Справа № 2а-3651/10
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року
Справа №
104515/12/9104 Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді -
Старунського Д.М.,

суддів -
Багрія В.М., Рибачука А.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу управління праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради Закарпатської області на
постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 20 квітня 2011 року за позовом
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Ужгородської міської ради про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
проведення перерахунку та виплати
компенсації відповідно до ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
-

ВСТАНОВИЛА:

10 грудня 2010 року позивач ОСОБА_1
звернувся в суд з позовом, в якому
просив про визнання дій суб'єкта
владних повноважень протиправним,
зобов'язання його вчинити певні дії та
стягнення коштів відповідно до ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за 2005- 2010 роки.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду від 20 квітня 2011
року у справі №2-а-3651/10
адміністративний позов задоволено
частково. Визнано неправомірними дії
управління праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради щодо відмови у
перерахунку та виплаті ОСОБА_1 щорічної
допомоги на оздоровлення. Зобов'язано
управління праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради нарахувати та виплатити
ОСОБА_1 недоплачену щорічну допомогу на
оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
за 2010 рік з урахуванням виплаченої
суми.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції відповідач оскаржив
його в апеляційному порядку. В
апеляційній скарзі просить постанову
суду першої інстанції скасувати і
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити повністю.
Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що зазначена
постанова не відповідає вимогам
чинного законодавства та прийнята з
порушенням матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи. Зазначає, що розмір виплат
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
встановлювався постановами Кабінету
Міністрів України. Відповідно до
Бюджетного кодексу України,
розпорядники бюджетних коштів мають
право брати бюджетні зобов'язання лише
в межах виділених їм асигнувань. Тому,
управління праці та соціального
захисту населення займає найнижчу
ланку і не є уповноваженим приводити
нормативні акти держави у
відповідність Конституції України.

Колегія суддів, у відповідності до ст.
197 КАС України, вважає за можливе
розглядати справу в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Частинами 1, 2 статті 99 КАС України
встановлено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого КАС України або іншими
законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1, відповідно до посвідчення
серія НОМЕР_1 від 24 жовтня 2000 року є
учасником ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС ( категорія 2 ).

Згідно з частиною першою статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 5 Віденської
Конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду від 21
травня 1963 року, зобов'язує кожну країну,
яка підписала Конвенцію, забезпечити
можливість особам, яким завдана ядерна
шкода, реалізувати свої права на
відшкодування ядерної шкоди.

Відповідно до п. 1 ст. 4 Віденської
Конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду від 21
травня 1963 року відповідальність за
ядерну шкоду є абсолютною.

Відповідно до ч. 4 ст.9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 2 категорії
передбачена компенсація в розмірі
п'яти мінімальних заробітних плат.

Згідно з рішенням Конституційного Суду
України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року у
справі № 1 -28/2008 визнано таким, що не
відповідає Конституції України (є
неконституційним) положення пункту 28
розділу II «Внесення змін до деяких
законодавчих актів України» Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», яким,
зокрема, було внесено зміни до окремих
положень Закону № 796-ХІІ.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України
встановлено, що закони, інші правові
акти або їх окремі положення, що
визнані неконституційними, втрачають
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Суд вважає безпідставними доводи
відповідача про те, що після прийняття
Конституційним Судом України
зазначеного рішення, не прийнято
нормативно-правового акта про
відновлення дії, зокрема, ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
в редакції, яка діяла до внесення змін
до даних норм, а тому порядок
обчислення розміру допомоги на
оздоровлення особам, на яких
поширюється дія цього Закону, є
неврегульованим.

Оскільки Конституційний Суд України
рішенням від 22.05.2008 року визнав
неконституційними положення п. 28
Розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», якими
було змінено редакції ст.48 вказаного
Закону, з дня прийняття даного рішення
діє його попередня редакція.

Дія норм ст. 48 Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" на 2010 рік не
була зупинена чи обмежена іншими
нормативними актами. Таким чином,
нарахування та виплата у 2010 році
щорічної допомоги на оздоровлення,
повинні здійснюватися відповідно до
норм Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Однак, відповідно до даних, поданих
управлінням праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради, на виконання Закону
України «Про Державний бюджет на 2010
рік» відповідач виплачував допомогу на
оздоровлення у розмірі, встановленому
Постановою Кабінету Міністрів України
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12.07.2005
року №562. Дана виплата була здійснена в
розмірі 100 грн.

Здійснюючи нарахування та виплату
позивачу зазначених виплат, відповідач
обчислював їх розмір не з розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої законодавством, як це
передбачено Законом України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а
керувався положеннями підзаконних
нормативно правових актів - постанов
Кабінету Міністрів України.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, вірним є висновок
суду першої інстанції, що при
визначенні розміру пенсій позивачеві,
слід застосовувати не постанову
Кабінету Міністрів України, оскільки
остання істотно звужує обсяг
встановлених законом прав позивача, а
ст.48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України у
разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Колегія суддів, вважає за потрібне
наголосити, що покликання відповідача
на те, що фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України, тому
виплата додаткової пенсії у збільшених
розмірах буде можливою тільки після
виділення відповідних коштів з
Державного бюджету України є
безпідставними, оскільки відсутність
бюджетних асигнувань для задоволення
вимог позивача до уваги взяти не можна,
так як невиконання чи неналежне
виконання законів про виплати через
відсутність бюджетних коштів не є
підставою для виправдання недоплати
додаткової пенсії відповідно до Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На підставі наведеного, колегія суддів
прийшла до висновку, що позов щодо
зобов'язання нарахувати та виплатити
недоплачену щорічну допомогу на
оздоровлення за 2010 рік відповідно до
ст.48 Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" судом першої інстанції
задоволено правомірно.

Керуючись ст.ст. 11, 99, ч. 9, 10, 185, 186, 195, 196,
197, 199, 200, 205, 206, 254, Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління праці та
соціального захисту населення
Ужгородської міської ради залишити без
задоволення, а постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 20 квітня 2011 року у справі
№2-а-3651/10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвала може бути оскаржена у
касаційному порядку, шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України,
протягом двадцяти днів з дня набрання
ухвалою законної сили.

Головуючий суддя:
Д.М. Старунський

Судді:
В.М. Багрій

А.І. Рибачук