Справа № 826/12700/14
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2014-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 жовтня 2014 року 14:12 год. №
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді Шейко Т.І.,
суддів Катющенка В.П.
за участю секретаря судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомГромадянина Сирії ОСОБА_3до
Державної міграційної служби
Українипровизнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до відповідача, в якому просив:
визнати неправомірним та скасувати
Рішення Державної міграційної служби
України від 05.06.2014 року № 275-14 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні; зобов'язати Державну
міграційну службу України повторно
розглянути заяву позивача про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Позивач в обґрунтування позовних вимог
посилався на обставини, викладені в
адміністративному позові, зокрема
зазначив про порушення, допущені
Державною міграційною службою України,
під час винесення спірного рішення,
положень Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» та не прийняв до
уваги факти серйозної загрози життю
позивача. При цьому, представник
позивача вважає, що Державна
міграційна служба України не вчинила
всіх необхідних дій для детального
встановлення причин та підстав
оформлення позивачем документів для
вирішення питання щодо визнання його в
Україні біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, оскільки в Сирії, де народився
позивач, йде війна між урядом та
озброєним населенням. Він мешканець
міста Едліб, яке знаходиться під
впливом уряду. Озброєні люди оточили
місто Едліб і кожного дня там йде війна.
Позивач мешкав на АДРЕСА_1, на його
вулиці йде запекла війна і вже майже
нічого від неї не залишилось. На цьому у
місті загинуло дуже багато люду і місту
було нанесено дуже велику матеріальну
шкоду, - це є однією з причин, через яку
він був змушений залишити країну
громадської належності. Інша причина,
що змусила його покинути країну -
обов'язковий призов на службу в армії. В
позивача закінчився строк відстрочки і
йому, при поверненні, потрібно буде
служити. Третя причина, це те, що його
брата викрали незнайомі озброєні люди
рік тому і він боїться, що його спіткає
доля брата, адже він не підтримує ані
уряд, ані озброєних людей.

Крім того, представник позивача
звертав на відсутність у повідомленні
про прийняття Державною міграційною
службою України рішення № 275-14 від
05.06.2014 року про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту чіткого
посилання на причини відмови в наданні
статуту біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Представник відповідача в
обґрунтування правомірності
прийнятого Державною міграційною
службою України рішення посилався на
обставини, викладені в письмових
запереченнях та на те, що при розгляді
заяви позивача про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідачами вивчено
матеріали особової справи шукача
притулку, дано оцінку та досліджено
інформацію по країні його походження, а
тому на підставі вказаного та з
урахуванням імперативних приписів
норм Закону, відповідачем правомірно
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено умови, за
яких такий статус не надається.

Суд, дослідивши матеріали справи
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
громадянин Сирії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
за національністю - араб, за
віросповіданням - мусульманин суніт.

На територію України позивач прибув
легально на літаку з території
Туреччини 10.08.2013 року. Документ, який
посвідчує особу, - паспорт громадянина
Сирії, серії НОМЕР_1 та національне
посвідчення. В країні походження у
заявника залишились мати та батько. До
міграційних служб України та інших
країн не звертався.

У своїй заяві до Управління у справах
біженців Головного управління ДМС
країни в м. Києві про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту причиною свого виїзду з
території Сирійської Арабської
Республіки заявник вказав побоювання
за власне життя через військовий стан в
країні.

У заяві-анкеті від 21.10.2013 року позивач
вказав, що його життя в небезпеці через
військову ситуацію в країні та стан
громадянської війни.

В реєстраційному листі позивач
вказував на те, що він не був причетний
до інцидентів із застосуванням
фізичного насильства, які були
пов'язані з расовою, національною,
громадянською, релігійною належністю,
політичним поглядам. Позивач вказує на
те, що він не відслужив строкову службу
в лавах ЗС Сирії та є
військовозобов'язаним.

Під час співбесіди від 06.11.2013 року
позивач зазначав, що 02.05.2013 року
закінчилась його відстрочка в армію, і
однією з причин його побоювань
повертатись на батьківщину є не
бажання служити в лавах ЗС Сирії.

При цьому, у додаткових поясненнях до
позовної заяви позивач, вказував на те,
що дезертирство чи ухилення від
призову не є перешкодою для отримання
статусу біженця. Іншими словами особа
може бути біженцем, будучи одночасно
дезертиром або такою, що ухиляється від
призову посилаючись на положення
«Керівництва з процедур і критеріїв
визначення статусу біженця за
конвенцією про статус біженців 1951 року
та Протоколу до неї 1967 року».

Згідно до статті 11 Конституції
Сирійської Арабської Республіки -
Армія і збройні сили повинні
представляти національне відомство,
котре несе відповідальність за захист
безпеки батьківщини та її
територіальну цілісність.

Відповідно до ст. 46.1, 46.2 Конституції
Сирійської Арабської Республіки
обов'язкова військова служба є
священним обов'язком і регулюється
законом.

Захист територіальної цілісності
батьківщини і збереження таємниць
держави є обов'язковими для кожного
громадянина.

Згідно ст. 167 «Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця
за конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколу до неї 1967 року» -
дезертирство, завжди у всіх країнах -
розглядається як кримінальний злочин.
Покарання відрізняються в залежності
від країни, і, зазвичай їх застосування
не розглядається як форма
переслідування.

Позивач неодноразово у протоколах
співбесіди та у своєму позові вказував,
що однією із причин, що змусила його
покинути країну є обов'язковий призов
на службу в армію, оскільки у позивача
закінчився строк відстрочки і йому, при
поверненні, потрібно буде служити.
Позивач у своєму позові чітко вказує на
те, що він служити не хоче, адже це
означає що він повинен або померти, або
вбивати інших.

З огляду на військові події, які наразі
тривають в Сирії, та загальну
мобілізацію військовозобов'язаних у
суду є підстави вважати, що заявник не
бажає повертатись на батьківщину і
через побоювання переслідувань або
покарання за дезертирство або ухиляння
від відповідальності пов'язаною з
дезертирством, проте суд зазначає, що
такі переслідування самі по собі не
являються за визначенням
обґрунтованими побоюваннями бути
жертвою переслідувань і відповідно
бути об'єктом набуття статусу біженця.

Також однією з причин виїзду з Сирії,
заявник вказав побоювання бути
викраденими через те, що після
зникнення його брата в листопаді 2012
року, він почав активно займатися його
пошуками, через що в січні 2013 року і сам
почав отримувати погрози від
викрадачів.

Проте, суд звертає увагу на те, що з
аналізу співбесід вбачається, зокрема,
під час першої співбесіди від 06.11.2013
року, заявник зазначав, що аби знайти
свого брата він звертався до відділів
служб безпеки у місті, де йому
повідомили, що брата не затримували.
Проте вже під час другої співбесіди
05.12.2013 року, на питання «Чи звертались
ви в поліцію через викрадення брата?»
позивач відповів: «Ні, якби я пішов до
поліції, мене б затримали. Я через
знайомих намагався дізнатись чи
затримувала його служба безпеки і мені
відповіли, що ні».

Суперечність інформації, яку надав
позивач свідчить про не правдиві
відомості.

При цьому, суд наголошує, що погрози, за
словами заявника, він почав отримувати
в січні 2013 року, а виїхав з Сирії лише в
квітні, менше як за місяць до
завершення остаточної відстрочки в
армію, яка була до травня 2013 року, що ще
раз дає підстави зробити висновок, що
основною метою виїзду з Сирії, було
саме уникнення служби в лавах ЗС Сирії,
а не побоювання через погрозу життю,
адже представником позивача в судовому
засіданні не доведено існування певних
форм переслідування чи будь-яких
дискримінаційних проявів щодо
позивача, окрім погроз щодо викрадення,
які в свою чергу, ґрунтуються виключно
на його особистих твердженнях.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що
згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам
слід ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду
України також звернув увагу та чітко
зазначив, що об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

В судовому засіданні представником
позивача не доведено перед судом
наявність у позивача об'єктивної
сторони критерію побоювань стати
жертвою переслідувань, який є
визначальним, оскільки позивачем не
надано жодного доказу того, що ці
побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином,
у заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

З оскаржуваного рішення вбачається, що
підставою для його прийняття
послугували висновки, зроблені при
перевірці заяви позивача Головним
управлінням Державної міграційної
служби України у м. Києві, а саме
послугувало те, що з інформації,
наданої позивачем, не вдалося
встановити підстав, які б дали, змогу
вважати, що він переслідується в Сирії
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних.

Судом також встановлено, що побоювання
позивача щодо переслідувань є його
власними припущеннями, оскільки
інформація про побоювання
переслідувань, що була надана
позивачем, ґрунтується виключно на
його особистих твердженнях і не має
ніякого документального
підтвердження, позивачем не надано
відомостей про його утиски у країні
походження та документів, які б
підтверджували, що у нього склались
умови, які зазначені у пунктах 1 та 13
частини першої статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»

Виходячи зі змісту статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у статті
6 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до пункту четвертого
частини 1 статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону відсутні.

До того ж, судом встановлено, що позивач
до приїзду в Україну перебував на
території третьої безпечної країни, а
саме на території Туреччини (4 місяці).
За час перебування на території
Туреччини позивач не звертався за
захистом до компетентних органів, хоча
і мав реальну можливість.

Абзац 6 статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
також встановлює, що статус біженця,
або додатковий захист не надається
особі, яка до прибуття в Україну з
наміром набути статус біженця
перебувала в третій безпечній країні.

Частина 22 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
дає визначення терміну «Третя безпечна
країна» - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, крім
випадків транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту...». Таким чином,
цілком очевидно, що у разі, якщо
побоювання позивача дійсно мали
суттєвий характер, то він неодмінно
звернувся б за захистом, ще перебуваючи
на території Туреччини, де він не був
ізольований від цієї можливості,
оскільки міг вільно пересуватись по її
території.

Вищевикладене дає можливість зробити
висновки, що позивач насправді має на
меті не отримати захист від можливих
переслідувань чи погроз в країні її
постійного проживання, а лише отримати
можливість легалізуватися на
території України і цим самим
досягнути певних своїх цілей.

Також, суд звертає увагу на те що,
позивач не належав до політичних,
релігійних чи будь-яких інших
організацій. Його побоювання стати
жертвою переслідування базуються лише
на тому, що його брат зник, і йому
погрожували викраденням не відомі йому
люди. Позивач неодноразово зазначав, що
він без перешкод звертався до служби
безпеки у місті, з метою отримання
інформації з приводу зникнення брата,
при цьому його ніхто не затримував зі
сторони діючого режиму Сирії і
відповідно ніяких підстав для
побоювань не існує, окрім тих, що у
позивача закінчився строк відстрочки
до призову на службу до армії.

Отже, за конвенційними ознаками, а саме
загрозою переслідування і за
належністю до групи осіб з певними
релігійними переконаннями, у випадку
повернення в Сирію позивачу не
загрожує небезпека. Про побоювання
стати жертвою переслідування за іншими
конвенційними ознаками позивач не
повідомляв. Позивач не зазнав
переслідувань за жодною з конвенційних
ознак.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частина 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, вимоги
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку, що відповідачем, при розгляді
заяви позивача про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту вивчено матеріали особової
справи шукача притулку, дано належну
оцінку та досліджено інформацію по
країні його походження.

На підставі вказаного та з урахуванням
імперативних приписів статті 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» суб'єкт владних
повноважень правомірно відмовив у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
встановлено умови, за яких такий статус
не надається. Водночас, посилання
позивача про порушення відповідачем
чинного законодавства під час розгляду
його особистої справи та прийняття
оскаржуваного рішення, - підтвердження
не знайшли.

Крім того, суд не вважає обґрунтованими
твердження позивача щодо допущення
відповідачем порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття Державною міграційною
службою України рішення про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту» з
огляду на наступне.

Відповідно до п.13 ст.10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» у
разі, якщо центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Як вбачається із змісту повідомлення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту № 43 від 25.06.2014 року воно містить
в собі і підставу відмови, і порядок
оскарження рішення.

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
суд вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а відтак відмовляє у
їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Судові витрати, які підлягають
стягненню у відповідності з частиною 2
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України - відсутні.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

постановив:

Позов Громадянина Сирії ОСОБА_3 -
залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили у
відповідності зі ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Шейко Т.І.

Судді
Катющенко В.П.

Кармазін О.А.