Справа № 826/15317/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 листопада 2014 року №
826/15317/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,
Дегтярьової О.В., Катющенка В.П.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1до Правління
Пенсійного фонду Українипро
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним
позовом до Правління Пенсійного фонду
України, в якому просить визнати
бездіяльності відповідача - виконання
зобов'язань по внесенню змін в основний
документ діяльності ПФУ - «Порядок
подачі та оформлення документів для
призначення пенсії» у відповідності до
Рішення КСУ №25-рп/2009 від 07.10.2009 року -
актом порушення матеріальних прав
позивача; зобов'язати відповідача
негайно внести та затвердити зміни в
«Порядок подачі та оформлення
документів для призначення пенсії», що
забезпечують документальне виконання
та реальну виплату пенсій всім
українським пенсіонерам, які
проживають за межами України, у
відповідності з Рішенням КСУ Рішення
КСУ №25-рп/2009 від 07.10.2009 року; зобов'язати
відповідача визначити уповноважене
територіальне управління ПФУ (бажано
за місцем поживання позивача перед
виїздом з України) і дати йому вказівку:
прийняти у позивача необхідні
документи для призначення пенсії за
віком; призначити та виплачувати
позивачу в Ізраїль пенсію за віком з
28.02.2011 року (дата першого звернення
позивача до ПФУ) у відповідності до
Конституції України та діючими
законами України.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що до серпня 1991 року
він проживав в місті Києві і працював
на підприємствах України з січня 1968
року по лютий 1991 року. Наприкінці
серпня 1991 року він виїхав на постійне
місце проживання до Ізраїлю. У зв'язку з
прийняттям рішення Конституційним
Судом України рішення від 07 жовтня 2009
року за № 25-рп/2009 у справі № 1-32/2009 за
конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення
ст.51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» позивач 28 лютого 2013 року
він направив заяву до правління
Пенсійного фонду України про
призначення та виплати йому через
будь-який уповноважений
територіальний орган Пенсійного фонду
України пенсії за трудовим стажем у
відповідності до рішення
Конституційного Суду України від 07
жовтня 2009 року за №25-рп/2009 у відповідь
на яку отримав від Департаменту
пенсійного забезпечення Пенсійного
фонду України від 26.06.2014р. №7011/К-11, в
якому останній вказує на те, що рішення
Конституційного Суду України №25-рп/2009
не поширюється на осіб, яким пенсія не
призначалась. Крім того, Пенсійний
фонду України зазначив про
необхідність подання документів для
призначення пенсії особисто або через
представника, який діє на підставі
виданої йому довіреності, посвідченої
нотаріально.

Позивач акцентує увагу суду на
відсутність в Законі України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV не
містить заборони призначати пенсію
особам, що проживають за межами
України. Крім того, у відповідності до
встановленого чинним пенсійним
законодавством порядку правління ПФУ
за результатами отримання заяви про
поновлення виплати пенсії за кордон
мало або передати таку заяву
пенсіонера до визначеного
територіального органу Пенсійного
фонду України або повідомити позивачу
адреси інших державних органів чи осіб
уповноважених на прийняття поданої
заяви про призначення і виплати пенсії
для розгляду по суті. Разом з тим, в
порушення зазначених норм права
правління ПФУ допустило бездіяльність
відносно заяви позивача про поновлення
виплати пенсії за кордон, що полягає у
направлені на адресу заявника листа з
нормативним обґрунтуванням
неможливості поновлення виплати
пенсії за кордон, замість вчинення
визначених законодавством дій.

Крім того, з урахуванням того, що
зазначені вище норми Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», якими
запроваджувалася заборона на виплату
пенсій пенсіонерам-громадянам України
за кордон, були визнані
неконституційними та втратили
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України
названого Рішення №25-рп/2009, то, на думку
позивача, починаючи з 07 жовтня 2009 року
положення Постанови Правління
Пенсійного фонду України від 25.11.2005р.
№22-1 у певних частинах суперечать
правовим актам вищої юридичної сили (а
саме: нормам Конституції України), та
підлягають приведенню у відповідність
до таких нормативно-правового акта.

В судове засідання позивач та
представники відповідача не з'явились.
При цьому, ОСОБА_1 у своїй позовній
заяві просив здійснювати розгляд
справи у його відсутність. Аналогічне
клопотання заявлено і відповідачем,
від якого також до суду надійшли
письмові заперечення проти позову.

У своїх письмових запереченнях
Пенсійний фонд України стверджує про
дотримання ним під час розгляду заяви
ОСОБА_1 вимог чинного законодавства
України. Зокрема, відповідач звертає
увагу на наступне: позивач виїхав до
Ізраїлю 21 серпня 2014 року, отже в силу
положень ч.1 ст.9 Закону України «Про
правонаступництво» від 12.09.1991р. за
№1543-ХІІ, відповідно до якої всі
громадяни Союзу РСР, які на момент
проголошення незалежності України
постійно проживали на території
України, є громадянами України, позивач
не є громадянином України і залишив
країну до досягнення пенсійного віку;
позивач не звертався до
територіального управління ПФУ з
відповідною заявою про призначення
йому пенсії, а Правління ПФУ не
наділене повноваженнями визначати
уповноважений орган ПФУ. Також
відповідач-1 зазначив, що оскільки
міжнародний договір з питань
пенсійного забезпечення між Україною
та державою Ізраїль, який передбачав би
інші умови поновлення та виплати
пенсій, на даний час чинності не набув,
підстави для поновлення виплати пенсії
позивачу відсутні.

Враховуючи неявку в судове засідання
позивача і представника відповідача,
на підставі вимог ч.1 ст.41 КАС України
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

При цьому суд, з урахуванням заявлених
сторонами клопотань щодо розгляду
справи у їх відсутність ухвалив
перейти розгляду справи в порядку
письмового провадження.

Ухвалою суду від 07 листопада 2014 року
адміністративний позов ОСОБА_1 в
частині вимог про визнання
бездіяльності Правління Пенсійного
фонду України щодо виконання
зобов'язань по внесенню змін в основний
документ діяльності ПФУ - «Порядок
подачі та оформлення документів для
призначення пенсії» у відповідності до
Рішення КСУ №25-рп/2009 від 07.10.2009 року -
актом порушення матеріальних прав
ОСОБА_1 та про зобов'язання Правління
Пенсійного фонду України негайно
внести та затвердити зміни в «Порядок
подачі та оформлення документів для
призначення пенсії», що забезпечують
документальне виконання та реальну
виплату пенсій всім українським
пенсіонерам, які проживають за межами
України, у відповідності з Рішенням КСУ
Рішення КСУ №25-рп/2009 від 07.10.2009 року -
залишено без розгляду.

Отже предметом дослідження у даній
справі по суті заявлених вимог є
наявність правових підстав для
зобов'язання Правління Пенсійного
фонду України (далі по тексту -
відповідач, Правління ПФУ) визначити
уповноважене територіальне управління
ПФУ (бажано за місцем поживання
позивача перед виїздом з України) і
дати йому вказівку: прийняти у позивача
необхідні документи для призначення
пенсії за віком; призначити та
виплачувати позивачу в Ізраїль пенсію
за віком з 28.02.2011 року (дата першого
звернення позивача до ПФУ) у
відповідності до Конституції України
та діючими законами України.

Ознайомившись з письмово викладеними
позиціями позивача і представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, суд встановив наступне.

Даючи правову оцінку встановленим у
справі обставинам з урахуванням
наявних в матеріалах справи доказів
суд при вирішенні питання щодо
наявності підстав для задоволення
вимог позивача зважає на наступне.

У відповідності з положеннями,
закріпленими в пунктах 1 та 2 Положення
про Пенсійний фонд України,
затвердженим Указом Президента
України від 06.04.2011р. №384/2011, Пенсійний
фонд України є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра соціальної політики України і
який у своїй діяльності керується
Конституцією України та законами
України, актами Президента України та
Кабінету Міністрів України, наказами
Міністерства соціальної політики
України (далі - Міністерство), іншими
актами законодавства України, а також
дорученнями Президента України та
Міністра.

Згідно преамбули Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005р. №22-1 (надалі -
Порядок №22-1), він регулює питання щодо
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання
протиправною бездіяльності
відповідача, яка полягає у відмові від
передачі уповноваженому
територіальному органу заяви позивача
для прийняття рішення про призначення
позивачу пенсії за віком як пенсіонеру
та громадянину України, що проживає в
Ізраїлі, суд вважає за доцільне вказати
на наступне.

В силу закріплених в частині 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 40 Конституції України
встановлено, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових осіб цих
органів, що зобов'язані розглянути
звернення і дати обґрунтовану
відповідь у встановлений законом
строк.

Згідно з частини 1 статті 1 Закону
України «Про звернення громадян» від
02.10.1996р. №393/96-ВР (далі по тексту Закон
№393/96-ВР - в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

В розумінні норми ч. 3 ст. 3 цього Закону
заява (клопотання) - звернення громадян
із проханням про сприяння реалізації
закріплених Конституцією та чинним
законодавством їх прав та інтересів
або повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в діяльності
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, народних
депутатів України, депутатів місцевих
рад, посадових осіб, а також
висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності. Клопотання - письмове
звернення з проханням про визнання за
особою відповідного статусу, прав чи
свобод тощо.

У відповідності до ч.ч.1, 6 ст.5 Закону №
393/96-ВР звернення адресуються органам
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємствам,
установам, організаціям незалежно від
форм власності, об'єднанням громадян
або посадовим особам, до повноважень
яких належить вирішення порушених у
зверненнях питань.

При цьому звернення, оформлене без
дотримання цих вимог, повертається
заявникові з відповідними
роз'ясненнями не пізніш як через десять
днів від дня його надходження, крім
випадків, передбачених частиною першою
статті 7 цього Закону.

Одночасно якщо питання, порушені в
одержаному органом державної влади,
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, об'єднаннями громадян або
посадовими особами зверненні, не
входять до їх повноважень, воно в
термін не більше п'яти днів
пересилається ними за належністю
відповідному органу чи посадовій
особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обґрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями (ч.3 ст.7
Закону №393/96-ВР).

Згідно ч.ч.1, 3 і 4 ст.15 названого Закону
органи державної влади, місцевого
самоврядування та їх посадові особи,
керівники та посадові особи
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, до повноважень яких належить
розгляд заяв (клопотань), зобов'язані
об'єктивно і вчасно розглядати їх,
перевіряти викладені в них факти,
приймати рішення відповідно до чинного
законодавства і забезпечувати їх
виконання, повідомляти громадян про
наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду
заяв (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні
вимог, викладених у заяві (клопотанні),
доводиться до відома громадянина в
письмовій формі з посиланням на Закон і
викладенням мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Також, нормою ч.2 ст.19 Закону №393/96-ВР
передбачено, що у разі необхідності та
за наявності можливостей розгляд
звернень громадян покладається на
посадову особу чи підрозділ службового
апарату, спеціально уповноважені
здійснювати цю роботу, в межах
бюджетних асигнувань.

На момент звернення позивача із
вказаною вище заявою від 10.11.2013р. до
центрального органу Пенсійного фонду
України порядок подання, розгляду та
прийняття рішень за результатами
розгляду таких заяв був врегульований
нормами Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV (далі -
Закон №1058-IV) та Порядком подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (Порядок №22-1).

Частиною першою статті 44 Закону №1058-IV
визначено, що заява про призначення
(перерахунок) пенсії та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч.5 ст.45 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», документи про
призначення пенсії розглядає
територіальний орган Пенсійного фонду
України та не пізніше 10 днів з дня їх
надходження приймає рішення про
призначення або відмову у призначенні
пенсії.

Також відповідно до п.37 Порядку №22-1
орган, що призначає пенсію, розглядає
питання про призначення пенсії,
відстрочку часу її призначення,
перерахунок та відновлення виплати
раніше призначеної пенсії, а також про
переведення з одного виду пенсії на
інший при зверненні особи з
відповідною заявою.

З наведеними нормами Закону №1058-IV та
Порядку №22-1 кореспондуються положення
Указу Президента України від 06.04.2011р.
№384 «Про затвердження Положення про
Пенсійний фонд України», в якому
визначений правовий статус Пенсійного
фонду України, а також з постановою
правління Пенсійного фонду України від
30.04.2002р. №8-2 «Про затвердження
Положення про управління Пенсійного
фонду України в районах, містах і
районах у містах, а також у містах та
районах», що зареєстрована в
Міністерстві юстиції України від 21
травня 2002 року за №442/6730 (далі -
Положення №8-2).

Так, згідно п.4.2 цього Положення №8-2
визначено, що управління Пенсійного
фонду України є юридичною особою, має
самостійний баланс, рахунки в органах
Державної казначейської служби
України та уповноважених банках,
печатку із зображенням Державного
Герба України та своїм найменуванням.

Одними із основних завдань управлінь у
районах, містах, районах у містах, а
також управлінь Фонду в районах, містах
і районах у містах, а також у містах та
районах у містах та районах є
призначення (перерахунок) пенсій та
підготовка документів для їх виплати
(п.2.1 і 2.2 Положення №8-2).

З контексту вищенаведених норм права
вбачається, що до компетенції ПФУ
питання щодо призначення та поновлення
пенсії такій категорії пенсіонерів, як
позивач, не відноситься.

Колегія також звертає увагу на те, що
позивачем в підтвердження доводів щодо
його звернення 28 лютого 2011 року або в
будь-який інший день в період до 16.06.2014
року (дата направлення звернення до
Пенсійного фонду України) до
уповноваженого органу Пенсійного
фонду України про призначення йому
пенсії належних і допустимих доказів
не надано, що в свою чергу свідчить про
відсутність доказів звернення
позивача у встановленому
законодавством України порядку
звернення за призначенням йому пенсії.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

При цьому, до повноважень Пенсійного
фонду України «визначити уповноважене
територіальне управління ПФУ (бажано
за місцем поживання позивача перед
виїздом з України) і дати йому вказівку:
прийняти у позивача необхідні
документи для призначення пенсії за
віком» не віднесено.

Відповідно до ст.11 КАС України суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

При цьому, суд може обрати інший, ніж
зазначив позивач, спосіб захисту
порушеного права, і не може визначити
інший, - ніж визначив законодавець.
Тобто, обираючи спосіб захисту
(відновлення) порушеного права
фізичної чи юридичної особи, суд
виходить з тих повноважень відповідача
(окрім дискреційних), якими він
наділений.

Як вже зазначалось судом, визначення
обсягу вимог, що підлягають судовому
захисту є диспозитивним правом
позивача, який самостійно обирає
підстави, з якими він пов'язує
виникнення у нього права на звернення
до суду і для задоволення його вимог.
Адміністративний суд під час прийняття
постанови вирішує, зокрема, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються і яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин (ч.1 ст.161 КАС України).

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що відповідачем у
відповідності до покладених на нього
повноважень надано обґрунтовану
відповідь у відповідності з вимогами
Закону України «Про звернення
громадян».

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
про зобов'язання відповідача визначити
уповноважене територіальне управління
ПФУ (бажано за місцем поживання
позивача перед виїздом з України) і
дати йому вказівку: прийняти у позивача
необхідні документи для призначення
пенсії за віком; призначити та
виплачувати позивачу в Ізраїль пенсію
за віком з 28.02.2011 року (дата першого
звернення позивача до ПФУ) у
відповідності до Конституції України
та діючими законами України.

Керуючись ст.ст.2, 9, 69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163,
167, 186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Правління Пенсійного
фонду України про зобов'язання вчинити
певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
і може бути оскаржена за правилами,
встановленими в ст.ст.185 - 187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Н.А. Добрівська

Судді:
О.В. Дегтярьова

В.П. Катющенко