Справа № 752/20319/13-а
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Антонова Н.В.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О., Губської О.А.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційні скарги ОСОБА_2
та управління Пенсійного фонду України
в Голосіївському районі м. Києва на
постанову Голосіївського районного
суду м. Києва від 17 вересня 2014 року та
додаткову постанову Голосіївського
районного суду м. Києва від 25 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва,
управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат про визнання дій та
бездіяльності протиправними,
зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва,
управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат, в якому просив:

- визнати, що строк позовної давності
щодо відшкодування компенсації за
шкоду, заподіяну здоров'ю, є
необмеженим;

- визнати, що управління Пенсійного
фонду України в Голосіївському районі
м. Києва та управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації своїми
діями та бездіяльністю порушили ст. 20,
37, 48, 50, 54, 67 ЗУ «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
ст. 8, 19, 22 Конституції України;

- визнати, що станом на 01 липня 2014 року,
згідно Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та згідно заробітку в зоні
відчуження в 1986 році основна державна
пенсія повинна становити 21 931,00
грн., додаткова пенсія повинна
становити 711,75 грн., одноразова
компенсація за ядерну шкоду, заподіяну
здоров'ю повинна становити 54 810,00
грн., щорічна допомога на
оздоровлення повинна становити 6
090,00 грн., допомога дитині війни повинна
становити 30 % від мінімальної пенсії за
віком - 284,7 грн.;

- зобов'язати відповідачів зробити
перерахунок розмірів компенсації за
ядерну шкоду з 01.01.2001 року та як
дитині війни з 01.01.2006 року по теперішній
час;

- стягнути з Держави України
матеріальну шкоду, завдану позивачу
внаслідок дії та бездіяльності
державних органів в розмірі 3 000
000,00 грн., недоотриманих позивачем з 2002
року по теперішній час з
урахуванням індексів інфляції та
ставок НБУ , а також відсотку за
користування чужими коштами;

- стягнути з Держави України моральну
шкоду, завдану позивачеві
ушкодженням здоров'я з вини держави
ядерним опроміненням в розмірі 100
000,00 грн.

- зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації здійснити
позивачеві перерахунок одноразової
щорічної компенсації за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю, в розмірі 45
мінімальних заробітних плат;

- зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Голосіївському районі
м. Києва здійснити перерахунок та
виплату ОСОБА_2 соціальної допомоги як
особі, що має статус дитини війни, у
розмірі 30% від мінімальної пенсії за
віком за період з 2006 року по січень
2014 року;

- визначити кількість критеріїв
«мінімальна пенсія за віком», згідно
заробітку в зоні відчуження в 1986 році,
передбачених ч.2 ст. 54 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та згідно
поданих позивачем документів.

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 16.04.2013 позовні вимоги за
період з 15.06.2000 по 28.09.2010 залишено без
розгляду в зв'язку з пропуском строку
звернення до суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 17.09.2014 року позовні
вимоги за період з 01.01.2006 по 21.01.2014
включно залишено без розгляду в зв'язку
з пропуском строку на звернення до
суду.

Постановою Голосіївського районного
суду м. Києва від 17 вересня 2014 року
позов задоволено частково:

- визнано дії управління Пенсійного
фонду України у Голосіївському районі
м. Києва по відмові в проведенні
перерахунку ОСОБА_2 державної та
додаткової пенсії як інваліду 2 групи з
числа ліквідаторів, потерпілих
внаслідок аварії на Чорнобильській
АЕС, починаючи з 29.09.2010 року по 22.07.2011
року включно протиправними;

- зобов'язано управління Пенсійного
фонду України у Голосіївському районі
м. Києва здійснити перерахунок та
виплату ОСОБА_2 як особі, яка стала
інвалідом другої групи внаслідок
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, державної основної
пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій
за віком та щомісячної додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю,
в розмірі 75% мінімальної пенсії за
віком, за період, починаючи з 29.09.2010 року
по 22.07.2011 року включно, з урахуванням
проведених виплат;

- визнано дії управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації щодо відмови у
проведенні перерахунку ОСОБА_2, як
особі, яка стала інвалідом другої групи
внаслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, щорічної
допомоги на оздоровлення за період з
29.09.2010 року по 17.09.2014 року включно, у
відповідності до положень ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в розмірі 5 мінімальних заробітних плат
- неправомірними;

- зобов'язано управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації здійснити
перерахунок попову В.Ф., як особі, яка
стала інвалідом другої групи внаслідок
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, щорічної допомоги
на оздоровлення у відповідності до
положень ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 5
мінімальних заробітних плат, за період,
починаючи з 29.09.2010 року по 17.09.2014 року
включно, з урахуванням проведених
виплат;

- зобов'язано Київський міський центр
по нарахуванню та здійсненню виплат
здійснити нарахування та виплату
ОСОБА_2, як особі, яка стала інвалідом
другої групи внаслідок ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, щорічної допомоги на оздоровлення
у відповідності до положень ст. 48
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в розмірі 5 мінімальних
заробітних плат, за період, починаючи з
29.09.2010 року по 17.09.2014 року включно, з
урахуванням проведених виплат.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Додатковою постановою Голосіївського
районного суду м. Києва від 25.09.2014 року
задоволено інші позовні вимоги ОСОБА_2,
що не були розглянуті при винесенні
постанови:

- визнано дії управління Пенсійного
фонду України у Голосіївському районі
м. Києва по відмові в проведенні
перерахунку ОСОБА_2 соціальної
допомоги як особі, що має статус дитини
війни, у розмірі 30% від мінімальної
пенсії за віком, починаючи з 29.09.2010 року
по 22.07.2011 року включно протиправними;

- зобов'язано управління Пенсійного
фонду України у Голосіївському районі
м. Києва здійснити перерахунок та
виплату ОСОБА_2 соціальної допомоги як
особі, що має статус дитини війни, у
розмірі 30% від мінімальної пенсії за
віком, за період, починаючи з 29.09.2010 року
по 22.07.2011 року включно, з урахуванням
проведених виплат.

- визнано дії управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації щодо відмови у
проведенні перерахунку ОСОБА_2, як
особі, яка стала інвалідом другої групи
внаслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, розміру
одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю, у
відповідності до положень ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в розмірі 45 мінімальних заробітних
плат неправомірними.

- зобов'язано управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації здійснити
перерахунок ОСОБА_2, як особі, яка стала
інвалідом другої групи внаслідок
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, одноразової
компенсації за шкоду, заподіяну життю
та здоров'ю, у відповідності до
положень ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45
мінімальних заробітних плат, з
урахуванням проведених виплат.

- зобов'язано Київський міський центр
по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат здійснити
нарахування та виплату ОСОБА_2, як
особі, яка стала інвалідом другої групи
внаслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, одноразової
компенсації за шкоду, заподіяну життю
та здоров'ю, у відповідності до
положень ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45
мінімальних заробітних плат, з
урахуванням проведених виплат.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями, управління Пенсійного фонду
України в Голосіївському районі м.
Києва подало апеляційні скарги на
постанову та додаткову постанову суду
першої інстанції, в якій просить
скасувати оскаржувані рішення та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог до
управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва
відмовити.

Позивач оскаржив в апеляційному
порядку постанову та додаткову
постанову Голосіївського районного
суду м. Києва по даній справі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення неправильно
застосував норми матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, та просить скасувати постанову
та додаткову постанову суду першої
інстанції в частині про відмову у
задоволенні позовних вимог та
задовольнити вимоги адміністративного
позову про перерахунок та виплату
доплати до пенсії як дитині війни,
починаючи з 2006 року, зобов'язати
управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації здійснити перерахунок
щорічної допомоги на оздоровлення у
відповідності до ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 5
мінімальних заробітних плат, починаючи
з 01.01.2002 року по 28.09.2010 року з
урахуванням виплачених сум,
коефіцієнтів інфляції, ставок
Національного Банку України та
відсотків за користування чужими
коштами на відповідні роки, стягнути з
держави Україна моральну шкоду у
розмірі сто тисяч гривень.

Щодо вимог про виплату одноразової
компенсації за ядерну шкоду, заподіяну
здоров'ю, в розмірі 45 мінімальних
заробітних плат на момент виплати,
здійснення ОСОБА_2 перерахунку та
виплати щорічної допомоги на
оздоровлення з 29.09.2010 року по 17.09.2014
року, здійснення виплати соціальної
допомоги як дитині війні в розмірі 30 %
від мінімальної пенсії за віком,
починаючи з 29.09.2010 року, позивач просить
залишити постанову та додаткову
постанову Голосіївського районного
суду м. Києва в цій частині без змін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 195 КАС України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції
в частині про задоволення вимог про
виплату одноразової компенсації за
ядерну шкоду, заподіяну здоров'ю, в
розмірі 45 мінімальних заробітних плат
на момент виплати, здійснення ОСОБА_2,
перерахунку та виплати щорічної
допомоги на оздоровлення з 29.09.2010 року
по 17.09.2014 року сторонами не
оскаржуються, то згідно зі ст. 195 КАС
України судом апеляційної інстанції не
переглядаються.

В засідання учасники процесу не
з'явилися, будучи належним чином
повідомленими про дату, час і місце
апеляційного розгляду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах
справи достатньо письмових доказів для
перегляду оскаржуваного рішення суду
першої інстанції, колегія суддів
визнала можливим розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги необхідно
залишити без задоволення, а
оскаржувані рішення суду - без змін,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
ОСОБА_2 має статус ліквідатора
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, є інвалідом 2 групи, захворювання
якого пов'язане з наслідками
Чорнобильської катастрофи, є дитиною
війни в розумінні Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» та має
право на соціальні гарантії,
передбачені Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та Законом
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Посилаючись на ту обставину, що
соціальні виплати, передбачені
зазначеними Законами, починаючи з 2002
року та 2006 року здійснюються у
розмірах, менших ніж встановлено
Законами, та, вказуючи, що розрахунок
його пенсії проведено неправильно,
позивач звернувся з даним позовом до
суду.

Постановою Голосіївського районного
суду м. Києва від 17 вересня 2014 року та
додатковою постановою Голосіївського
районного суду м. Києва від 25 вересня 2014
року позов задоволено частково.

Переглядаючи вказані рішення суду
першої інстанції в межах апеляційних
скарг, колегія суддів виходить з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні вимоги
адміністративного позову ОСОБА_2, про
визнання та визначення за позивачем
статусу особи, що постраждала від
ядерного опромінення, суд першої
інстанції виходив з того, що наявність
вказаного статусу не потребує
додаткового встановлення в рішенні
суду, оскільки такий статус
підтверджується відповідними
документами.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я та єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначає Закон України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі по
тексту - Закон № 796-ХІІ).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 9 Закону №
796-ХІІ особами, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, є
учасники ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС - громадяни, які
брали безпосередню участь у ліквідації
аварії та її наслідків.

Відповідно до ст. 10 Закону № 796-ХІІ
учасниками ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС
вважаються громадяни, які
безпосередньо брали участь у будь-яких
роботах, пов'язаних з усуненням самої
аварії, її наслідків у зоні відчуження
у 1986-1987 роках незалежно від кількості
робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30
календарних днів, у тому числі
проведенні евакуації людей і майна з
цієї зони, а також тимчасово направлені
або відряджені у зазначені строки для
виконання робіт у зоні відчуження,
включаючи військовослужбовців,
працівники державних, громадських,
інших підприємств, установ і
організацій незалежно від їх відомчої
підпорядкованості, а також ті, хто
працював не менше 14 календарних днів у
1986 році на діючих пунктах санітарної
обробки населення і дезактивації
техніки або їх будівництві. Перелік цих
пунктів визначається Кабінетом
Міністрів України.

З матеріалів справи судом встановлено,
що ОСОБА_2 має статус учасника
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І
категорії, що підтверджується копією
посвідчення серії А № 42163 та вкладкою
до посвідчення громадянина, який
постраждав внаслідок Чорнобильської
катастрофи № 204774.

Статтею 12 Закону № 796-ХІІ передбачено,
що причинний зв'язок між захворюванням,
пов'язаним з Чорнобильською
катастрофою, частковою або повною
втратою працездатності громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, і Чорнобильською
катастрофою визнається встановленим
(незалежно від наявності дозиметричних
показників чи їх відсутності), якщо
його підтверджено під час
стаціонарного обстеження постраждалих
внаслідок Чорнобильської катастрофи
уповноваженою медичною комісією не
нижче обласного рівня або
спеціалізованими медичними установами
Міністерства оборони України,
Міністерства внутрішніх справ України,
Служби безпеки України, які мають
ліцензію центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері охорони здоров'я.

Судом першої інстанції встановлено, що
під час проведення медичного огляду
Центром медико-соціальної експертизи
м. Києва 15.06.2000 року ОСОБА_2 було
встановлено другу групу інвалідності
безстроково, у зв'язку з роботами,
пов'язаними з ліквідацією аварії на
Чорнобильській АЕС.

Експертним висновком №9/00 від 23.05.2000
року Київської регіональної
міжвідомчої експертної комісії по
встановленню причинного зв'язку
захворювання та смертності з роботами
по ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, встановлено
зв'язок захворювань, які має позивач, з
роботами по ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що статус позивача, як особи,
постраждалої від наслідків
Чорнобильської катастрофи,
встановлено компетентними органами в
порядку, встановленому законодавством,
що підтверджується відповідним
посвідченням та експертним висновком
та не оспорюється сторонами, а тому в
суду відсутні підстави для задоволення
вимог про визначення за позивачем
статусу особи, що постраждала від
ядерного опромінення.

Розглядаючи вимоги позивача
встановити, що строки позовної
давності щодо відшкодування
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю, є необмеженими, колегія
суддів виходить з такого.

Позивач вважає, що виплати, передбачені
Законом № 796-ХІІ, за своїм змістом є
відшкодуванням шкоди, заподіяної
каліцтвом чи ушкодженням здоров`я, а
тому строк на звернення до суду,
встановлений ст. 99 КАС України на
спірні правовідносини не поширюється.

Предметом даного позову по суті є не
відшкодування шкоди, а перерахунок
соціальних виплат, на які позивач має
право у відповідності до Закону №
796-ХІІ. Цей спір є публічно-правовим
спором.

Закон України від 8 лютого 1995 року №
39/95-ВР «Про використання ядерної
енергії та радіаційну безпеку», на який
посилається позивач, не встановлює
строку звернення до суду громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, оскільки відповідно до
статті 90 цього Закону всі вимоги
згаданого Закону застосовуються щодо
будь-якого ядерного інциденту, що може
статися на території України, після
набрання цим Законом чинності, тобто
починаючи з 21 березня 1995 року.

Також суд апеляційної інстанції вважає
необхідним зазначити, що статтею VI
Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду,
ратифікованою Законом України від 12
липня 1996 року № 334/96-ВР, передбачено, що
права на відшкодування за цією
Конвенцією втрачають силу, якщо позов
не подано на протязі десяти років з дня
ядерного інциденту. Окрім того,
Конвенція передбачає відповідальність
та відшкодування за заподіяний ядерний
інцидент з боку оператора - особи,
призначеної або визнаної
відповідальною державою в якості
оператора ядерної установки. З огляду
на те, що відповідачі у даній справі
жодним чином не відповідають критеріям
оператора ядерної установки,
встановленим Віденською конвенцією
про цивільну відповідальність за
ядерну шкоду, її застосування у цій
справі є неможливим.

Виходячи з цього, посилання позивача на
строк позовної давності, визначений
Цивільним кодексом України, а також на
приписи Закону України «Про
використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку», Віденської
конвенції, колегія суддів вважає
помилковими, оскільки правовідносини в
даній справі повинні розглядатися, в
першу чергу, виходячи з правомірності
або неправомірності дій чи
бездіяльності органу владних
повноважень, на звернення для
оскарження яких Кодексом
адміністративного судочинства в
редакції, на момент звернення позивача
до суду, встановлено шість місяців.

Таким чином, строки звернення до суду
визначаються за правилами статті 99 КАС
України.

Виходячи з цього, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для встановлення відсутності
пропуску позивачем строку на звернення
до суду з даним позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 16.04.2013 позовні вимоги за
період з 15.06.2000 по 28.09.2010 залишено без
розгляду в зв'язку з пропуском строку
звернення до суду, встановленого ст. 99
КАС України.

Дана ухвала набрала законної сили.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
відхиляє вимоги апеляційної скарги
позивача щодо необхідності
задоволення вимог адміністративного
позову про перерахунок та виплату
доплати до пенсії як дитині війни,
починаючи з 2006 року, зобов'язання
управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації здійснити перерахунок
щорічної допомоги на оздоровлення у
відповідності до ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 5
мінімальних заробітних плат, починаючи
з 01.01.2002 року по 28.09.2010 року, оскільки
дані вимоги знаходяться за межами
встановленого строку на звернення до
суду та залишені судом першої
інстанції без розгляду.

Стосовно вимог позивача про
встановлення, що станом на 01 липня 2014
року, згідно Закону України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та згідно заробітку в зоні
відчуження в 1986 році основна державна
пенсія повинна становити 21 931,00
грн., додаткова пенсія повинна
становити 711,75 грн., одноразова
компенсація за ядерну шкоду, заподіяну
здоров'ю повинна становити 54 810,00
грн., щорічна допомога на
оздоровлення повинна становити 6
090,00 грн., допомога дитині війни повинна
становити 30 % від мінімальної пенсії за
віком - 284,7 грн., колегія суддів виходить
з наступного.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні вказаних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що здійснення
розрахунку соціальних виплат
проводиться спеціально уповноваженими
на це органами, та, згідно чинного
законодавства, в даному випадку
вказаними органами є управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва та
управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації та не відноситься до
повноважень суду.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком суду з огляду на
таке.

У вирішенні відповідного питання
необхідно враховувати позицію
Верховного Суду України, викладену у
постанові від 28.10.2008, прийнятій у справі
за позовом гр. С. до управління
Пенсійного фонду України в Овруцькому
районі Житомирської області,
Управління праці та соціального
захисту населення Житомирської
обласної державної адміністрації,
Обласного центру з нарахування та
виплати пенсій та допомоги Головного
управління праці та соціального
захисту населення Житомирської
обласної державної адміністрації про
стягнення сум виплат, передбачених
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Зокрема, Верховний Суд України
зазначив, що з огляду на положення
статей 21, 105, 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов може містити
вимоги щодо визнання незаконними
рішення, дії чи бездіяльності
відповідача, зобов'язання його вчинити
певні дії, відшкодувати шкоду,
заподіяну незаконним рішенням, дією чи
бездіяльністю.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що здійснення розрахунку
соціальних виплат та встановлення на
підставі цього розрахунку певних
фактів не відноситься до повноважень
суду.

Крім того, пенсія позивача по
інвалідності була призначена
останньому 05.06.2000 року, а тому вимоги
про зміну її розрахунку перебувають
поза межами строку на звернення до
суду, встановленого ст. 99 КАС України.

Переглядаючи рішення суду першої
інстанції в частині про задоволення
вимог адміністративного позову про
визнання неправомірними дій та
перерахунок і виплату доплати до
пенсії як дитині війни та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю,
основної державної пенсії відповідно
до ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» та ст.ст. 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
колегія суддів виходить з наступного.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог суд першої інстанції
виходив з того, що позивач має право на
соціальні пільги (доплати) в розмірі,
встановленому ст. ст. 50, 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
а також на отримання підвищення до
пенсії у розмірі, встановленому ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

Колегія суддів погоджується із
зазначеним висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач є дитиною
війни у розумінні ст. 1 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» та
відповідно до ст. 6 вказаного Закону має
право на підвищення пенсії на 30 %
мінімальної пенсії за віком, розмір
якої визначений ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Крім того, ОСОБА_2 має статус
потерпілого від наслідків
Чорнобильської катастрофи 1-ї
категорії, є непрацюючим пенсіонером
за віком та інвалідом 2-ї групи
внаслідок захворювання, пов'язаного з
Чорнобильською катастрофою та
відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» має право
на додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до 1-ї
категорії, в розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком та державну пенсію
особам, віднесеним до категорії 1 по 2
групі інвалідності в розмірі 8
мінімальних пенсій за віком.

Відповідач здійснював позивачу
зазначені виплати відповідно до
постанов Кабміну України у розмірі,
меншому ніж той, що встановлений ст.ст.
50, 54 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни».

Враховуючи вищевикладене, суд
апеляційної інстанції вважає, що дії
відповідача по нарахуванню та виплаті
підвищення до пенсії в розмірі меншому,
ніж встановлено Законом є
протиправними.

Колегія суддів вважає за необхідне
звернути увагу, що пенсія є періодичним
платежем, виплата якої, за загальним
правилом, не обмежена у часі.
Підвищення до пенсії, яке є додатковою
виплатою особі, яка визнана такою, що
має на нього право, нерозривно
пов'язано з виплатою пенсії і також має
не визначений у часі граничний термін
виплати.

Отже, вирішуючи питання про
зобов'язання нарахувати та виплатити
відповідні періодичні платежі, у разі
відсутності спору про право особи на
отримання підвищення до пенсії або
встановлення такого права в судовому
порядку, не можна обмежувати орган,
відповідальний за здійснення їх
нарахування і виплати, певним часовим
проміжком, якщо не відбулося змін у
законодавстві.

Однак, 14 червня 2011 року Верховною Радою
України прийнято Закон України № 3491-VI
«Про внесення змін до Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік», який набрав чинності 19 червня 2011
року.

Пунктом 7 ч. 1 цього Закону Прикінцеві
положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
доповнено пунктом 4, яким установлено,
що у 2011 році норми і положення ст.ст. 50, 54
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Вирішуючи питання, яка з
однопредметних законодавчих норм
однакової юридичної сили, що не визнані
неконституційними в установленому
порядку, підлягає застосуванню для
розв'язання спорів зазначеної
категорії, перевагу слід надавати тій
із них, що прийнята пізніше. У даному
випадку пізніше прийняті норми Закону
України від 14 червня 2011 року № 3491-VI.

На виконання вимог зазначеного Закону,
06 липня 2011 року Кабміном України
прийнято постанову № 745 «Про
встановлення деяких виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», яка набрала
чинності 23 липня 2011 року.

Таким чином, до набрання чинності
зазначеною постановою Кабінету
Міністрів України, тобто до 23 липня 2011
року, застосуванню підлягають
положення ст. ст. 39, 50, 54 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», а починаючи з 23 липня 2011
року виплати, передбачені, зокрема, ст.
ст. 39, 50, 54 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» повинні
здійснюватися в порядку та розмірах,
визначених постановою Кабміну «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету» № 745 від 06 липня 2011
року.

Відтак, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
визнання протиправними дій
відповідача та перерахунок і виплату
доплати до пенсії як дитині війни та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, основної державної пенсії
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» та
ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за період з 29.09.2010 року по
22.07.2011 року з урахуванням ухвали
Голосіївського районного суду м. Києва
від 16.04.2013, якою позовні вимоги за
період з 15.06.2000 по 28.09.2010 залишено без
розгляду.

Щодо вимог позивача про відшкодування
моральної шкоди, завданої
протиправними діями відповідачів,
колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» із
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 25 травня 2001 року N 5,
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Позивачем має бути зазначено, в чому
полягає моральна шкода, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди»від 31.03.95 N 4,
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Оскільки позивачем не надано доказів
завдання йому моральної шкоди саме
відповідачами, не обґрунтовано її
розмір (100 000 грн.) та не підтверджено
доказами, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову в цій
частині.

В іншій частині постанова
Голосіївського районного суду м. Києва
від 17 вересня 2014 року та додаткову
постанову Голосіївського районного
суду м. Києва від 25 вересня 2014 року
управлінням Пенсійного фонду України у
Голосіївському районі м. Києва та
ОСОБА_2 не оскаржуються та судом
апеляційної інстанції не
переглядаються.

Доводи апеляційних скарг не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло призвести
до неправильного вирішення спору.

Перевіряючи наявність підстав для
винесення додаткової постанови по
справі, колегія суддів виходить з
такого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 168 КАС України
суд, що ухвалив судове рішення, може за
заявою особи, яка брала участь у справі,
чи з власної ініціативи прийняти
додаткову постанову чи постановити
додаткову ухвалу у випадках, якщо щодо
однієї із позовних вимог, з приводу
якої досліджувалися докази, чи одного з
клопотань не ухвалено рішення.

З матеріалів справи вбачається, що при
прийнятті постанови по даній справі
судом не було вирішено всіх вимог
адміністративного позову, з приводу
яких при винесенні постанови
досліджувалися докази.

Згідно з ч. 2 ст. 168 КАС України питання
про ухвалення додаткового судового
рішення може бути заявлено до
закінчення строку на виконання
судового рішення.

Додаткову постанову винесено
Голосіївським районним судом м. Києва з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, вважає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив рішення
відповідно до норм матеріального та
процесуального права.

За таких обставин, апеляційні скарги
слід залишити без задоволення, а
постанову та додаткову постанову суду
першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 197, 198, 200, 205, 206, 112, 254 КАС
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва
залишити без задоволення.

Постанову Голосіївського районного
суду м. Києва від 17 вересня 2014 року та
додаткову постанову Голосіївського
районного суду м. Києва від 25 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення (ч.5 ст.254 КАС
України) та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів в касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя

А.Б. ПаріновСудді
О.О. Беспалов О.А.
Губська

Головуючий суддя
Парінов А.Б.

Судді:
Беспалов О.О.

Губська О.А.