Справа № 872/17808/13
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

02 жовтня 2014 рокусправа № 811/2514/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Прокопчук Т.С.

суддів: Божко Л.А.
Лукманової О.М.

за участю секретаря судового
засідання: Сонник А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
апеляційну скаргу Долинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області

на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 13
листопада 2013 року

у справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Бобринецький завод
продтоварів" до Долинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою
відповідальністю "Бобринецький завод
продтоварів" (далі - ТОВ "Бобринецький
завод продтоварів") звернувся до суду
з позовом до відповідача Долинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області
(далі - Долинська ОДПІ), в якому просив
суд визнати протиправними та скасувати
винесені 19.06.2013 року податкові
повідомлення - рішення форми "Р" №,
яким позивачу збільшено суму грошових
зобов'язань з податку на додану
вартість у загальному розмірі 3435 грн., з
яких 2290 грн. основного платежу, 1145 грн.
штрафних санкцій, та №, яким
позивачу збільшено суму грошових
зобов'язань з податку на прибуток у
загальному розмірі 5553 грн., з яких 3702
грн. основного платежу, 1851 грн. штрафних
санкцій.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 13 листопада
2013 року позов задоволено, визнані
протиправними та скасовані прийняті
відповідачем податкові повідомлення -
рішення форми "Р" № від 19.03.2013 року
та № від 19.06.2013 року.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач Долинська ОДПІ звернулася
з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції, та відмовити в задоволенні
позову.

В судове засідання апеляційного суду
сторони не з'явилися, про день розгляду
справи повідомлені належним чином, у
зв'язку з чим фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
відповідно ст.41 КАС України не
здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, а також правильність
застосування судом норм матеріального
права та правової оцінки обставин у
справі, суд приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

В судовому засіданні встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
ТОВ "Бобринецький завод продтоварів"
зареєстрований в Долинській ОДПІ як
платник податку на додану вартість.

Відповідачем Долинською ОДПІ з 29.05.2013
року по 03.05.2013 року проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ "Бобринецький завод
продтоварів" з питань дотримання
податкового законодавства по
взаємовідносинам з контрагентом ПП
"Кіровоградський митний термінал" їх
реальності та повноти відображення в
обліку за період з 01.04.2012 року по 31.05.2012
року, з 01.11.2012 року по 30.11.2012 року, про що
складено акт №51/2200/34201697 від 06.06.2013 року.

Відповідно до викладених в акті
перевірки висновків, позивач порушив
п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, пп.138.1.1, п.138.2, п.138.8
ст.138, п.152.1 ст.152 ПК України, в результаті
чого занижено податок на прибуток на
загальну суму 3702 грн., в т.ч. за ІІ
квартал 2012 року в сумі 2404 грн., за ІV
квартал 2012 року в сумі 1298 грн.; п.198.3,
п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого
позивачем занижено податкове
зобов'язання по податку на додану
вартість за квітень-травень 2012 року в
розмірі 2290 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення № від 19.03.2013
року, яким позивачу збільшено суму
грошових зобов'язань з податку на
додану вартість у загальному розмірі
3435 грн., з яких 2290 грн. основного
платежу, 1145 грн. штрафних санкцій, та
№ від 19.06.2013 року, яким позивачу
збільшено суму грошових зобов'язань з
податку на прибуток у загальному
розмірі 5553 грн., з яких 3702 грн. основного
платежу, 1851 грн. штрафних санкцій.

Позиція податкового органу про
недійсність даних у податковій
звітності позивача грунтується на
отриманому від іншого податкового
органу акта перевірки контрагента
позивача ПП Кіровоградський митний
термінал щодо фіктивності його
діяльності.

Позивач оскаржив зазначені податкові
повідомлення-рішення в судовому
порядку.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому, згідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК
України, не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є правовою підставою формування
податкового обліку платника податків.
Водночас, за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку, відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток
навіть за наявності формально
складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Із матеріалів справи вбачається, що
між позивачем та контрагентом ПП
"Кіровоградський митний термінал"
укладено договір доручення №52 від
22.02.2012 року на декларування товарів та
майна, що переміщуються через митний
кордон України.

Згідно умов договору, брокер від імені
й за рахунок замовника здійснює
декларування вантажів, перевезених
через кордон України на підставі
наявного свідоцтва на право
брокерської діяльності, що видано
Державною митною службою України.

Виконання позивачем договору з ПП
"Кіровоградський митний термінал" з
декларування товарів та майна
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами,
оформленими згідно вимог Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" №
996-XIV(далі Закон № 996-XIV), а саме:
податковими накладними, вантажними
митними деклараціями, актами та
платіжними дорученнями тощо.

За таких обставин позивач правомірно
включив до складу валових витрат
відповідного періоду витрати по оплаті
зазначених послуг за вищезазначеним
договором на суму 3702 грн., оскільки мав
необхідні первинні бухгалтерські
документи, що є підставою для
відображення таких документів в
бухгалтерському та податковому обліку,
та включення витрат до складу валових
витрат відповідного податкового
періоду.

Викладене свідчить про відсутність
порушення позивачем вимог Податкового
кодексу України та протиправність
збільшення податковим органом сплати
податку на прибуток в сумі основного
платежу та штрафних санкцій на суму 5553
грн., згідно податкового повідомлення -
рішення № від 19.06.2013 року.

Згідно пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до приписів п. 198.3 ст.198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Таким чином, витрати для цілей
визначення податкового кредиту мають
бути фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Згідно із п.44.1 ст.44 ПК України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування та/
або податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст.201 цього
Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У п.201.1 ст.201 ПК України вказано, що
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну.

Згідно з п.201.10 ст.201 ПКУ податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

За правилами п. 201.4 ст.201 ПКУ
встановлено, що податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п.п. 201.6 та 201.8 ст.201 ПКУ
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи із приписів
вищевказаних норм Податкового кодексу
України, податкова накладна є
документом, який підтверджує фактичну
сплату покупцем податку на додану
вартість у ціні наданих послуг, та
надає право на формування податкового
кредиту платника податків-покупця, і
лише придбання товарів (послуг, робіт),
які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності платника податку,
відсутність податкової накладної та
складання податкової накладної особою,
що не зареєстрована як платник ПДВ,
позбавляють платника податку права на
включення до податкового кредиту
сплачених (нарахованих) сум податків у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг), вартість яких
відноситься до складу валових витрат.

Із матеріалів справи видно, що
вищезазначений договір доручення з
контрагентом ПП "Кіровоградський
митний термінал" був спрямований на
реальне настання правових наслідків та
набуття сторонами цивільних прав та
обов'язків, що обумовлені ними,
оскільки декларування товарів та
майна, що переміщуються через митний
кордон України підтверджені
первинними бухгалтерськими
документами, оформленими у
відповідності із Законом №996-ХІV.

Матеріалами справи підтверджено, що по
митним деклараціям, виписаним ПП
"Кіровоградський митний термінал",
позивачем правомірно віднесені суми
ПДВ до складу податкового кредиту
відповідного звітного періоду на
загальну суму 2290 грн., оскільки чинне
податкове законодавство України не
ставить в залежність право сторони в
договорі на податковий кредит від
проведення перевірок податкового
обліку (стану) інших осіб і фактичної
сплати контрагентами податку до
бюджету.

Оскільки відповідачем не надані
належні докази фіктивності
(нікчемності) укладеного позивачем з
контрагентом ПП "Кіровоградський
митний термінал" договору, відсутні
рішення суду про визнання його таким,
також не існує судових рішень, якими
контрагент позивача визнаний
фіктивним, а його установчі документи -
недійсними, а тому позивач не мав
підстав вважати діяльність
зазначеного контрагента протиправною,
так як на час дії угоди цей контрагент
був зареєстрований в установленому
порядку як платник ПДВ, мав право
виписувати та надавати податкові
накладні, не був виключений із Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців.

В силу викладеного суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що відповідачем висновок про
фіктивність діяльності контрагента ПП
"Кіровоградський митний термінал"
зроблений на припущеннях.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції вважає, що позивач виконав
передбачені чинним податковим
законодавством умови щодо
підтвердження свого права на
податковий кредит та має документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту по операціям з
контрагентом ПП "Кіровоградський
митний термінал", а тому висновки
податкового органу щодо збільшення
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість згідно податкового
повідомлення - рішення форми "Р" №
від 19.06.2013 року в сумі основного платежу
та штрафних санкцій 3435 грн. є
неправомірними.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу, а
суд згідно ст. 86 цього Кодексу оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене,
враховуючи те, що відповідачем не
доведено правомірність своїх дій та їх
відповідність нормам діючого
законодавства України , суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
визнання протиправними та скасування
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень є обґрунтованим та
вірним.

Доводами апеляційної скарги вказані
обставини не спростовуються.

Оскільки судом першої інстанції в
достатньому обсязі з'ясовано обставини
адміністративної справи та ухвалене
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись п. 1 ст. 198, ст. 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Долинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області -
залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 13
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту постановлення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності.

Головуючий:
Т.С. Прокопчук

Суддя:
Л.А. Божко

Суддя:
О.М. Лукманова