Справа № 810/5077/13-а
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/5077/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Панченко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

30 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Кобаля М.І., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Київського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 30 вересня
2013 року у справі за адміністративним
позовом Київського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Фермерського
господарства "Дідух" про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Київського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернувся до Київського
окружного адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Фермерського господарства "Дідух" (далі
по тексту - ФГ "Дідух"), в якому просив
стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 9116,16 грн. та пеню за порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 273,00 грн.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 30 вересня
2013 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Позивач не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким задовольнити його позов
в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, ФГ
"Дідух" 08.07.2013.р подало до Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звіт про зайнятість
та працевлаштування інвалідів за 2012
рік, відповідно до якого
середньооблікова чисельність
працівників облікового складу
відповідача становила 13 осіб.

У зв'язку з недотриманням відповідачем
нормативу працевлаштування інвалідів
у 2013 р., визначеного частиною першою
статті 19 Закону України ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
позивач звернувся до суду з позовом про
застосування до відповідача
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, в порядку ст. 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів України», що
становить 9116,16 грн. та стягнення пені у
розмірі 273,00 грн. за порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Статтею 5 Закону України «Про
зайнятість населення» встановлено, що
держава забезпечує надання додаткових
гарантій щодо працевлаштування
працездатним громадянам у
працездатному віці, які потребують
соціального захисту і не здатні на
рівних конкурувати на ринку праці, у
тому числі інвалідам, які не досягли
пенсійного віку.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» та Порядку сплати
підприємствами, установами і
організаціями штрафних санкцій до
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, акумуляції, обліку та
використання цих коштів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.12.2001 року № 1767, підприємства,
установи і організації незалежно від
форми власності, де кількість
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
штрафні санкції, сума яких
визначається у розмірі середньої
річної заробітної плати на
відповідному підприємстві за кожне
робоче місце не зайняте інвалідом.
Штрафні санкції сплачуються
підприємствами самостійно не пізніше 15
квітня року, що настає за звітним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Обов'язки роботодавців стосовно
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування чітко визначені ч. 3
ст. 18 вказаного Закону, згідно з якою
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

З наведеного випливає, що роботодавець
не зобов'язаний здійснювати фактичний
пошук інвалідів для їх
працевлаштування, оскільки
законодавством такий обов'язок
покладається на державну службу
зайнятості.

Відповідно до статті 18-1 Закону України
«Про зайнятість населення»,
працевлаштування інвалідів залежить
від їх бажання працювати, наявних у
інваліда кваліфікації та знань, а також
те, що відповідно частини першої статті
18 даного Закону працевлаштуванню
інвалідів передує їх звернення до
підприємства чи до державної служби
зайнятості.

Як було зазначено вище,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу у
відповідача у 2012 році складала 13 осіб,
що підтверджується даними звіту про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2012 рік (форма № 10-ПІ) (а.с.5).

Отже, норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів у ФГ "Дідух"
у відповідності до частини першої
статті 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» складає 1 місце.

З наявних в справі доказів вбачається,
що 20.07.2010 відповідачем було прийнято на
роботу на посаду різноробочого гр.
ОСОБА_2, що підтверджується наявною у
справі копією трудової книжки (а.с.42,43).

ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи, що
підтверджується наявною в справі
довідкою Сер. КИО-І №253056 Міністерства
охорони здоров'я України (а.с.40).

Протягом 2012 року ОСОБА_2 нараховувалась
та виплачувалась заробітна плата, а
також єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, що
підтверджується платіжними
дорученнями (а.с.18-30) та звітом про суми
нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за 2012 рік
(а.с.32-38).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оскільки матеріали даної справи
підтверджують виконання відповідачем
обов'язку, передбаченого ст. 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» щодо
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування шляхом створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, подання звіту до служби
зайнятості та Фонду соціального
захисту інвалідів про зайнятість та
безпосереднє працевлаштування одного
інваліда, колегія суддів приходить до
висновку про дотримання відповідачем
вимог частини першої статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Стосовно доводів апелянта про те, що
обов'язок по сплаті штрафних санкцій
виникає у підприємства у випадку
невиконанням нормативів по
працевлаштуванню інвалідів відповідно
ст. 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» незалежно від вини, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

При вирішенні питання правомірності
стягнення штрафних санкцій слід
виходити з загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності підприємства
складу правопорушення з метою
застосування до підприємства
юридичної відповідальності у вигляді
штрафних санкцій.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито всіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Елементами правопорушення є вина на
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.
Вбачається, що для застосування до
підприємства штрафних санкцій за
незабезпечення працевлаштування
інвалідів слід визначити, які обов'язки
покладаються на нього Законом України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», яка дія або
бездіяльність можуть бути визнані
незаконними та чи є вина підприємства у
невиконанні покладених на нього
обов'язків.

Виконання відповідними органами
обов'язку працевлаштувати інвалідів
повинно передувати вжиття
підприємством необхідних заходів для
забезпечення такого працевлаштування,
до яких належить, зокрема, здійснення
заходів із створення в установленому
порядку робочих місць у межах
нормативу та інформування названих
органів про наявність вакантних посад
для інвалідів.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач виконав обов'язок по
здійсненню заходів зі створення
робочих місць для інвалідів та
працевлаштував одного інваліда, як
того вимагає положення частини першої
статті 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», а відтак підстав для
нарахування штрафних санкцій колегія
суддів не вбачає.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Київського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 30 вересня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків М.І. Кобаль І.Й. Петрик

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Кобаль М.І.

Петрик І.Й.