Справа № 2а/1519/4917/11
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2014-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

07 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа №
2а/1519/4917/11

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції:
Вербицька(Анісімова) Ніна
Володимирівна

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В.,
Романішина В.Л.

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою Департаменту
праці та соціальної політики Одеської
міської ради на постанову
Малиновського районного суду міста
Одеси від 03 жовтня 2011 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Департаменту праці та соціальної
політики Одеської міської ради про
стягнення грошової допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Департаменту праці та соціальної
політики Одеської міської ради про
визнання неправомірними дій та
стягнення щорічної разової грошової
допомоги як інваліду війни ІІ групи за
2011 рік в розмірі 5 532 грн..

В обґрунтування позову ОСОБА_2
зазначав, що він, як інвалід війни ІІ
групи, на підставі ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» має право на
отримання щорічної грошової допомоги
до п'ятого травня в розмірі восьми
мінімальних пенсій за віком. Однак у 2011
році зазначена допомога була
нарахована та виплачена відповідачем у
меншому розмірі.

Постановою Малиновського районного
суду міста Одеси від 03 жовтня 2011 року
адміністративний позов ОСОБА_2
задоволено. Визнано дії Департаменту
праці та соціальної політики Одеської
міської ради щодо недоврахування
ОСОБА_2 щорічної разової грошової
допомоги до 05 травня в 2011 році в
розмірі, передбаченому ст.. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»
протиправними. Зобов'язано Департамент
праці та соціальної політики Одеської
міської ради нарахувати та виплатити
на користь ОСОБА_2, як інваліду другої
групи щорічну разову допомогу до Дня
Перемоги відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» в
розмірі восьми прожиткових мінімумів
для осіб, які втратили працездатність,
встановленого Законом України «Про
Державний бюджет України за 2011 рік» з
врахуванням вже виплачених сум за цей
період.

В апеляційній скарзі Департаменту
праці та соціальної політики Одеської
міської ради, ставиться питання про
скасування судового рішення в зв'язку з
тим, що воно постановлено з порушенням
норм матеріального права.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши
доповідача, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 є інвалідом війни ІІ групи, що
підтверджується відповідним
посвідченням.

Позивачу у 2011 році була виплачена до 05
травня щорічна грошова допомога як
інваліду війни ІІ групи, проте не у
повному обсязі.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що право
позивача на отримання щорічної
грошової допомоги до 05 травня як
інваліду війни ІІ групи передбачено ч. 5
ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Так, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» в
редакції, що діяла на момент виникнення
спірних правовідносин, щорічно до 5
травня інваліду війни ІІ групи, статус
якого має позивач, виплачується разова
грошова допомога у розмірі восьми
мінімальних пенсій за віком.

Згідно частинам 1 та 4 ст. 17-1 названого
Закону вказану виплату здійснюють
органи праці та соціального захисту
населення через відділення зв'язку або
через установи банків (шляхом
перерахування на особовий рахунок
отримувача) пенсіонерам - за місцем
отримання пенсії, а особам, які не є
пенсіонерами, - за місцем їх проживання
чи одержання грошового утримання.
Особи, які не отримали разової грошової
допомоги до 5 травня, мають право
звернутися за нею та отримати її до 30
вересня відповідного року, в якому
здійснюється виплата допомоги.

Однак, Законом України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» частину 5 статті 12
Закону «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»
викладено в новій редакції, відповідно
до якої інваліду війни ІІ групи щорічно
до 5 травня виплачується разова грошова
допомога у розмірах, які визначаються
Кабінетом Міністрів України в межах
бюджетних призначень, встановлених
законом про Державний бюджет України.

Положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» щодо
встановлення на 2008 рік розміру
щорічної допомоги до п'ятого травня
учасникам бойових дій втратило
чинність, як таке, що визнано
неконституційним, на підставі Рішення
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року № 10-рп/08.

Таким чином, з 22 травня 2008 року
відновлено дію частини 5 статті 12
Закону «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
відповідно до якої розмір грошової
допомоги інваліду війни ІІ групи має
становити 8 мінімальних пенсій за
віком.

Наявність у позивача права на
отримання допомоги у вказаному розмірі
є визначальною для вирішення даного
спору. Крім того, це право гарантується
ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
до яких відносяться і пенсії,
визначаються Законом України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеним нормам
закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції
України пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Із врахуванням наведеної
конституційної норми, розмір
мінімальної пенсії за віком, з якого
має обраховуватися щорічна разова
грошова допомога позивачу, не може бути
нижчим від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком
міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», який набрав
чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними
законодавчими актами розмір
мінімальної пенсії за віком не
визначається.

Із врахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку щодо не взяття до уваги
положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання грошової допомоги у
встановлених законом розмірах.

Безпідставними є і посилання
відповідача на відсутність коштів щодо
забезпечення виплати зазначеної
грошової допомоги у вказаному розмірі,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань.

З огляду на зазначене ОСОБА_2, як
інвалід війни ІІ групи, у 2011 році мав
право на отримання щорічної допомоги
до п'ятого травня у розмірі,
встановленому ч. 5 ст. 12 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту».

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують. За
таких обставин апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1
ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, суд,
-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці
та соціальної політики Одеської
міської ради залишити без задоволення,
а постанову Малиновського районного
суду міста Одеси від 03 жовтня 2011 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Суддя-доповідач:
Димерлій О.О.

Суддя:
Єщенко О.В.

Суддя:
Романішин В.Л.