Справа № 826/14718/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2014 року 13:29
Окружний адміністративний суд міста
Києва, у складі: судді Добрянської Я.І.,
секретаря судового засідання Корніюк
А.В., розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу №
за позовомАдвоката ОСОБА_1до
відповідача Генеральної прокуратури
Українипровизнання протиправною
бездіяльності щодо не надання
інформації на адвокатський запит від
02.09.2014 р., та зобов'язання вчинити певні
діїза участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії
від відповідача: Семененко В.І.
(довіреність № 05/2/2-52-14 від 04.08.2014 р.)
Відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в судовому засіданні 04.11.2014 р.
проголошено вступну та резолютивну
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернувся позивач - адвокат
ОСОБА_1 з позовною заявою до
відповідача Генеральної прокуратури
України про визнання протиправною
бездіяльності щодо не надання
інформації на адвокатський запит від
02.09.2014 р., та зобов'язання вчинити певні
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 26.09.2014 р. суддею
Добрянською Я.І. було відкрито
провадження в адміністративній справі
судове засідання.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14.10.2014 р. було
закінчено підготовче провадження та
У судовому засіданні 04.11.2014 р. позивач
заявлені у позовній заяві позовні
вимоги підтримав повністю та у судових
дебатах просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність
Генеральної прокуратури України щодо
ненадання інформації на адвокатський
запит від 2 вересня 2014 р.;
- зобов'язати Генеральну прокуратуру
України у строк не пізніше п'яти днів з
дня набрання постанови суду по справі
за цим позовом законної сили надати
позивачу на адвокатський запит від 2
вересня 2014 р. наступну інформацію:
кількість осіб, які в період з 21
листопада 2013 р. по 21 лютого 2014 р.
постраждали під час масових акцій
протесту в місті Києві, в тому числі,
скільки серед них учасників масових
акцій протесту та скільки працівників
правоохоронних органів, в тому числі,
працівників органів прокуратури
України; скільки із вищезазначених
осіб померло, в тому числі, скільки
серед них учасників масових акцій та
скільки працівників правоохоронних
органів, в тому числі, працівників
органів прокуратури України; чи були
серед зазначених осіб, такі, що
звернулись до бригад екстреної
медичної допомоги та в заклади охорони
здоров'я за медичною допомогою у
зв'язку із обмороженнями та іншими
тілесними ушкодженнями, отриманими під
час сутичок на вул. Грушевського в
місті Києві, які можуть бути наслідком
застосування водометів; чи
зберігаються в органах прокуратури
України персональні дані осіб, які були
учасниками масових акцій протесту в
місті Києві, що розпочалися 21 листопада
2013 року, які були отримані у зв'язку з
участю цих осіб у акціях протесту, і,
якщо зберігаються, то де саме - в
Генеральній прокуратурі України або
територіальних органах прокуратури
України і в яких саме; чи звертались
особи, які були учасниками зазначених
масових акцій протесту, в органи
прокуратури України із заявами про
підтвердження своєї участі у масових
акціях протесту, і, якщо звертались, то
куди саме - в Генеральну прокуратуру
України або територіальні органи
прокуратури України і в які саме та
скільки осіб; чи знищувались
відповідно до вимог ст. 9 Закону України
«Про недопущення переслідування та
покарання осіб з приводу подій, які
мали місце під час проведення мирних
зібрань, та визнання такими, що
втратили чинність, деяких законів
України» органами прокуратури України
персональні дані осіб, які були
учасниками масових акцій протесту в
місті Києві, що розпочалися 21 листопада
2013 року, які були отримані у зв'язку з
участю цих осіб у акціях протесту, і,
якщо знищувались, то коли та де саме - в
Генеральній прокуратурі України або
територіальних органах прокуратури
України і в яких саме.
В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач послався на те, що при
зверненні 02.09.2014 р. ОСОБА_1, як адвоката
ОСОБА_4 згідно договору про надання
Генеральної прокуратури України із
адвокатським запитом про надання
інформації, необхідної як адвокату, для
надання правової допомоги ОСОБА_4, щодо
постраждалих учасників масовий акцій
протесту в місті Києві, що розпочалися
21 листопада 2013 р., Генеральною
прокуратурою України було протиправно
відмовлено ОСОБА_1 у наданні
запитуваної в запиті інформації, що
викладено у письмовій відповіді від 16
начальника другого слідчого відділу
Головного слідчого управління
Генеральної прокуратури України
Горбатюка С.В., в якій, з посиланням на ч.
1 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру
та адвокатську діяльність» та ч. 1 ст. 222
КПК України, зазначено про відмову у
наданні запитуваної інформації з
посиланням на те, що запитувана
інформація є відомостями досудового
Відповідачем, у свою чергу, до
матеріалів справи були надані письмові
заперечення проти позову, в яких
Генеральна прокуратура України
зазначає про відсутність протиправних
дій її з боку щодо неможливості
(відсутності правових підстав) для
надання на адвокатський запит позивача
інформації, яка є відомостями
досудового розслідування, та у
відповідності до ч. 1 ст. 222 КПК України
не може розголошуватись поза межами
конкретного кримінального
провадження, а може бути надана
виключно з дозволу слідчого або
прокурора, в тому обсязі, який
визначений можливим.
В судовому засіданні 04.11.2014 р.
представник відповідача проти
задоволення позовних вимог позивача
також заперечив повністю з підстав,
наведених у письмових запереченнях.
Розглянувши надані сторонами
документи та матеріали, заслухавши
пояснення позивача та представника
відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, а також
вивчивши норми чинного законодавства з
приводу даного спору, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -
Як вбачається з наявних матеріалів
справи, позивач ОСОБА_1 з 11 травня 2005 р. є
адвокатом та здійснює адвокатську
діяльність на підставах та в порядку,
передбаченому Законом України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»,
що підтверджується свідоцтвом про
право на заняття адвокатською
діяльністю НОМЕР_2 від 11 травня 2005 р.,
виданим на підставі рішення Донецької
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 11 травня 2005 р. № 49, а
також витягом з Єдиного реєстру
адвокатів України серія АН № 000537 від 29
14 травня 2014 р. між позивачем ОСОБА_1, як
адвокатом, та ОСОБА_4 було укладено
договір про надання правової допомоги
2 вересня 2014 р. позивач звернувся до
Генеральної прокуратури України із
адвокатським запитом про надання
інформації, необхідної йому, як
адвокату, для надання правової
допомоги ОСОБА_4, щодо постраждалих
учасників масовий акцій протесту в
місті Києві, що розпочалися 21 листопада
На зазначений адвокатський запит
позивач отримав письмову відповідь від
начальника другого слідчого відділу
Головного слідчого управління
Генеральної прокуратури України
Горбатюка С.В., в якій, з посиланням на ч.
1 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру
та адвокатську діяльність» та ч. 1 ст. 222
КПК України, ОСОБА_1 було відмовлено у
наданні запитуваної ним інформації.
Відмовляючи в задоволенні запиту
позивача, начальник другого слідчого
відділу Горбатюк С.В. послався на те, що
запитувана ОСОБА_1 інформація є
відомостями досудового розслідування.
Однак, вважаючи зазначену
бездіяльність відповідача у ненаданні
запитуваної інформації на
адвокатський запит від 2 вересня 2014 р. -
протиправною, позивач звернувся за
захистом своїх прав та інтересів у
судовому порядку до Окружного
адміністративного суду м. Києва.
Дослідивши наявні у справі докази,
проаналізувавши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, а також вивчивши норми чинного
законодавства з приводу даного спору,
суд дійшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
позивача, зважаючи зокрема на наступне.
Як наголошує позивач у своїй позовній
заяві, зазначену відмову відповідача у
наданні інформації на судовий запит
він вважає протиправною, оскільки при
подачі запиту всі формальні вимоги
законодавства ним було виконано, проте
як на підтвердження того, що запитувана
інформація є відомостями досудового
розслідування, будь-яких документів
відповідачем надано не було.
Так, відповідно до наявних матеріалів
справи, що не було жодними допустимими
доказами по справі спростовано
позивачем, Головним слідчим
управлінням Генеральної прокуратури
України здійснюється досудове
розслідування у кримінальному
підозрою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у зловживанні
ними службовим становищем, організацію
масових вбивств учасників мирних акцій
протесту, перевищення службових
повноважень, які вчинені у період з
листопада 2013 року по лютий 2014 року, за
ознаками кримінальних правопорушень,
передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 365, ч. 3 ст.
27, п. п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 2 ст. 364 КК
Зокрема, колишньому Генеральному
прокурору України ОСОБА_4 27.05.2014 р.
повідомлено про підозру у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК
У зв'язку із невстановленням його місця
перебування, що позбавило орган
досудового розслідування можливості
вручити йому письмове повідомлення про
підозру у день його складення, таке
повідомлення, на підставі ч. 1 ст. 278, ст.
ст. 111, 135 КПК України було направлено у
спосіб, передбачений цим Кодексом.
Також 03.06.2014 р. оголошено розшук
підозрюваного ОСОБА_4
Відповідно до ст. 4, ч. 1 ст. 24 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», адвокатська діяльність
здійснюється на принципах
верховенства права, законності,
незалежності, конфіденційності та
уникнення конфлікту інтересів. Надання
адвокату інформації та копій
документів, отриманих під час
здійснення кримінального провадження,
здійснюється в порядку, встановленому
кримінальним процесуальним законом.
Згідно вимог ч. 1 ст. 222 КПК України,
відомості досудового розслідування
можуть бути розголошені з дозволу
слідчого або прокурора у конкретному
кримінальному провадженні і в тому
обсязі, в якому вони визнають можливим.
Тобто, слідчий та прокурор самостійно
визначають які саме відомості та на
якій саме стадії досудового
розслідування підлягають
Таємниця досудового розслідування -
важлива умова встановлення істини, а в
багатьох випадках є передумовою
захисту сфери особистого життя людей,
які стали учасниками процесу.
Тому, забезпечення нерозголошення
даних кримінального провадження є як
однією з гарантій встановлення істини,
так і захисту прав і свобод людини.
Так, на конституційному рівні, у ст. 32
Основного Закону (Конституції України)
зазначено, що ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією України. Не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. Керуючись
положеннями Конституції України, КПК, у
необхідних випадках, пов'язаних із
таємницею приватного життя осіб,
слідчий, прокурор попереджає учасників
кримінального провадження, яким стали
відомі відомості досудового
розслідування у зв'язку з участю в
ньому про їх обов'язок не розголошувати
такі відомості, а також роз'яснює
наслідки незаконного їх розголошення.
Інші відомості, крім таємниці
приватного життя, які не можна
розголошувати, визначаються особисто
слідчим, прокурором з урахуванням
інтересів досудового розслідування.
З метою недопущення розголошення
відомостей досудового розслідування
слідчий складає протокол попередження
про недопустимість розголошення
відомостей досудового розслідування, у
якому зазначає відомості про: правову
кваліфікацію кримінального
правопорушення із зазначенням статті
(частини статті) закону України про
кримінальну відповідальність;
процесуальний статус особи, прізвище,
ім'я, по батькові, дату народження,
місце проживання, яка попереджається;
характеристику технічних засобів
фіксації та носіїв інформації, які
застосовуються при проведенні
процесуальної дії, підписи осіб;
обставини, за яких особі стали відомі
відомості досудового розслідування;
спосіб ознайомлення, зауваження і
доповнення учасників процесуальної
дії; прізвище, ініціали, підписи осіб,
які ознайомлені з недопустимістю
розголошення відомостей досудового
У статті 387 КК передбачено кримінальну
відповідальність за розголошення без
дозволу прокурора, слідчого або особи,
яка провадила дізнання чи досудове
слідство, даних досудового слідства чи
дізнання особою, попередженою в
установленому законом порядку про
обов'язок не розголошувати такі дані, а
також за розголошення даних досудового
слідства або дізнання, вчинене суддею,
прокурором, слідчим, працівником
оперативно-розшукового органу
незалежно від того, чи брала ця особа
безпосередньо участь у досудовому
слідстві чи дізнанні, якщо розголошені
дані ганьблять людину, принижують її
Про нерозголошення даних досудового
розслідування слідчий, прокурор має
право попереджати будь-якого учасника
кримінального провадження на стадії
досудового розслідування, якому стали
відомі відомості у зв'язку з його
участю під час здійснення останнього.
Як вбачається з наявних матеріалів
справи та не було жодними допустимими
доказами по справі спростовано
позивачем, ОСОБА_1 при зверненні до
відповідача Генеральної прокуратури
України із запитом щодо отримання
інформації, яка є даними досудового
розслідування по кримінальній справі,
не надав до такого запиту відповідного,
передбаченого Законом, дозволу
слідчого чи прокурора по такій
кримінальній справі на отримання
(розголошення) даних досудового
розслідування у конкретному обсязі.
Так, прийняття рішення щодо
розголошення окремих відомостей
досудового розслідування є
відповідальним кроком особи, що
здійснює кримінальне провадження,
оскільки не можна повністю виключити
настання негативних наслідків такого
рішення. Тому, відповідне рішення з
даного приводу повинна приймати
конкретна особа - слідчий.

Згідно з ч. 5 ст. 40 КПК, слідчий є
самостійним у своїй процесуальній
діяльності, але закон не визначає межі
такої самостійності, тобто не
встановлює чіткого переліку
процесуальних рішень, які слідчий має
право приймати самостійно і в разі
настання негативних наслідків нести за
це особисту відповідальність,
передбачену законом.

У законі (ч. 2 ст. 36 КПК) передбачено, що
прокурор здійснює нагляд за
додержанням законів у процесі
досудового розслідування у формі
процесуального керівництва. Отже,
прокурор здійснює одночасно дві
функції: нагляд за додержанням
законності і керівництво досудовим
розслідуванням, що здійснює слідчий.
Враховуючи це, рішення слідчого про
розголошення окремих відомостей, на
думку суду, має бути узгоджене з
прокурором.

З метою попередження розголошення
відомостей (даних) досудового
провадження важливе значення має
поняття і структура механізму
нерозголошення. Так, суд вважає, що
механізм недопустимості розголошення
даних кримінального судочинства - це
законодавчо санкціонований порядок
організації фактично і юридично
значимих дій уповноважених суб'єктів
обирати й застосовувати правові засоби
механізму кримінально-процесуального
забезпечення недопустимості
розголошення даних кримінального
судочинства з метою захисту досудового
розслідування розкривається через
окремі елементи.

Так, згідно структури механізму
кримінально-процесуального
забезпечення недопустимості
розголошення даних кримінального
судочинства, остання складається з
таких елементів: 1)
кримінально-процесуальні норми, які
регулюють відкритість і закритість
кримінального судочинства з метою
забезпечення недопустимості
розголошення даних у кримінальній
справі; 2) правовідносини, що
забезпечують реалізацію процесуальних
норм в сфері захисту конфіденційної
інформації; 3) правосвідомість, що
міститься у внутрішній потребі в
законослухняній поведінці у сфері
забезпечення недопустимості
розголошення даних у кримінальній
справі; 4) рішення, що визначають зміст
документів, які забезпечують
нерозголошення даних у кримінальній
справі; 5) юридична відповідальність за
порушення учасником кримінального
процесу обов'язку по нерозголошенню
даних у кримінальній справі.

Також, слід мати на увазі, що згідно зі
статтею 28 Закону України «Про
інформацію», за режимом доступу до
інформації, вона поділяється на
відкриту та з обмеженим доступом.
Інформація з обмеженим доступом за
своїм правовим режимом у свою чергу
поділяється на конфіденційну і таємну.
Конфіденційна інформація - це
відомості, які знаходяться у володінні,
користуванні або розпорядженні
окремих фізичних чи юридичних осіб і
поширюються за їх бажанням відповідно
до передбачених ними умов (ч. 2 ст. 30
Закону). До таємної інформації належить
інформація, що містить відомості, які
становлять державну та іншу
передбачену законом таємницю,
розголошення якої завдає шкоди особі,
суспільству і державі (ч. 7 ст. 30 Закону).
Така інформація є державною таємницею,
згідно «Зводу відомостей, що
становлять державну таємницю».

Отже, якщо дані досудового
розслідування відносяться до
категорії державної таємниці, то їх
розголошення навіть з дозволу слідчого
або прокурора буде незаконним. У цьому
контексті йдеться про поширення з
дозволу зазначених службових осіб лише
обмеженої інформації, яка на період
досудового розслідування відноситься
до категорії конфіденційної.

Обмеження доступу до інформації
здійснюється відповідно до Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» при дотриманні сукупності
таких вимог: 1) виключно в інтересах
національної безпеки, територіальної
цілісності або громадського порядку з
метою запобігання заворушенням чи
злочинам, для охорони здоров'я
населення, для захисту репутації або
прав інших людей, для запобігання
розголошенню інформації, одержаної
конфіденційно, або для підтримання
авторитету і неупередженості
правосуддя; 2) розголошення інформації
може завдати істотної шкоди цим
інтересам; 3) шкода від оприлюднення
такої інформації переважає суспільний
інтерес в її отриманні.

Також, кримінальна відповідальність
передбачена за розголошення без
дозволу прокурора, слідчого або особи,
яка провадила оперативно-розшукову
діяльність, даних
оперативно-розшукової діяльності або
досудового розслідування особою,
попередженою в установленому законом
порядку про обов'язок не розголошувати
такі дані (ч. 1 ст. 387 КК). Крім того,
згідно з частиною 2 ст. 387 КК,
передбачена кримінальна
відповідальність за розголошення
даних оперативно-розшукової
діяльності, досудового розслідування,
вчинене суддею, прокурором, слідчим,
працівником оперативно-розшукового
органу незалежно від того, чи приймала
ця особа безпосередню участь в
оперативно-розшуковій діяльності,
досудовому розслідуванні, якщо
розголошені дані ганьблять людину,
принижують її честь і гідність.

Статтею 24 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
визначено, що надання адвокату
інформації та копій документів,
одержаних під час здійснення
кримінального провадження,
здійснюється в порядку, встановленому
кримінальним процесуальним законом.

Отже, керуючись вимогами законодавства
України, з метою необхідності
збереження таємниці слідства,
враховуючи те, що у зазначеному
кримінальному провадженні адвокат
ОСОБА_1 не є стороною або учасником, а
також не має відповідного,
передбаченого законом, дозволу
слідчого або прокурора по певній
кримінальній справі на розголошення
відповідних даних досудового
розслідування, на адвокатський запит
від 02.09.2014 р. Генеральною прокуратурою
України з посиланням на вимоги
кримінально-процесуального закону
було надано відповідь від 16.09.2014 р. №
17/1/2-32773-14 про неможливість надання
запитуваної інформації на час розгляду
запиту.

В даному випадку, це не означає що
позивач буде в подальшому позбавлений
права отримати запитувану ним
інформацію, що стосується
кримінального провадження, по якому
проводиться досудове розслідування,
після усунення обставин, що
перешкоджають наданню такої
інформації, тобто закінчення
досудового розслідування у
кримінальному провадженні № 0000228
від 22.01.2014 р.

Враховуючи зазначені норми
законодавства та наявні матеріали
справи, твердження позивача адвоката
ОСОБА_1 про те, що запитувана ним
інформація не є відомостями досудового
розслідування, є безпідставними,
оскільки інформація щодо постраждалих
учасників масових акцій протестів, які
відбувались у місті Києві у період з
листопада 2013 р. по лютий 2014 р. та інша
запитувана позивачем інформація є
складовою частиною матеріалів
кримінального провадження, тобто є
відомостями досудового розслідування,
та такі дані (відомості) можуть бути
розголошені тільки з дозволу слідчого
або прокурора з урахуванням ризиків,
визначених ст. 222 КПК України.

З приводу зазначеного, позивач не надав
суду жодних допустимих доказів щодо
наявності відповідного, передбаченого
ст. 222 КПК України, дозволу слідчого або
прокурора у кримінальному провадженні
№ 0000228 від 22.01.2014 р. на
розголошення відомостей досудового
слідства по даному кримінальному
провадженню.

Крім того, позивачем не було надано
суду також жодних допустимих доказів
щодо взагалі представництва адвокатом
ОСОБА_1 інтересів його клієнта ОСОБА_4 у
такому кримінальному провадженні №
0000228 від 22.01.2014 р., відомості з
досудового розслідування щодо якого
позивач хоче отримати від Генеральної
прокуратури України.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Виходячи з вищенаведеного суд також
зауважує, що правовідносини з приводу
отримання інформації, яка є даними
досудового розслідування по
кримінальній справі (а також
оскарження дій та бездіяльності
відповідних органів з приводу її
надання (не надання), розголошення (не
розголошення), регламентовані нормами
саме Кримінально-процесуального
кодексу України, що відповідно
виключає можливість вирішення таких
вимог в порядку адміністративного
судочинства.

Таким чином, наведені вище обставини та
вимоги закону підтверджують
правомірність дій Генеральної
прокуратури України з розгляду
адвокатського запиту ОСОБА_1 від 02.09.2014
р., що було вчинено відповідачем на
підставі, у спосіб та у межах
повноважень, визначених законами
України.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь
у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, позивач не довів суду
обґрунтованості заявлених ним
позовних вимог, що були спростовані
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, зважаючи на що, суд дійшов
до висновку про наявність підстав для
відмови в адміністративному позові.

Враховуючи вищенаведене в сукупності,
та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 158-163 КАС
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В адміністративному позові
відмовити.

Строк і порядок набрання судовим
рішенням законної сили встановлені у
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя
Я.І. Добрянська

Дата складання та підписання в повному
обсязі постанови - 10.11.2014 р.