Справа № 826/13075/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомФізичної особи - підприємця
ОСОБА_1доДержавної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпро визнання протиправними
та скасування податкових повідомлень -
рішень, рішення про застосування
штрафних санкцій та вимоги про сплату
боргу (недоїмки) за участю
представників сторін:
від позивача - ОСОБА_2,
від відповідача - Шендрик С.В.,
На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 28 жовтня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі по тексту -
відповідач, ДПІ у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від 11
вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11
серпня 2014 року №Ф20У, а також рішення
про застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску від 11 серпня 2014 року №22/26-55-17-08.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19 вересня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 30 вересня 2014
У судове засідання 30 вересня 2014 року
з'явився представник відповідача, який
надав витребувані судом документи.
Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про день, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, причини неявки суду не
повідомив, що в силу приписів частини 1
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України стало підставою
для відкладення розгляду справи на 07
У судовому засіданні 07 жовтня 2014 року
судом оголошувалась перерва до 16
жовтня 2014 року для надання
представнику позивача часу подати
додаткові документи.
У зв'язку з викликом свідка у судовому
засіданні 16 жовтня 2014 року
оголошувалась перерва до 21 жовтня 2014
У судовому засіданні 21 жовтня 2014 року
також оголошувалась перерва до 28
жовтня 2014 року для подання позивачем
додаткових документів та свідком
письмових пояснень, наданих у судовому
У судовому засіданні 28 жовтня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову. Представник
відповідача проти задоволення позову
заперечував з огляду на його
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як фізична
особа - підприємець, про що в Єдиний
державний реєстр юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців 06 лютого 2013
року внесено відповідний запис за
на облік в ДПІ у Печерському районі м.
Києва ДПС за №238.
У період з 10 по 23 червня 2014 року
працівниками ДПІ у Печерському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві на підставі
підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20,
пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу
України, Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», відповідно до
наказу від 29 травня 2014 року №1669 та
плану - графіку проведення
документальних планових перевірок
суб'єктів господарювання на ІІ квартал
2014 року, посадовими особами
відповідача на підставі направлень від
10 червня 2014 року №511/26-55-17-01, №512/26-55-17-01
проведено документальну планову
виїзну перевірку ОСОБА_1 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01 січня 2011 року по 31
грудня 2013 року, дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 19 лютого 2013 року по 31 грудня 2013
За результатами перевірки складно Акт
№1615/26-55-17-01-НОМЕР_1 від 01 липня 2014 року
(далі по тексту - Акт перевірки), в якому
зазначено про порушення позивачем
- підпункту 49.18.1 пункту 49.18 статті 49,
пункту 203.1 статті 203 Податкового
кодексу України у результаті неподання
податкових декларацій з податку на
додану вартість за червень, липень 2013
- пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.1
пункту 139.1 статті 139, пункту 177.4 статті 177
Податкового кодексу України, у
результаті чого визначено суму
податкових зобов'язань з податку на
доходи фізичних осіб від здійснення
діяльності за 2013 рік на суму 112589,28 грн.;
- пункту 198.4 статті 198, пункту 200.1 статті
200 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість у періоді, що
тому числі за жовтень 2013 року в сумі
- пункту 1 статті 6 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», у результаті
чого донараховано своєчасно не
нарахований єдиний внесок за 2013 рік на
Виявлення зазначених порушень стало
підставою для винесення відповідачем 11
серпня 2014 року рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску №22/26-55-17-08, яким до ФОП ОСОБА_1 на
підставі пункту 3 частини 11 статті 25
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
застосовано штрафні санкції у розмірі
2657,99 грн., а також складення вимоги про
сплату боргу (недоїмки) №Ф20У, якою
суб'єкта господарювання зобов'язано
сплатити недоїмку зі сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
Крім того, згідно з підпунктом 54.3.2
пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу
України та відповідно до абзацу 4
пункту 123.1 статті 123, а також відповідно
до пункту 167.1 статті 167 названого
Кодексу, на підставі Акту перевірки
№1615/26-55-17-01-НОМЕР_1 від 01 липня 2014 року,
податковим органом 11 серпня 2014 року
винесено податкові повідомлення -
рішення:

- №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість за основним платежем у
розмірі 25989,00 грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 7687,25
грн.;

- №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
доходи фізичних осіб за основним
платежем у розмірі 112589,28 грн. та
штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 28147,32 грн.

Посилаючись на безпідставність та
необґрунтованість висновків
податкового органу, що стали підставою
для збільшення сум грошових
зобов'язань по податку на доходи
фізичних осіб та податку на додану
вартість, ФОП ОСОБА_1 звернувся з
відповідним позовом до суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на помилковість
висновків податкового органу щодо
безпідставного віднесення до складу
валових витрат, витрати у зв'язку з
операційною діяльністю, зокрема,
зумовлені обладнанням та утриманням
нерухомого майна, яке позивач здає в
оренду, що є основним видом його
діяльності.

Відповідач проти позову заперечував,
посилаючись на те, що висновки Акта
перевірки являються правомірними, а
витрати, враховані позивачем під час
визначення валового доходу, отриманого
у 2013 році, в силу приписів підпункту
139.1.1 пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України не підлягають
включенню до витрат, що враховуються
при обчислені об'єкта оподаткування.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що
врегульовує спірні правовідносини є
Податковий кодекс України від 02.12.2010р.
№2755-VI з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1.
статті 14 ПК України витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Одночасно згідно підпункту 14.1.36
названої статті господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах
138.3 цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (підпункт 138.1.1. пункту
138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138
названого Кодексу витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

У той же час, пунктом 139.1. статті 139 ПК
України визначено, що не включаються до
складу витрат витрати, не пов'язані з
провадженням господарської
діяльності, а саме витрати на
організацію та проведення прийомів,
презентацій, свят, розваг та
відпочинку, придбання та
розповсюдження подарунків (крім
благодійних внесків та пожертвувань
неприбутковим організаціям,
визначених статтею 157 цього Кодексу, та
витрат, пов'язаних із провадженням
рекламної діяльності, які регулюються
нормами підпункту 140.1.5 пункту 140.1
статті 140 цього Кодексу), а також
витрати на придбання, виготовлення,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію та інше поліпшення
основних засобів та витрати, пов'язані
з видобутком корисних копалин, а також
з придбанням (виготовленням)
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації згідно зі статтями 144 - 148
цього Кодексу, з урахуванням пунктів
146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті
148 цього Кодексу

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності з
урахуванням визначених у пункті 139.1
статті 139 ПК України обмежень.

Наведені положення Податкового
кодексу України є загальними та
застосовуються незалежно від
організаційно-правової форми суб'єкта
господарювання.

У той же час, особливості оподаткування
доходів, отриманих фізичною особою -
підприємцем від провадження
господарської діяльності, крім осіб, що
обрали спрощену систему оподаткування,
врегульовані положеннями статті 177 ПК
України.

Відповідно до пункту 177.2 названої
статті об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Для фізичної особи - підприємця,
зареєстрованого як платник податку на
додану вартість, не включаються до
витрат і доходу суми податку на додану
вартість, що входять до ціни придбаних
або проданих товарів (робіт, послуг).

Згідно з пунктом 177.4 статті 177 ПК
України до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Пунктом 177.10 названої статті також
закріплено, що фізичні особи -
підприємці зобов'язані вести Книгу
обліку доходів і витрат та мати
підтверджуючі документи щодо
походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та
порядок її ведення визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику.

Відповідно до пункту 1 Порядку ведення
Книги обліку доходів і витрат, яку
ведуть фізичні особи - підприємці, крім
осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування, і фізичні особи, які
провадять незалежну професійну
діяльність, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 24.12.2010р. № 1025,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 30.12.2010р. за № 1425/18720, який діяв з
21 січня 2011 року до 18 жовтня 2013 року
фізичні особи - підприємці, крім осіб,
що обрали спрощену систему
оподаткування, та фізичні особи, які
провадять незалежну професійну
діяльність (далі - самозайняті особи),
зобов'язані вести Книгу обліку доходів
і витрат (далі - Книга), у якій щоденно на
підставі первинних документів
здійснюються записи про операції, що
відбулися у звітному (податковому)
період. Зокрема, щоденно
відображається фактично отримана сума
доходу від здійснення діяльності із
сумарним підсумком за місяць, квартал,
рік; загальна вартість придбаних
товарно-матеріальних цінностей та сума
витрат, яка безпосередньо пов'язана з
отриманням доходу.

Дані Книги використовуються
самозайнятою особою для заповнення
податкової декларації за звітний
податковий період (рік).

Відповідно до пункту 1 Порядку ведення
Книги обліку доходів і витрат, яку
ведуть фізичні особи - підприємці, крім
осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування, і фізичні особи, які
провадять незалежну професійну
діяльність, затвердженого наказом
Міністерства доходів і зборів України
від 16.09.2013р. № 481, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 01.10.2013р.
за № 1686/24218, який діє з 18 жовтня 2013 року,
фізичні особи - підприємці, крім осіб,
що обрали спрощену систему
оподаткування, та фізичні особи, які
провадять незалежну професійну
діяльність (далі - самозайняті особи),
зобов'язані вести Книгу обліку доходів
і витрат (далі - Книга), у якій за
підсумком робочого дня, протягом якого
отримано дохід, на підставі первинних
документів здійснюються записи про
отримані доходи та документально
підтверджені витрати.

Самозайняті особи заносять до Книги
відомості про суми доходу, отриманого
від здійснення господарської або
незалежної професійної діяльності із
сумарним підсумком за місяць, квартал,
рік, зокрема, кошти, що надійшли на
поточний рахунок, касу платника
податків та/або отримано готівкою, сума
заборгованості, за якою минув строк
позовної давності, вартість безоплатно
отриманих товарів (робіт, послуг); суми
витрат, які документально підтверджені
та безпосередньо пов'язані з
отриманням доходу за підсумками дня;
суми витрат на оплату праці та
нарахування на оплату праці найманих
осіб, понесені у звітному місяці; суми
фактично понесених інших витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходу, які не зазначені під час
визначення попередніх сум, зокрема,
витрати на сплату послуг, зв'язку,
орендних та комунальних платежів тощо.

Дані Книги заповнюються у гривнях з
копійками та використовуються
самозайнятою особою для заповнення
податкової декларації про майновий
стан і доходи.

Як вбачається зі змісту Акту перевірки,
в ході контрольного заходу було
встановлено, що позивачем до складу
валових витрат за 2013 рік віднесено
витрати в розмірі 675717,87 грн., які
складались з витрат на послуги
харчування та спортивно-розважальні
послуги в сумі 354493,00 грн., вартості
алюмінієвих конструкцій на суму 72500,00
грн., вартості встановлення відео
спостереження на суму 21679,54 грн. та
вартості дитячих розважальних
автоматів в розмірі 227045,37 грн.

Обґрунтовуючи правомірність
віднесення до складу валових витрат
названих сум, позивач зазначив, що
необхідність встановлення алюмінієвих
конструкцій, відео спостереження та
закупівля дитячих розважальних
автоматів обумовлена умовами
попереднього договору №1 на укладення
договору оренди нерухомого майна
№05/03-2014/1 від 01 серпня 2013 року.

Так, зі змісту зазначеного
попереднього договору вбачається, що
орендодавець (позивач) зобов'язується
передати, а орендар - прийняти в
строкове платне користування нежиле
приміщення загальною площею 764,45 кв.м.,
розташоване за адресою: м.
Дніпропетровськ, вул. Щепкіна, 15-а з
обладнаними дитячими ігровими
автоматами. Крім того, пунктом 1.5.
названого договору закріплено, що
сторони дійшли згоди про те, що
невід'ємною частиною об'єкта оренди є
наступне обладнання: 42'' Dirty Driving (1
штука), 42'' Super Bike (2 штуки), 4D Sky Trooper (full Moving
with 4D glasses) (1 штука), Tenk, 4D Sonic (1 штука),
Arthilatic Basketball Deluxe (1 штука), Veggie blast (1
штука), Kuai Qiang Wans (1 штука), King OF Hammer (1
штука), Crazy Animals, Hit wolf (1 штука), для
безпеки використання яких, при монтажі
повинні бути застосовані алюмінієві
конструкції, що в свою чергу, є
суттєвими якісними характеристиками
об'єкта оренди.

Також, пунктом 1.6 попереднього договору
закріплено, що об'єкт оренди повинен
бути обладнаний приладами відео
спостереження та сигналізації.

На підтвердження вартості придбаних
алюмінієвих конструкцій, дитячих
розважальних автоматів та обладнання
відео спостереження, позивачем надано:

1) договір підряду №39/1013 ПР від 16
жовтня 2013 року, акт надання послуг №22
від 27 лютого 2014 року на суму 145000,00 грн., в
тому числі ПДВ 24166,67 грн., податкові
накладні від 11 жовтня 2013 року №8 на суму
72500,00 грн., в тому числі ПДВ 12083,33 грн., від
22 листопада 2013 року №18 на суму 40000,00
грн., в тому числі ПДВ 6666,67 грн., від 06
грудня 2013 року №1 на суму 25000,00 грн., в
тому числі ПДВ 4166,67 грн., від 27 лютого 2014
року №17 на суму 7500,00 грн., в тому числі
ПДВ 1250,00 грн., платіжні доручення №5 від
16 жовтня 2013 року на суму 72500,00 грн., №35
від 06 грудня 2013 року на суму 25000,00 грн.,
№23 від 22 листопада 2013 року на суму 40000,00
грн., №54 від 18 квітня 2014 року на суму
7500,00 грн.;

2) договір постановки товару №30/09-1
від 30 вересня 2013 року, специфікація №1
до зазначеного договору, видаткові
накладні від 03 лютого 2014 року №03/02-1 на
суму 616688,00 грн., в тому числі ПДВ 102781,36
грн. та № 03/02-2 на суму 27840,00 грн., в тому
числі ПДВ 4640,00 грн., податкові накладні
№13 від 02 жовтня 2013 року на суму 327800,00
грн. в тому числі ПДВ 54633,34 грн., №10 від 06
листопада 2013 року на суму 208000,00 грн. в
тому числі ПДВ 34666,68 грн., №23 від 07
листопада 2013 року на суму 108728,00 грн. в
тому числі ПДВ 18121,34 грн.,
товарно-транспортні накладні від 03
лютого 2014 року №03/02-1 та №03/02-2, платіжні
доручення №4 від 01 жовтня 2013 року на
суму 327800,00 грн., № 13 від 06 листопада 2013
року на суму 52000,00 грн., № 14 від 06
листопада 2013 року на суму 52000,00 грн., № 15
від 06 листопада 2013 року на суму 52000,00
грн., № 16 від 06 листопада 2013 року на суму
52000,00 грн., № 17 від 07 листопада 2013 року на
суму 50666,67 грн., № 18 від 07 листопада 2013
року на суму 51573,32 грн., № 19 від 07
листопада 2013 року на суму 6488,01 грн.;

3) договір №22-11/2013 підряду на
виконання монтажних та
пусконалагоджувальних робіт від 22
листопада 2013 року, додаткову угоду до
договору підряду на виконання
монтажних та пусконалагоджувальних
робіт від 22 листопада 2013 року,
договірні ціни на будівництво,
ремонтні та пусконалагоджувальні
роботи системи пожежної сигналізації
та системи оповіщення про пожежу,
охоронної сигналізації, локальні
кошториси №2-1-1 на монтажні та
пусконалагоджувальні роботи, рахунок -
фактура №СФ-000005к від 22 листопада 2013
року, акти №18 та №19 приймання
виконаних підрядних робіт за листопада
2013 року, податкову накладну №4 від 22
листопада 2013 року на суму 21679,50 грн., в
тому числі ПДВ 3613,25 грн., платіжне
доручення №24 від 22 листопада 2013 року на
суму 21679,50 грн.

Відповідно до копії книги обліку
доходів і витрат, яка була надана
працівникам відповідача під час
проведення перевірки, до складу інших
витрат, пов'язаних з одержання доходу,
включаючи вартість виконаних робіт,
наданих послуг, позивачем було
включено: 327800,00 грн., сплачених за
накладною №13 від 02 жовтня 2013 року, 72500,00
грн., сплачених за платіжним дорученням
№5 від 16 жовтня 2013 року, 108728,00 грн.,
сплачених на підставі податкової
накладної №23 від 07 листопада 2013 року
згідно платіжних доручень №17, 18, 19 від 07
листопада 2013 року та 21679,50 грн.,
сплачених згідно податкової накладної
№4 від 22 листопада 2013 року.

Отже, позивачем під час визначення
оподатковуваного доходу до складу
валових витрат віднесені не всі суми,
сплачені відповідно до названих вище
договорів.

Крім того, суд звертає увагу, що у
порушення вимог пункту 177.3 статті 177 ПК
України до складу витрат позивачем
включено суми, сплачені по договорам
підряду №39/1013 ПР від 16 жовтня 2013 року,
постановки товару №30/09-1 від 30 вересня
2013 року та №22-11/2013 підряду на виконання
монтажних та пусконалагоджувальних
робіт від 22 листопада 2013 року з
урахуванням податку на додану
вартість, хоча на дату укладення
названих договорів та проведення
оплати позивач був зареєстрований як
платник податку на додану вартість.

Також, аналізуючи доводи позивача щодо
віднесення сплачених на підставі
названих вище договорів сум до витрат,
пов'язаних з господарською діяльністю
такої фізичної особи - підприємця, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 51 Цивільного
кодексу України до підприємницької
діяльності фізичних осіб
застосовуються нормативно-правові
акти, що регулюють підприємницьку
діяльність юридичних осіб, якщо інше не
встановлено законом або не випливає із
суті відносин.

Зі змісту частини 1 статті 134
Господарського кодексу України слідує,
що суб'єкт господарювання, який
здійснює господарську діяльність на
основі права власності, на свій розсуд,
одноосібно або спільно з іншими
суб'єктами володіє, користується і
розпоряджається належним йому (їм)
майном, у тому числі має право надати
майно іншим суб'єктам для використання
його на праві власності, праві
господарського відання чи праві
оперативного управління, або на основі
інших форм правового режиму майна,
передбачених цим Кодексом.

Підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 ПК
України визначено, що основні засоби -
матеріальні активи, у тому числі запаси
корисних копалин наданих у
користування ділянок надр (крім
вартості землі, незавершених
капітальних інвестицій, автомобільних
доріг загального користування,
бібліотечних і архівних фондів,
матеріальних активів, вартість яких не
перевищує 2500 гривень, невиробничих
основних засобів і нематеріальних
активів), що призначаються платником
податку для використання у
господарській діяльності платника
податку, вартість яких перевищує 2500
гривень і поступово зменшується у
зв'язку з фізичним або моральним зносом
та очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких з дати
введення в експлуатацію становить
понад один рік (або операційний цикл,
якщо він довший за рік).

Згідно пункту 4 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 7 «Основні
засоби», затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
27.04.2000р. №92, основні засоби це
матеріальні активи, які
підприємство/установа утримує з метою
використання їх у процесі
виробництва/діяльності або постачання
товарів, надання послуг, здавання в
оренду іншим особам або для здійснення
адміністративних і
соціально-культурних функцій,
очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких
більше одного року (або операційного
циклу, якщо він довший за рік).

Такі витрати підлягають амортизації у
порядку, визначному статтями 144 - 146 ПК
України, та включаються до валових
витрат у вигляді амортизаційних
відрахувань.

Згідно з підпунктом 17.1.3 пункту 17.1
статті 17 ПК України платник податків
має право обирати самостійно метод
ведення обліку доходів і витрат.

Частиною 3 статті 2 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-XIV
з наступними змінами та доповненнями у
редакції на час виникнення спірних
правовідносин (далі по тексту - Закон
України від 16.07.1999р. №996-XIV) встановлено,
що суб'єкти підприємницької
діяльності, яким відповідно до
законодавства надано дозвіл на ведення
спрощеного обліку доходів і витрат,
ведуть бухгалтерський облік і подають
фінансову звітність у порядку,
встановленому законодавством про
спрощену систему обліку і звітності.

Відповідно до статей 8 та 9 названого
Закону платник податку самостійно веде
бухгалтерський облік.

Таким чином, Закон України від 16.07.1999р.
№996-XIV надає фізичній особі - підприємцю
право вести спрощений облік доходів і
витрат, при цьому не позбавляє його
права вести бухгалтерський облік
валових витрат основних фондів, що
підлягають амортизації.

Крім того, пункт 44.1 статті 44 ПК України
визначає, що для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Отже, відповідні витрати позивача
можуть бути враховані під час
визначення оподатковуваного доходу
шляхом віднесення їх до складу валових
витрат за допомогою здійснення
амортизаційних відрахувань. Однак,
проведення відповідних дій можливе
лише за умови ведення бухгалтерського
обліку валових витрат основних фондів,
що підлягають амортизації.

Також суд погоджується з висновками
податкового органу щодо
безпідставного включення до складу
валових витрат сум коштів, сплачених
позивачем за послуги харчування та
спортивно-розважальні послуги,
оскільки ані в адміністративному
позові, ані під час розгляду справи
суб'єктом господарської діяльності не
надано будь-яких пояснень щодо
пов'язаності зазначених витрат з
господарською діяльністю позивача, а
тому податкове повідомлення - рішення
від 11 серпня 2014 року №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на доходи фізичних осіб за
основним платежем у розмірі 112589,28 грн.
та штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 28147,32 грн. є таким, що відповідає
вимогам чинного законодавства.

Так само не зазначено позивачем
будь-яких аргументів щодо
протиправності податкового
повідомлення - рішення від 11 серпня 2014
року №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість за основним платежем у
розмірі 25989,00 грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 7687,25
грн., за допущені підприємцем вимог
пункту 198.4 статті 198, пункту 200.1 статті 200
ПК України.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010р.
№2464-VI з наступними змінами та
доповненнями у відповідній редакції
(далі по тексту - Закон України від
08.07.2010р. №2464-VI), закріплено, що фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності є
платниками єдиного внеску.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7
названого Закону, для платників,
зазначених у пункті 4 (крім фізичних
осіб - підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування) та 5 частини
першої статті 4 цього Закону, єдиний
внесок нараховуються на суму доходу
(прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток).

Аналіз викладених норм свідчить про те,
що базою оподаткування податком на
доходи фізичних осіб так само як і для
нарахування єдиного внеску є сума
доходу (прибутку), отриманого за
наслідками господарської діяльності
таких осіб.

З огляду на встановлення судом
правомірності висновків податкового
органу щодо безпідставного зменшення
позивачем оподатковуваного доходу, суд
приходить до висновку щодо
обґрунтованості визначення сум
єдиного внеску та застосування
штрафних санкцій за таке донарахування
єдиного внеску.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували висновки
відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Кузьменко