Справа № 2а-0370/1313/12
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року м.
Львів
Справа № 9104/124565/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління Державної міграційної
служби у Волинській області на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 06 червня 2012
року по справі № 2а-1313/12/0370 за позовом
ОСОБА_1 до управління Державної
міграційної служби у Волинській
області про скасування наказу та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
управління Державної міграційної
служби у Волинській області, в якому
просив скасувати наказ начальника
управління Державної міграційної
служби у Волинській області від 09
квітня 2012 року № 75 «Про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту» та зобов'язати відповідача
прийняти рішення про визнання його
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В обґрунтування вимог позовної заяви
зазначав, що є громадянином
Федеративної Республіки Сомалі, звідки
в січні 2011 року виїхав через складене
політичне становище та побоювання
стати жертвою переслідування.
Стверджував, що у країні походження
працював на радіо Шабеле та одного разу
під час під час повідомлення новин
обговорював тему про Аль-Шаббаб, після
чого представники цієї організації
прийшли до нього додому і погрожували
вбити, а тому має обґрунтовані
побоювання за своє життя, через що був
змушений виїхати з країни. Вказані
обставини послужили підставою для його
звернення із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у чому йому
безпідставно було відмовлено.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 06 червня 2012
року вказаний позов задоволено
частково, визнано протиправним та
скасовано наказ начальника управління
Державної міграційної служби у
Волинській області від 09 квітня 2012 року
№ 75 «Про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту»,
зобов'язано відповідача повторно
розглянути заяву позивача про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою суду, відповідач подав
апеляційну скаргу, у якій, з посиланням
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить її скасувати та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позову повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
посиланням на те, що судом першої
інстанції не враховано, що у позивача
відсутні обґрунтовані обставини для
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Також зазначає,
що триваюча в Сомалі громадянська
війна не є підставою для визнання
позивача біженцем.

Особи, які беруть участь в справі, в
судове засідання не з'явилися, хоча
були належним чином повідомлені про
дату, час і місце судового засідання, а
тому на підставі пункту 2 частини 1
статті 197 Кодексу адміністративного
судочинства України суд розглядає
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
20 березня 2012 року ОСОБА_1
звернувся до відповідача із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у якій
просив притулок в Україні з підстав
побоювання зазнати переслідування в
країні походження (Сомалі).

На підставі письмового висновку
завідувача сектору у справах біженців
управління Державної міграційної
служби України у Волинській області
від 06 квітня 2012 року, який веде справу
ОСОБА_1, наказом управління Державної
міграційної служби у Волинській
області від 09 квітня 2012 року № 74 «Про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Вказаний висновок обґрунтований тим,
що повідомлені позивачем факти не
можуть бути підставою для подальшого
розгляду його заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, з огляду на те, що
вони жодним чином не підтверджені, що в
свою чергу вказує на відсутність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також
відсутність обґрунтованих побоювань
загрози життю, безпеці чи свободі через
побоювання застосування смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
ситуація в країні походження позивача
підтверджує побоювання останнього
стати жертвою переслідувань чи зазнати
жорстокого, нелюдського поводження, що
відповідачем не в повній мірі
досліджено можливість переслідування
позивача зі сторони бойовиків
Аш-Шабааб, не встановлено його особу та
не підтверджено факту видання себе за
іншу особу, що вказує на наявність
підстав для скасування оскаржуваного
наказу та зобов'язання відповідача
повторно розглянути заяву позивачу про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
врахуванням висновків, викладених в
цьому рішенні суду.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» передбачено, що
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» особа, яка
потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1
статті 1 цього Закону, відсутні.

Аналіз норм Конвенції про статус
біженців 1951 року і Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
дає підстави для висновку, що для
надання статусу біженця є необхідним
наявність таких підстав: знаходження
особи за межами країни своєї
громадянської належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства -
за межами країни свого колишнього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме
расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Що ж до обґрунтованого побоювання
стати жертвою переслідувань, то воно є
ключовим у переліку критеріїв щодо
визнання особи біженцем. Судом першої
інстанції вірно зазначено, що цей
критерій складається із суб'єктивної
та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи побоювання, яке є
оціночним судженням та свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Саме під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем. Побоювання не обов'язково
повинно супроводжуватись стражданнями
особи від дій, які змусили її покинути
країну, воно може випливати не з
власного досвіду такої особи, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Аналіз ситуації у країні походження
при визначенні статусу біженця є
необхідним для висновку, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Також слід врахувати, що підпункт 2
пункту 1 статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що дії
повинні бути державними або
здійсненими державною владою. Зі
змісту пункту 65 Керівництва УВКБ ООН
випливає, що часто на практиці
переслідування є результатом
діяльності осіб, які не контролюються
органами державної влади і від яких
держава не в змозі захистити.

З огляду на викладене, заявник має
довести, що його подальше перебування у
країні походження або повернення до
неї реально загрожує його життю та
свободі і така ситуація склалася
внаслідок переслідування цієї особи за
ознакою раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.

Судом першої інстанції вірно взято до
уваги висновки звіту Генерального
секретаря Ради безпеки ООН по Сомалі
від 09 грудня 2011 року, в якому зазначено,
що Перехідний федеральний уряд і його
союзницькі сили постійно досягали
успіхів у боротьбі з угрупуванням
Аш-Шабааб, хоча при цьому вони несли
великі людські втрати, і ситуація
залишалася надзвичайно нестабільною.
До початку листопада Перехідний
федеральний уряд і АМИСОМ забезпечили
присутність майже по всіх 16 районах
Могадішо, хоча їх сили були надмірно
перенапружені і в багатьох районах
зберігалася нестабільна ситуація. Хоча
угрупування Аш-Шаббаб, яке веде
відкриті бойові дії, зберігало
обмежену присутність в Могадішо,
здійснені нею щодня терористичні
напади, включаючи напади із
застосуванням встановлених на
автотранспортних засобах саморобних
вибухових пристроїв, в результаті
застосування яких 4 жовтня загинули
більше 170 осіб, вказують про технічні
вдосконалення і у зв'язку з цим всі
райони Могадішо схильні до ризику.

Позивач зазначав, що він є уродженець
та мешканець Сомалі, м. Могадішо,
працював на радіо Шабеле та у зв'язку з
такою професійною діяльністю зазнавав
погроз від бойовиків Аш-Шаббаб, що
послужило підставою залишити країну
походження (Сомалі).

Слід звернути увагу, що відповідач
проводячи співбесіди із позивачем
приділив невиправдано мало уваги
питанням ситуації в країні походження
заявника та дійсним причинам його
еміграції, зосередивши свою увагу на
важливих, але другорядних питаннях -
маршруті прибуття в Україну та
обставин перебування в Україні.

Суд апеляційної інстанції вважає за
необхідне також зазначити, що
вирішуючи питання щодо оформлення
документів позивача для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідачем не враховано його
особливе положення та можливу
відсутність в нього в силу тих чи інших
обставин можливості надати докази в
підтвердження своїх доводів. Ненадання
документального доказу усних
тверджень не повинно перешкоджати в
прийнятті заяви чи прийнятті
позитивного рішення щодо надання
статусу біженця, якщо такі твердження
співпадають із відомими фактами, та
загальна правдоподібність яких є
достатньою. Правдоподібність
встановлюється, якщо заявник подав
заяву, яка є логічно послідовною,
правдоподібною та не суперечить
загальновідомим фактам і, отже,
викликає довіру.

Згідно з статтею 9 Конституції України
чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Статтею 25 Статуту ООН передбачено, що
для членів Організації ООН, членом якої
є Україна, рішення Ради Безпеки є
обов'язковими для виконання. При цьому,
статтею 39 цього Статуту визначено, що
Рада Безпеки визначає існування
будь-якої загрози миру, будь-якого
порушення миру чи акта агресії та
робить рекомендації або вирішує, які
заходи слід вчинити у відповідності з
статтями 41 та 42 для підтримання чи
встановлення міжнародного миру та
безпеки.

Так, Резолюцією ООН № 2036 (2012), ухваленою
Радою Безпеки 22 лютого 2012 року (тобто у
період спірних правовідносин),
встановлено, що ситуація в Сомалі
становить загрозу для міжнародного
миру та безпеки в регіоні. Також
Резолюцією підтверджується небезпека
для мирних громадян під час збройного
конфлікту в Сомалі діяльності
угруповування «Аль-Шаббаб», про що в
свою чергу зазначав позивач.

За наведених обставин суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують і не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, що відповідно до частини 1 статті
200 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення, а постанови суду - без
змін.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління
Державної міграційної служби у
Волинській області залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 06
червня 2012 року по справі № 2а-1313/12/0370 -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.М. Багрій

Д.М. Старунський