Справа № 750/9382/14
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 750/9382/14
інстанції: Супрун О.П.
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

06 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак
Н.П.;

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду апеляційну
скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної у м.Чернігові ради на
постанову Деснянського районного суду
м.Чернігова від 29 вересня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м.Чернігові
ради про визнання неправомірними дій,
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У вересні 2014 року, позивач звернулася
до Деснянського районного суду
м.Чернігова з позовом до Управління
праці та соціального захисту населення
Деснянської районної у м.Чернігові
ради про визнання неправомірними дій,
зобов'язання вчинити певні дії. Просила
суд визнати неправомірними дій
відповідача щодо виплати допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період 25.09.2013
року по 30.06.2014 року у розмірі 130 грн. та
зобов'язати перерахувати та виплатити
на її користь суму заборгованості з
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку за
період з 25.09.2013 року по 30.06.2014 року.

Ухвалою судді Деснянського районного
суду м.Чернігова від 29 вересня 2014 року
визнано неповажними причини пропуску
строку оскарження дій відповідача за
період з 25.09.2013 року по 11.03.2014 року
включно і залишено в цій частині
адміністративний позов ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної у м.Чернігові ради про
визнання неправомірними дій,
зобов'язання вчинити певні дії - без
розгляду.

Постановою Деснянського районного
суду м.Чернігова від 29 вересня 2014 року
адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Управління
праці та соціального захисту населення
Деснянської районної у м.Чернігові
ради по нарахуванню та виплаті ОСОБА_2
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку за
період з 12.03.2014 року по 30.06.2014 року у
меншому розмірі, ніж передбачено ст. 43
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням».

Зобов'язано Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м.Чернігові
ради здійснити перерахунок та виплату
ОСОБА_2 допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку за
період з 12.03.2014 року по 30.06.2014 року з
урахуванням вимог ст. 43 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням», за виключенням проведених
виплат.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нову, якою у задоволенні
позову відмовити повністю.

Підстави для проведення апеляційного
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами визначено ст. 197 КАС
України.

За змістом ч. 1 вищезазначеної статті
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: 1) відсутності
клопотань від усіх осіб, які беруть
участь в справі, про розгляд справи за
їх участю; 2) неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання; 3) подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції, які прийняті у
порядку скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 183-2 цього Кодексу.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що справу можливо вирішити на основі
наявних у ній доказів, колегія суддів
вважає, що розгляд справи має бути
проведено в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС
України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без змін
з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог, з огляду на
наступне.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивач перебуває на обліку в
Управлінні праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної у м.Чернігові ради як
одержувач допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку з 25.09.2013 року.

При цьому згідно довідки Управління
праці та соціального захисту населення
Деснянської районної у місті Чернігові
ради ОСОБА_2 в період січень - червень 2014
року отримувала дану допомогу з
урахуванням доходів в розмірі 130 грн.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам необхідно зазначити наступне.

Згідно ст. 46 Конституції України,
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення;
створення мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму встановленого законом.

Відповідно до ст. 95 Конституції
України, будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір
та їх цільове спрямування визначаються
виключно Законом про Державний бюджет
України на відповідний рік.

Закон України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми" відповідно до
Конституції України встановлює
гарантований державою рівень
матеріальної підтримки сімей з дітьми
шляхом надання державної грошової
допомоги з урахуванням складу
сім'ї, її доходів та віку і спрямований
на забезпечення пріоритету
державної допомоги сім'ям з дітьми
у загальній системі соціального
захисту населення.

Отже, спірні правовідносини, що виникли
між сторонами, регламентуються
Законами України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» (далі Закон №2240-III) , «Про
державну допомогу сім`ям з дітьми»
(далі Закон №2811-ХII) та іншими Законами і
нормативними актами, ще регулюють
порядок та розміри виплат такої
допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем заявлено позов про визнання
дій протиправними, зобов'язання
здійснити перерахунок та виплату
щомісячної державної соціальної
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку у
розмірі прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років на поточний рік
за період з 25.09.2013 року по 30.06.2013 року.

До 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України №107-VI від 28
грудня 2007 «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України» -
правовідносини щодо виплати допомоги
регулювалися Законом України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»
№2811-ХII від 21 листопада 1992 року, дія
якого поширювалася на осіб, не
застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» №2240-III від 18 січня 2001 року,
який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб. Розмір допомоги також визначався
цими Законами.

Зокрема, статтею 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» було передбачено, що
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» №107-VI від 28
грудня 2007 року були внесені відповідні
зміни до Закону №2811-ХІІ та Закону
№2240-III. Зокрема, змінами до статті 13
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» №2811-ХII від 21 листопада
1992 року його дію поширено на
застрахованих осіб, а із Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» №2240-III від 18 січня 2001 року
було виключено статті 40-44.

Конституційний Суд України рішенням
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 визнав
неконституційними низку положень
Закону України №107-VI від 28 грудня 2007
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» в тому
числі й пункт 25 розділу II Закону
№107-VI щодо виключення статей 40-44 Закону
№ 2240-III.

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI було
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з часу проголошення
Рішення №10-рп/2008 Конституційним Судом
України відновили свою дію
вищезазначені положення Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» № 2240-III від 18 січня 2001 року,
а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» № 2811-ХII від 21 листопада 1992 року.

Статтею 46 Закону України від 26 грудня
2008 №835-VI «Про Державний бюджет України
на 2009 рік» та ; статтею 45 Закону України
від 27 квітня 2010 року №2154-VI «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»
передбачено, що у 2009, 2010 роках допомога
при народженні дитини та по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» №2240-III від 18 січня 2001 року
призначається і здійснюється в
розмірах і порядку, визначених
Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України 27 грудня 2001 року № 1751
саме на виконання Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» №
2811-ХII від 21 листопада 1992 року (пункт 1).
Новий акт уряду на виконання статті 45
Закону № 2154-VI, тобто на виконання
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» № 2240-III від 18 січня 2001 року
не приймався.

Розміри і порядок виплати допомоги
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» №2240-III від 18 січня 2001 року
на виконання статті 45 Закону №2154-VI
Кабінетом Міністрів України не
визначалися.

Отже, вимоги позивача про визнання
неправомірними дій відповідача по не
нарахуванні та невиплаті позивачу
щомісячної допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку та зобов'язання здійснити
перерахунок і доплату допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею 3
річного віку за період з 12 березня 2014
року по 30 червня 2014 року, у розмірі,
визначеному ст. 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» є обґрунтованими, з тих
підстав, що допомога по догляду за
дитиною позивачу у вказаний період
виплачувалася у меншому розмірі, ніж
визначений Законом України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»
розмір прожиткового мінімуму.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, відповідачем, з урахуванням всіх
встановлених фактичних обставин по
справі та вимог законодавства, не
доведено правомірність своїх дій.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає, а її доводи
спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м.Чернігові
ради - залишити без задоволення, а
постанову Деснянського районного суду
м.Чернігова від 29 вересня 2014 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте на неї може бути
подана касаційна скарга до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 11
листопада 2014 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Костюк Л.О.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.