Справа № 872/16271/13
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 вересня 2014 рокусправа № 804/12706/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Кругового О.О.

суддів:
Богданенка І.Ю. Дадим Ю.М.

за участю секретаря судового
засідання: Спірічева Я.В.,

за участю:

представника позивача:
Романець І.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті
Дніпропетровську апеляційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення фонду соціального захисту
інвалідів на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 22.10.2013 року
у справі №804/12706/13-а за адміністративним
позовом Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до селянського
(фермерського) господарства
«Романцівське» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

ВСТАНОВИВ :

Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось до суду з адміністративним
позовом до селянського (фермерського)
господарства «Романцівське», про
стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 5346.16 грн. та пені за порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 14.98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
несплата
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі та пені завдає значної шкоди
державним інтересам, не дозволяє в
повній мірі створити інвалідам
необхідні умови, які дають можливість
вести повноцінний спосіб життя.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
22.10.2013 року в задоволенні
адміністративного позову було
відмовлено.

Дніпропетровське обласне відділення
фонду соціального захисту інвалідів,
не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, звернулось з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувану
постанову, та винести нову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
всупереч вимогам чинного
законодавства, Відповідачем не
подавались до районного центру
зайнятості обов'язкові щомісячні звіти
за формою № 3-ПН, що свідчить про
нездійснення ним всіх необхідних
заходів спрямованих на
працевлаштування інвалідів .

Дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції при прийнятті
оскаржуваного судового рішення норм
матеріального та процесуального права,
суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи спір між сторонами та
задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги щодо виділення та створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативів
ст.19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» у 2012 році Відповідачем
виконані були, оскільки протягом року
на підприємстві було створено робоче
місце для інваліда та направлялись
звіти до центру зайнятості про
наявність вакансії для такої категорії
працюючих, що свідчить про відсутність
підтав для стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені .

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з зазначеними висновками
суду першої інстанції, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст..17 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів» підприємства, установи і
організації за рахунок коштів Фонду
соціального захисту інвалідів або за
рішенням місцевої ради за рахунок
власних коштів, у разі необхідності,
створюють спеціальні робочі місця для
працевлаштування інвалідів,
здійснюючи для цього адаптацію
основного і додаткового обладнання,
технічного оснащення і пристосування
тощо з урахуванням обмежених
можливостей інваліда

За змістом статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі Закон) для
підприємств, установ, організацій
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Судом першої інстанції встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
Відповідач створив у відповідності до
нормативу місця для працевлаштування
інвалідів на підприємстві у кількості 1
посади, яка залишалась незайнятою.

Тобто, Відповідачем було дотримано
вимоги, встановлені приписами Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», щодо
створення нормативу робочих місць для
інвалідів.

Однак, згідно з частиною 3 статті 18
Закону, підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до частини 4 статті 20
Закону України "Про зайнятість
населення" підприємства, установи і
організації незалежно від форми
власності реєструються у місцевих
центрах зайнятості за їх
місцезнаходженням як платники збору до
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
щомісяця подають цим центрам
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Частиною 3 статті 181 Закону встановлено,
що державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Отже, приписами чинного законодавства
встановлено, що до обов'язків
підприємства пов'язаних з
працевлаштуванням інвалідів входить
не тільки створення робочих місць для
інвалідів, але і інформування держави
про наявність таких місць шляхом
подання щорічної звітності до Фонду
соціального захисту інвалідів та
щомісячної звітності до районного
центру зайнятості.

В свою чергу, частиною 1 статті 20 Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені, яка
обчислюється відповідно до Закону,
виходячи з 120 відсотків річних
облікової ставки Національного банку
України, що діяла на момент сплати,
нарахованої на повну суму недоїмки за
весь її строк.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Водночас, частиною 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку, що
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком або збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Податковим кодексом України, а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що
20.02.2012 року Відповідачем було подано до
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2012 рік, в
якому Відповідачем було самостійно
визначено, що на підприємстві у 2012 році
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
становила 13 осіб, середньооблікова
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність складає 0
осіб, загальна кількість місць
створених відповідно до ст.19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів» становить 1
одиниця.

Також, відповідачем до районного
центру зайнятості був поданий звіт про
наявність вакансій станом на 25.09.2012
року зі змісту якого вбачається, що на
підприємстві Відповідача для
працевлаштування інвалідів залишалось
вільним 1 робоче місце з детальним
описом його характеристик, але звіти
про наявність вакансій за інші місяці
до районного центру зайнятості не
подавались.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
до обов'язків підприємства відноситься
створення робочих місць для інвалідів,
яке не супроводжується його обов'язком
самостійно підбирати та
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця, оскільки такий
обов'язок покладено на фонд
соціального страхування інвалідів та
Державну службу зайнятості. До
обов'язків підприємств відноситься
інформування зокрема районних центрів
зайнятості про наявність вакантних
робочих місць для інвалідів шляхом
надання відповідних звітів щомісячно.

Проте, зазначені звіти про наявність
робочих місць для інвалідів подавались
Відповідачем до районного центру
зайнятості не щомісячно, що свідчить
про порушення ним приписів чинного
законодавства щодо виконанням
нормативу робочих місць для інвалідів.

Отже, Відповідач у 2012 році не здійснив
всіх залежних від нього заходів по
працевлаштуванню інвалідів на
створені ним вакантні робочі місця,
шляхом ненадання обов'язкової
щомісячної звітності до районного
центру зайнятості, що свідчить про
наявність протиправного характеру в
його діях.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
не погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо відсутності
підстав для стягнення з Відповідача
5346.16 грн. та пені за порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 14.98 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що
постанова Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
22.10.2013 року є незаконною та такою, що
підлягає скасуванню.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.
1 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ст.205, ст. 207 КАС України
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів -
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
22.10.2013 року у справі №804/12706/13-а -
скасувати та прийняти нову.

Адміністративний позов
Дніпропетровського обласного
відділення фонду соціального захисту
інвалідів - задовольнити.

Стягнути з селянського (фермерського)
господарства «Романцівське» на
користь Дніпропетровського обласного
відділення фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 5346.16 грн. та пеню за порушення
термінів сплати
адміністративно-гоподарських санкцій
у розмірі 14.98 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
О.О. Круговий

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
Ю.М. Дадим