дві податкові декларації - загальну та
спеціальну, між якими здійснюється
розподіл податкового зобов'язання та
податкового кредиту в залежності від
того, яка частина виробництва
спрямована на виготовлення
сільськогосподарської продукції, а яка
на іншу діяльність.

У розглядуваному випадку, як слідує з
матеріалів перевірки та
підтверджується представниками сторін
у судовому засіданні, у податкового
органу під час перевірки не виникало
заперечень щодо процентного
співвідношення податкового
зобов'язання між загальною та
спеціальною декларацією з ПДВ, або
принципом обрахунку такого
співвідношення. Тобто спір щодо
правильності визначення відсотку
розподілу між загальною та спеціальною
декларацією з ПДВ між сторонами
відсутній.

Натомість, твердження Нововолинської
ОДПІ фактично зводяться до того, що
позивач мав застосовувати відсоток
розподілу до рядку 1 податкової
декларації з ПДВ, а не до рядку 9, тобто
без врахування сум коригування, яке
здійснюється на підставі статті 192
Податкового кодексу України. Саме на
цьому акцентує свою увагу податковий
орган у висновках за результатом
розгляду заперечень платника податків
(т.1 а.с.52).

Однак суд з такими висновками
Нововолинської ОДПІ не погоджується,
оскільки вищенаведений принцип
застосування відсотку розподілу
фактично позбавляє платника податків
права на коригування податкового
зобов'язання.

Відповідно до пункту 192.1 статті 192
Податкового кодексу України, якщо
після постачання товарів/послуг
здійснюється будь-яка зміна суми
компенсації їх вартості, включаючи
наступний за постачанням перегляд цін,
перерахунок у випадках повернення
товарів/послуг особі, яка їх надала, або
при поверненні постачальником суми
попередньої оплати товарів/послуг,
суми податкових зобов'язань та
податкового кредиту постачальника та
отримувача підлягають відповідному
коригуванню. Якщо внаслідок такого
перерахунку відбувається зменшення
суми компенсації на користь платника
податку - постачальника, то
постачальник відповідно зменшує суму
податкових зобов'язань за результатами
податкового періоду, протягом якого
був проведений такий перерахунок, та
надсилає отримувачу розрахунок
коригування податку.

Тобто, платник податку на додану
вартість має право на коригування
податкового зобов'язання у разі
повернення покупцем поставлених
товарів та/або суми попередньої оплати
за нього. Єдиний виняток з цього права
встановлений у пункті 192.3 статті 192
Податкового кодексу України, де
зазначено, що норма пункту 192.1 цієї
статті не поширюється на випадки, коли
постачальник товарів/послуг не є
платником податку на кінець звітного
(податкового) періоду, в якому був
проведений такий перерахунок.

Будь-яких інших винятків з права
платника податків - переробного
сільськогосподарського підприємства
на здійснення коригування податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість чинним Податковим кодексом
України не встановлено. Аналогічно,
таких винятків не встановлено і в
Постанові Кабінету Міністрів України
від 02 березня 2011 року №246, на яку
посилалися представники
Нововолинської ОДПІ в судовому
засіданні, при цьому як в редакції, що
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин (липень 2012 - грудень 2013
року), так і в чинній редакції.

Слід зазначити, що при розгляді
первинної та повторної скарг
вищестоящими контролюючими органами
жодних посилань на правильність
проведення розподілу ПДВ між двома
деклараціями у відповідності до
постанови КМУ №246 не встановлено хоча
ревізор при перевірці керувалася саме
цим документом про що надала пояснення
суду у судовому засіданні.

Суд бере до уваги додаткові пояснення
представника позивача на
обґрунтування правильності розподілу
між двома деклараціями такі як
висновок судово-економічної
експертизи Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 28 листопада 2013 року, який
був предметом доказування при розгляді
аналогічної справи у суді і висновки
податкового органу документально не
підтвердилися, а відповідно розподіл,
який проведений товариством є
правильний і документально
підтверджений.

В судовому засіданні представники
податкового органу не в повній мірі
змогли пояснити суду з посиланням на
конкретні норми податкового
законодавства, з яких підстав, на їх
думку, платник податків - переробне
сільськогосподарське підприємство має
використовувати процент розподілу до
рядка 1 декларації з ПДВ (без врахування
коригування відповідно до статті 192 ПК
України), а не до рядка 9 декларації
(податкове зобов'язання з врахуванням
коригування).

З наведених підстав суд дійшов винятку,
що висновки відповідача про
неправомірне визначення ТзОВ «ВМП»
бази розподілу податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість між загальною та спеціальною
(переробною) декларацією є
безпідставними та необґрунтованими.

Щодо висновків податкового органу про
неправомірне формування податкового
кредиту за рахунок роялті, суд зазначає
наступне.

Відповідно до підпункту 196.1.6 пункту 196.1
статті 196 Податкового кодексу України,
не є об'єктом оподаткування податком на
додану вартість операції з виплати
дивідендів, роялті у грошовій формі або
у вигляді цінних паперів, які
здійснюються емітентом.

В свою чергу, підпунктом 14.1.225 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
визначено, що роялті це будь-який
платіж, отриманий як винагорода за
користування або за надання права на
користування будь-яким авторським та
суміжним правом на літературні твори,
твори мистецтва або науки, включаючи
комп'ютерні програми, інші записи на
носіях інформації, відео- або
аудіокасети, кінематографічні фільми
або плівки для радіо- чи телевізійного
мовлення, передачі (програми)
організацій мовлення, будь-яким
патентом, зареєстрованим знаком на
товари і послуги чи торгівельною
маркою, дизайном, секретним кресленням,
моделлю, формулою, процесом, правом на
інформацію щодо промислового,
комерційного або наукового досвіду
(ноу-хау).

Тобто, в розумінні Податкового кодексу
України роялті це будь-який
періодичний платіж за користування
об'єктом авторського чи суміжного
права.

Судом встановлено, що між Товариством з
обмеженою відповідальністю «СМП» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ВМП» був укладений
ліцензійний договір №2/тм про передачу
прав на використання торговельних
марок та промислових знаків від 01 липня
2010 року, за умовами якого ТзОВ «СМП»
надало право позивачу дозвіл на
використання виключної ліцензії на
торгівельні марки (знаки для товарів і
послуг) та промислових зразків (т.1
а.с.147-151).

В подальшому між сторонами були
укладені додаткові угоди від 10 липня 2010
року, та від 03 липня 2012 року в яких була
змінена назва договору від 01 липня 2010
року №2/тм на «Договір про надання
технічних умов в користування». Також
був змінений предмет договору, а саме
сторони домовились, що власник (ТзОВ
«СМП») зобов'язувався надати
користувачеві (ТзОВ «ВМП») у строкове
платне користування технічні умови та
технологічні інструкції, а користувач
зобов'язувався сплачувати плату за їх
використання. Всього позивачу було
передано право на використання
технічними умовами ТУ У 15.1-1-2002
«Ковбаси варені, сосиски, сардельки»,
ТУ У 15.1.-2-2001 «Ковбасні вироби з
м'яса птиці з харчовими композиціями»
та технологічні інструкції до них. При
цьому сторонами була встановлена
винагорода за використання цих
документів у розмірі 288,00 грн за одну
тону реалізованої продукції (т.1
а.с.152-154).

Суд не погоджується з доводами
податкового органу, що винагорода за
використання технічних умов (далі - ТУ)
та технологічних інструкцій підпадає
під визначення роялті в розумінні
Податкового кодексу України,з огляду
на наступне.

Відповідно до пункту 22 частини першої
статті 1 Закону України «Про
стандартизацію», технічні умови це
нормативний документ, що встановлює
технічні вимоги, яким повинна
відповідати продукція, процес або
послуга, та визначає процедури, за
допомогою яких може бути встановлено,
чи дотримані такі вимоги.

Зазначена норма кореспондується з
приписами статті 6 вказаного Закону,
відповідно до якої, залежно від рівня
суб'єкта стандартизації, що приймає
нормативні документи, вони поділяються
на: 1) національні стандарти та кодекси
усталеної практики, прийняті
національним органом стандартизації; 2)
стандарти, кодекси усталеної практики
та технічні умови, прийняті
підприємствами, установами та
організаціями, що здійснюють
стандартизацію.

Системний аналіз вищезазначених норм
законодавства дає можливість суду
дійти висновку, що технічні умови за
своєю правовою природою є одним із
видів стандарту, тобто нормативним
технічним документом.

Відповідно до частини третьої статті 8
Закону України «Про авторське право і
суміжні права», передбачена цим
Законом правова охорона поширюється
тільки на форму вираження твору і не
поширюється на будь-які ідеї, теорії,
принципи, методи, процедури, процеси,
системи, способи, концепції,
відкриття, навіть якщо вони
виражені, описані, пояснені,
проілюстровані у творі.

Тобто, для того, щоб будь-який об'єкт
інтелектуальної діяльності людини
отримав правову охорону як об'єкт
авторського права, його зовнішня форма
повинна відповідати критерію
оригінальності (використовувати
оригінальний стиль викладення,
оформлення, терміни, ілюстрації тощо).

Натомість, правила побудови,
викладання, оформлення та позначення
технічних умов чітко регламентовані у
ДСТУ 1.3:2004 «Правила побудови,
викладання, оформлення, погодження,
прийняття та позначання технічних
умов». Отже, за своєю зовнішньою формою
технічні умови не можливо віднести до
об'єкту авторського права, оскільки
вона є нормативно регламентованою і
розробники ТУ не мають права
відступати від неї.

Також за своїм внутрішнім наповненням
технічні умови не підпадають під
визначення «винахід», «корисна
модель», «раціоналізаторська
пропозиція», оскільки відповідно до
статті 25 Закону України «Про
стандартизацію», будь які стандарти
можуть розроблятися на продукцію, що є
об'єктом стандартизації та одночасно
об'єктом інтелектуальної або
промислової власності, якщо
національний орган стандартизації
отримав дозвіл від власника прав на
продукцію в установленому законом
порядку.

Отже, технічні умови не повинні та не
містять всі суттєві ознаки винаходу,
корисної моделі або
раціоналізаторської пропозиції,
наприклад - конкретна рецептура
продукції, або оригінальні методи її
виготовлення. Натомість, ТУ лише
встановлюють загальні технічні вимоги
до продукції (параметри й розміри,
основні показники та характеристики,
вимоги до сировини, матеріалів,
покупних виробів, комплектність,
маркування, пакування), вимоги до
безпечності, правила приймання, що
передбачено у пункті 4.1 ДСТУ 1.3:2004
«Правила побудови, викладання,
оформлення, погодження, прийняття та
позначання технічних умов».

Крім того, технічні умови неможливо
віднести до комерційної таємниці, яка
охороняється авторським правом,
оскільки пунктом 2 статті 7 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
стандартизацію і сертифікацію» від 10
травня 1993 року №46-93 (в редакції чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено їх державну
реєстрацію. А у пункті 1 цієї статті
декрету визначено, що технічні умови
містять вимоги, що регулюють відносини
між постачальником (розробником,
виготівником) і споживачем
(замовником) продукції. Тобто, зміст ТУ
стає відомим споживачам та органу
державної реєстрації, що виключає
включення до них відомостей, що
становлять комерційну таємницю
(ноу-хау).

Суд виходить з того, що простір для
вираження творчої індивідуальності
при створенні ТУ є дуже обмеженим,
перед такими творами ставляться
найбільш високі вимоги відносно
оригінальності, а тому це дає підстави
стверджувати, що оскільки текст ТУ
представлений, як правило, за допомогою
професійної мови й внутрішня форма
його вираження не є оригінальною, то, за
таких умов, ТУ не є об'єктом авторського
права.

Взято до уваги довідку представника у
справах інтелектуальної власності
(патентного повіреного), який
посилаючись на статтю 10 Закону України
«Про авторське право і суміжні права»,
що до об'єктів, котрі не підпадають
правовій охороні належать
нормативно-правові документи
технічного характеру та статтю 15
Закону України «Про захист прав
споживачів» передбачає інформацію для
споживача, котра передбачена ТУ зробив
висновок, що ТУ не можуть бути об'єктом
захисту ні авторським ні патентним
правом (т.1 а.с.56)

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що технічні умови містять у
собі науково-технічну інформацію та не
можуть бути визнані об'єктами права
інтелектуальної власності на винаходи
(корисні моделі), раціоналізаторську
пропозицію та комерційну таємницю , а
тому плата за користування ТУ не є
роялті в розумінні підпункту 14.1.225
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України. За таких обставин Товариство з
обмеженою відповідальністю «ВМП»
правомірно віднесло суму сплаченої
винагороди за користування ТУ до
складу податкового кредиту, а висновки
Нововолинської ОДПІ в цій частині є
помилковими.

Стосовно реальності господарських
операцій між позивачем ТзОВ
«Техно-Торг» та ТзОВ «Технолоджик», суд
зазначає наступне.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків як обов'язкова
ознака господарської операції
кореспондує з нормами Податкового
кодексу України.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Водночас відповідно до пункту 198.3
статті 198 Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість суд з'ясовує рух
активів у процесі здійснення
господарської операції, установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг), понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

Проаналізувавши подані ТзОВ «ВМП»
первинні документи, суд дійшов
висновку, що господарська операції з
ТзОВ «Техно-Торг» та ТзОВ
«Технолоджик» мають реальний характер,
оскільки позивачем належними та
допустимими доказами доведений факт
наявності податкової
правосуб'єктності у позивача та його
контрагента, господарської мети при
придбанні товару, а під час судового
розгляду був підтверджений рух активів
у процесі здійснення господарської
операції.

Зокрема, факт постачання комп'ютерної
техніки та комплектуючих
підтверджується податковими
накладними (т.1 а.с.137-139, 141, 143, 145),
видатковими накладними (т.1 а.с.140, 142, 144,
146), а також журналом виданих
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей (т.2
а.с.3-6).

Господарські операції з ТзОВ
«Техно-Торг» та ТзОВ «Технолоджик»
були відображені в бухгалтерському
обліку підприємства, що
підтверджується відповідно
оборотно-сальдовими відомостями (т.2
а.с.7-11).

Відповідно до даних Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, статутною діяльністю
ТзОВ «Техно-Торг» згідно КВЕД-2010 є: 46.43
«Оптова торгівля побутовими
електротоварами й електронною
апаратурою побутового призначення для
приймання, записування, відтворювання
звуку й зображення», 46.51 «Оптова
торгівля комп'ютерами, периферійним
устаткованням і програмним
забезпеченням (основний)», 46.52 «Оптова
торгівля електронним і
телекомунікаційним устаткованням,
деталями до нього», 47.41 «Роздрібна
торгівля комп'ютерами, периферійним
устаткованням і програмним
забезпеченням у спеціалізованих
магазинах», 47.42 «Роздрібна торгівля
телекомунікаційним устаткованням у
спеціалізованих магазинах», 47.54
«Роздрібна торгівля побутовими
електротоварами в спеціалізованих
магазинах» (т.2 а.с.14-15).

У ТзОВ «Технолоджик» зареєстрованими
видами діяльності є: 46.51 «Оптова
торгівля комп'ютерами, периферійним
устаткованням і програмним
забезпеченням (основний)», 46.69 «Оптова
торгівля іншими машинами й
устаткуванням», 46.90 «Неспеціалізована
оптова торгівля», 47.41 «Роздрібна
торгівля комп'ютерами, периферійним
устаткованням і програмним
забезпеченням у спеціалізованих
магазинах» (т.2 а.с.16-17).

На думку суду, статутна діяльність
контрагентів позивача відповідає
змісту та суті господарських операцій,
які були проведені - закупівля
комп'ютерної техніки та периферії для
використання в господарській
діяльності ТзОВ «ВМП».

Крім того, як позивач, так і його
контрагенти на момент здійснення
господарських операцій (липень,
серпень, грудень 2012 року) були
зареєстрованими платниками з податку
на додану вартість, про що зазначено
податковими органами в актах перевірки
(т.1 а.с.197 зворот, а.с.239 зворот).

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на акти перевірки ДПІ у
Голосіївському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 11 жовтня 2013 року
№385/3-22-08-35791183 та ДПІ у Деснянському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 31
жовтня 2013 року №348/7/26-52-22-03-17, оскільки
ці акти свідчать лише про неможливість
провести зустрічну перевірку з
контрагентами, а господарські операції
з ТзОВ «ВМП» не були предметом
перевірок (т.1 а.с.238-240).

Суд не приймає доводи податкового
органу про відсутність актів-прийому
передачі товарів, оскільки у
розглядуваному випадку передача
товару підтверджується видатковими
накладними та довіреностями на
отримання ТМЦ, і цих документів,
відповідно до звичаїв ділового
обороту, достатньо для встановлення
факту отримання товару.

Також суд не бере до уваги посилання
представників інспекції на
відсутність документів, які
підтверджують якість поставлених
товарів, оскільки відповідно до статті
15 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про стандартизацію і сертифікацію»
від 10 травня 1993 року № 46-93, а також
Переліку продукції, що підлягає
обов'язковій сертифікації в Україні,
який затверджений наказом Державного
комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики від
01 лютого 2005 № 28, для товарів, що
поставлялися ТзОВ «Техно-Торг» та ТзОВ
«Технолоджик» (комп'ютерна периферія,
картриджи) обов'язкової сертифікації
якості не передбачено.

Стосовно ненадання позивачем
товарно-транспортних накладних на
поставлений товар, суд зазначає, що як
слідує з акту перевірки (т.1 а.с.210) та
усних пояснень представників позивача,
поставки здійснювалися кур'єрською
службою ТзОВ «Нова Пошта». Враховуючи
невеликий об'єм товару (дрібна
комп'ютера периферія, жорсткі диски,
картриджі тощо), складання ТзОВ «ВМП»
та його контрагентами окремих
товарно-транспортних накладних, на
думку суду, було недоцільним. Крім того,
слід зазначити, що сама по собі
відсутність товаро-супровідних
документів не може бути підставою для
визнання операції нереальною, оскільки
факт її проведення підтверджується
іншими первинними документами
(видатковими накладними, податковими
накладними, довіреностями на отримання
ТМЦ, оборотно-сальдовими відомостями).

Щодо твердження представників
відповідача про відсутність письмових
договорів на поставку, суд зазначає, що
відповідно до частини першої статті 205
Цивільного кодексу України, правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Враховуючи, що в
первинних документах (видаткових
накладних) були зафіксовані всі
істотні умови поставки (назва,
кількість товару, ціна), тому позивач та
його контрагенти були вільні у виборі
форми укладання договору - усної чи
письмової. З цих підстав суд вважає, що
укладення ТзОВ «ВМП» з ТзОВ
«Техно-Торг» та ТзОВ «Технолоджик»
договорів в усній формі не може бути
підставою для визнання господарської
операції нереальною.

Зазначені обставини в сукупності
дозволяють суду дійти висновку про
реальність господарських операцій з
огляду на наявність у позивача та його
контрагента необхідної податкової
правосуб'єктності для її здійснення,
зв'язку між фактом надання послуг та
господарською діяльністю платника
податків, а висновки Нововолинської
ОДПІ є необґрунтованими та
безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, Нововолинська об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Волинській області, та його
представники у судовому засіданні не в
повній мірі довели суду
обґрунтованість та правомірність
податкового повідомлення-рішення від 18
червня 2014 року №.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Оцінивши податкове
повідомлення-рішення від 18 червня 2014
року № на предмет відповідності
частині третій статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку, що воно
винесене не на підставі, що передбачена
Конституцією та Податковим кодексом
України, без повного дослідження всіх
обставин реальності господарських
операцій, упереджено, а також
необґрунтовано.

Оскільки Нововолинська об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Волинській області не довела суду
правомірності свого висновку про
неправильне застосування Товариством
з обмеженою відповідальністю «ВМП»
проценту розподілу податкового
зобов'язання між загальною та
спеціальною (переробною) декларацією
до бази оподаткування яка визначена у
рядку 9 (з врахуванням коригування
згідно статті 192 ПК України), а не у
рядку 6 (без врахування коригування),
враховуючи, що винагорода за
використання технічних умов за своєю
правовою природою не є роялті в
розумінні Податкового кодексу України
і позивач правомірно сформував
податковий кредит по ньому, а, крім
того, під час судового розгляду
належними первинними документами була
підтверджена реальність господарських
операцій з ТзОВ «Технолоджик» та ТзОВ
«Техно-Торг», тому суд дійшов висновку,
що податкове повідомлення-рішення від
18 червня 2014 року № є протиправним
та підлягаю скасуванню. За таких
обставин позовні вимоги слід
задовольнити повністю.

За правилами частини першої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Як слідує з матеріалів справи,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім «ВМП»
згідно платіжного доручення від 24
вересня 2014 року №2953 сплатило судовий
збір у розмірі 487,20 грн. Оскільки суд
задовольняє позовні вимоги у повному
обсязі, вказану суму судового збору
слід стягнути на користь позивача з
Державного бюджету України (т.1 а.с.2).

Керуючись статтею 94, частиною третьою
статті 160, статтями 162, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, на підставі Податкового
кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВМП» до
Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області від 18 червня 2014 року №.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВМП» (45403, Волинська
область, м. Нововолинськ, вул. Луцька, 3,
ідентифікаційний код юридичної особи
36266887) судові витрати у сумі 487,20 грн
(чотириста вісімдесят сім гривень
двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя
В.І.
Смокович

Повний текст постанови виготовлений 11
листопада 2014 року.