Справа № К/9991/40094/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/40094/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В.
(доповідач),
суддів:Ситникова О.Ф., Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Управління праці
та соціального захисту населення
Індустріальної районної у місті
Дніпропетровську ради про стягнення
допомоги на дитину, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 14 червня 2011
року, -

встановив:

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернулася в
суд з позовом, у якому просила поновити
пропущений строк звернення до суду,
визнати дії Управління праці та
соціального захисту населення
Індустріальної районної у місті
Дніпропетровську ради протиправними,
стягнути з відповідача на її користь
недоплачену допомогу при народженні
дитини в розмірі 1963,80 гривень та
недоплачену допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з 19 жовтня 2007 року по 6
серпня 2010 року в розмірі 18499,70 гривень.

Постановою Індустріального районного
суду міста Дніпропетровська від 23
листопада 2010 року позов задоволено
частково. Визнано дії Управління праці
та соціального захисту населення
Індустріальної районної у місті
Дніпропетровську ради неправомірними.
Зобов'язано відповідача нарахувати та
виплатити позивачеві заборгованість
зі сплати державної допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 8 травня 2010
року по 6 серпня 2010 року включно
відповідно до статті 15 Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з дітьми»
від 21 листопада 1992 року № 2811-ХII у
розмірі встановленому законом
прожиткового мінімуму для дітей віком
до 6 років, з урахуванням різниці, яка
була виплачена в цей період. В іншій
частині позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 14 червня 2011 року постанову
Індустріального районного суду міста
Дніпропетровська від 23 листопада 2010
року в частині задоволення позову
ОСОБА_4 скасовано та повністю
відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 14 червня 2011 року скасувати та
залишити в силі постанову
Індустріального районного суду міста
Дніпропетровська від 23 листопада 2010
року.

Управління праці та соціального
захисту населення Індустріальної
районної у місті Дніпропетровську ради
подало письмове заперечення на
зазначену касаційну скаргу, просить
таку залишити без задоволення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції дійшов висновку, що оскільки
позивач звернулася до суду з пропуском
строку звернення, то її позовні вимоги
щодо нарахування та виплати
заборгованості зі сплати державної
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
відповідно до статті 15 Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з дітьми»
у розмірі встановленому законом
прожиткового мінімуму для дітей віком
до 6 років підлягають задоволенню лише
за період з 8 травня 2010 року по 6 серпня
2010 року включно, а позовні вимоги щодо
виплати одноразової допомоги при
народженні дитини не підлягають
задоволенню, вказавши на те, що при
визначенні розміру допомоги при
народженні дитини слід керуватися
абзацом 2 частини 2 статті 56 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V, а
не статтею 12 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
та повністю відмовляючи ОСОБА_4 у
задоволенні позовних вимог,
апеляційний суд виходив з того, що суд
першої інстанції не звернув увагу, що з
2008 року не передбачена виплата
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку в
розмірі прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років, оскільки остання
редакція частини 1 статті 15 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми», змінена Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI, неконституційною
не визнавалась і діє до цього часу.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно частин 1, 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, до 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» -
правовідносини щодо виплати допомоги
регулювалися Законом України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми», дія
якого поширювалася на осіб, не
застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13), і
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» від 18 січня 2001 року № 2240-III,
який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб. Розмір допомоги також визначався
цими законами. Зокрема, статтею 43
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» було передбачено, що
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом.
Частиною 1 статті 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» було
встановлено, що допомога по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку надається у

розмірі встановленого законом
прожиткового мінімуму для дітей віком
до 6 років.

Статтею 41 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» і статтею 12 Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з дітьми»
було визначено розмір допомоги при
народженні дитини.

Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції, як і апеляційний суд,
виходили з того, що ОСОБА_4 є
незастрахованою особою в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Однак поза увагою судів залишилось те,
що звертаючись із даним позовом ОСОБА_4
вказувала, що вона перебуває на обліку
в Управлінні праці та соціального
захисту населення Індустріальної
районної у місті Дніпропетровську ради
як застрахована особа в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, і допомога
при народженні дитини та по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку повинні були їй виплачені у
відповідності із Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням».

Тобто, вирішуючи спір суди попередніх
інстанцій зазначених обставин
належним чином не з'ясували, не
витребували відповідних доказів, які б
підтверджували статус позивача ОСОБА_4
у системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування, що
впливає на визначення яким із Законів
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» чи «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» слід керуватися при
розгляді справи та на правильність
вирішення даного спору.

Крім того, слід вказати на те, що
відмовляючи в частині позовних вимог
ОСОБА_4 у зв'язку із пропуском нею
строку звернення до адміністративного
суду, суд першої інстанції не розглянув
належним чином її заяву про поновлення
пропущеного строку звернення до суду,
та не врахував положення частини 1
статті 100 Кодексу адміністративного
судочинства України, у редакції, чинній
на час звернення до суду з даним
позовом та розгляду справи, згідно якої
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями чи
відхилені ними, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, рішення судів
попередніх інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції. Під час нового розгляду
справи суду слід взяти до уваги
викладене в цій ухвалі, всебічно, повно
й об'єктивно встановити
обставини, які підлягають доведенню в
судовому процесі відповідно до
предмету спору.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити
частково.

Постанову Індустріального районного
суду міста Дніпропетровська від 23
листопада 2010 року та постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 14 червня 2011
року - скасувати, а справу за позовом
ОСОБА_4 до Управління праці та
соціального захисту населення
Індустріальної районної у місті
Дніпропетровську ради про стягнення
допомоги на дитину - направити до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Ситников О.Ф.

Стародуб О.П.