Справа № 813/5473/14
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/5473/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого судді Сидор Н.Т.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Матвійчук Н.М.,
представник відповідача не прибув,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом Управління
Пенсійного фонду України у Галицькому
районі м. Львова до Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про скасування постанов,
Управління Пенсійного фонду
України в Галицькому районі м. Львова
звернулося до суду з позовом до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області та з врахуванням
уточнень до позову просить про
скасування постанов про накладення
штрафу від 11.06.2009 року у виконавчих
провадженнях №11861246 та №11859332.
Позов обгрунтовує зокрема тим, що
позивач повідомив орган державної
виконавчої служби про виконання
виконавчих листів Сихівського
районного суду м. Львова по справі
№2а-180/07 з долученням розпорядження від
25.03.2009 року. Також, зазначає, що
відповідача було додаткового
повідомлено про оскарження в судовому
порядку постанови про відкриття
виконавчого провадження щодо
примусового виконання зазначеного
виконавчого документа. Окрім цього,
причиною невиконання називає
залежність від бюджетних асигнувань. З
цих причин вважає постанови державного
виконавця про накладення штрафу
протиправними та просить їх скасувати
як такі, що винесенні необгрунтовано.
Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі, просила такі
Відповідач явку уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечив, хоча належним чином
повідомлявся про дату, час та місце
розгляду справи, що підтверджується
поштовим повідомленням про вручення
судової кореспонденції, наявного в
матеріалах справи.
За таких обставин суд на підставі ч. 4
ст. 128 КАС України ухвалив розглянути
справу у відсутності представника
відповідача на підставі наявних у
справі доказів.
Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази, суд даючи
правову оцінку спірним
правовідносинам виходив з наступного.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 року
за № 06-XIV (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
виконавче провадження, як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Постановою державного виконавця
Підрозділу примусового виконання
рішень відділу Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області від 17.03.2009 року ВП
№11861246 відкрито виконавче провадження
щодо примусового виконання
виконавчого листа №2а-180/07, виданого
11.12.2008 року Сихівським районним судом м.
Львова, про зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України у Галицькому
районі м. Львова починаючи з квітня 2007
року виплачувати ОСОБА_1 щомісячно
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю відповідно до Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та інших
чинних законів.

Як вбачається з даної постанови
боржнику надано строк для
добровільного виконання рішення суду -
до 24.03.2009 року.

Управління листами від 25.03.2009 року
№4226/06-19 та №4224/06-19 повідомляв
державного виконавця щодо виконання
виконавчих листів на підставі яких
відкрито дані виконавчі провадження,
та до наведених листів долучав
розпорядження від 25.03.2009 року.

Також судом встановлено, що позивач
29.04.2009 року повідомляв відповідача про
те, що ним оскаржено постанови про
відкриття виконавчих проваджень.

Як вбачається з матеріалів справи
державний виконавець постановою від
18.05.2009 року на позивача за невиконання
без поважних причин рішення суду у
встановлений державним виконавцем
строк наклав штраф у розмірі 510 грн.

Вимогою від 19.05.2009 року державного
виконавця було черговий раз
зобов'язано позивача в строк до 25.05.2009
року виконати судове рішення.

11.06.2009 року за повторне невиконання
рішення суду без поважних причин,
постановою державного виконавця на
управління пенсійного фонду було
накладено штраф в розмірі 1020 грн.

У відповідності до ч. 3 ст. 87 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає штраф на боржника у
подвійному розмірі. При подальшому
невиконанні рішення боржником
державний виконавець порушує
клопотання перед судом про
кримінальну відповідальність боржника
відповідно до закону.

Як зазначалось судом, позивача
постановою про відкриття виконавчого
провадження зобов'язано було виконати
рішення суду в строк до 24.03.2009 року.

Правомірність постанов про
відкриття виконавчого провадження від
17.03.2009 року встановлено постановою
Львівського адміністративного суду
від 22.03.2011 року у справі №2а-3015/09/1370, яка
залишена без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 21.02.2014 року, що долучена судом до
матеріалів справи.

Враховуючи те, що правомірність
відкриття виконавчого провадження
підтверджено судом та те, що позивач не
виконав судового рішення у
встановлений державним виконавцем
строк до 24.03.2009 року, суд вважає
правомірним винесення постанови про
накладення штрафу на боржника у
виконавчому провадженні.

При цьому, надіслання відповідачу
вищезгаданих листів не можуть
вважатись поважними причинами
невиконання рішення суду, оскільки
такі були надіслані органу державної
виконавчої служби після закінчення
строку, наданого державним виконавцем
для добровільного виконання рішення
суду.

Як вбачається зі змісту надісланих
позивачем відповідачу листів, то в них
позивач посилається як на причину не
виконання рішення суду з тих причин, що
виплата коштів, до котрої зобов'язано
відповідача рішенням суду залежить від
бюджетних асигнувань, однак суд не може
погодитись з цим, що це є поважною
причиною невиконання рішення суду, з
огляду на наступне.

Закріплений у ст. 8 КАС України принцип
верховенства права суд застосовує з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, яка
відповідно до вимог ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» є джерелом права в
Україні. Неможливість особою домогтися
виконання судового рішення, винесеного
на її користь, становить втручання у
право на мирне володіння майном, що
викладене у першому реченні пункту
першого статті 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав
людини справа «Кечко проти України»
безпідставним є посилання відповідача
на відсутність бюджетного
фінансування, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена в залежність від
бюджетних асигнувань. Оскільки таке
право декларовано державою, то
відповідно держава через створювані
нею органи несе обов'язок щодо
своєчасної та повної виплати саме у
розмірах, які нею ж визначені та
закріплені в Законі.

Так у справі «Бурдов проти Росії»
суд наголосив, що виконання будь-якого
судового рішення є невід'ємною стадією
процесу правосуддя, а тому повинно
відповідати вимогам, вміщеним у ст. 6
Конвенції. Для держави є неприпустимим
виправдання неможливості виконання
судового рішення відсутністю
належного фінансування. У зазначеній
справі заявник не повинен був
страждати від невиконання ухвалених на
його користь судових рішень через
фінансовий стан держави.

Таким чином, з врахуванням
наведеного, посилання позивача на ту
обставину, що кошти державного бюджету
на виплати передбачені рішеннями суду
управлінням не виділяються судом не
приймаються як поважність невиконання
судового рішення, а відтак цілком
оправданим та цілком правомірним є
винесення постанов про накладення
штрафу на боржника у виконавчих
провадженнях.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади і їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Положення ст. 9 КАС України
передбачає, що суди при вирішенні
справи керуються принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному та об'єктивному
дослідженні.

Зважаючи на наведене вище, суд
приходить до висновку, що дії
відповідача відповідають вимогам,
встановленим ч. 2 ст. 19 Конституції
України та ч. 3 ст. 2 КАС України, а тому,
виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та доказів,
наявних у матеріалах справи,
адміністративний позов задоволенню не
підлягає.

У відповідності до вимог ст. 94 КАС
України, судові витрати стягненню зі
сторін не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 128,
158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с
т а н о в и в:

в задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не
підлягають.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду. Апеляційна
скарга подається до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд
першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції. Апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання повного тексту
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та
підписано 27.10.2014 року.

Суддя
Сидор Н.Т.