Справа № 810/2817/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/2817/14
інстанції: Журавель В.О.,
Суддя-доповідач: Кобаль М.І.
У Х В А Л А

Іменем України

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді
Кобаля М.І.,

суддів:
Бабенка К.А., Борисюк Л.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження матеріали апеляційної
скарги Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 14
липня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженої відповідальністю «Чік-2005» до
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженої
відповідальністю «Чік-2005» (далі -
Позивач) звернулось до суду із
адміністративним позовом до
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області (далі - Відповідач) у якому
просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 31.01.2014р. №
.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 14 липня 2014
року адміністративний позов
задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
в задоволенні вимог адміністративного
позову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує
тим, що судом першої інстанції було
порушено норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи
здійснюється без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, оскільки сторони у судове
засідання не з'явились.

Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Згідно зі ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
не може бути скасовано правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
на підставі наказу від 24.10.2013 № 275
податковим органом проведено
документальну невиїзну перевірку ТОВ
"Чік-2005" з питань дотримання вимог
податкового законодавства щодо
нарахування та сплати податку на
додану вартість по розрахунках з ТОВ
«Поліпласт-КР» за період з 01.09.2012 по
30.11.2012 року.

За результатами перевірки складено Акт
від 07.11.2013 №1281/22-4/33786653 (далі по тексту -
Акт перевірки), згідно з яким зроблено
висновок про порушення позивачем: п.198.2,
п.198,3, 198,6 ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового
кодексу України (далі по тексту - ПК
України), в результаті чого ТОВ «Чік-2005»
занижено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість на загальну
суму 163 965,05 грн., в т.ч. за вересень 2012 р. -
в сумі 59 010,40 грн., за жовтень 2012 р. - в
сумі 81 653,26 грн., за листопад 2012 р. - в сумі
21 301,39 грн.

На підставі Акту перевірки
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення від 25.11.2013 №,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 204 456,32 грн., у тому
числі за основним платежем - 163 965,05 грн.,
за штрафними санкціями - 40 491,27 грн.

Не погодившись з податковим
повідомленням-рішенням, позивач
оскаржив його в адміністративному
порядку. У зв'язку з частковим
задоволенням скарги відповідачем
винесено нове податкове
повідомлення-рішення № від 31.01.2014,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 202 456,32 грн., у тому
числі за основним платежем - 161 965,05 грн.,
за штрафними санкціями - 40 491,27 грн.

На думку позивача, висновки акту
перевірки спростовуються первинною
документацією, наявною в матеріалах
справи, а спірне податкове
повідомлення - рішення є неправомірним
та підлягає скасуванню, в зв'язку з чим
останній звернувся до суду за захистом
своїх прав.

Приймаючи рішення про задоволення
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
необхідними умовами для визнання угоди
недійсною є її укладання з метою, що
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства та наявність умислу хоча
б у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків, проте
відповідач не надав суду жодного
доказу який би підтвердив зазначене.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції, оскільки він знайшов
своє підтвердження під час
апеляційного розгляду справи.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, між ТОВ «Чік-2005» (покупець) з ТОВ
«Поліпласт-КР» (постачальник) укладено
договори поставки №7/09/12 від 07.09.2012 та
№1/10/12 від 01.10.2012 на поставку товару
(чушку алюмінієву). Факт придбання
товару позивачем підтверджується
видатковими та податковими накладними.
Всі документи мають заповнені
реквізити, підписувались
уповноваженими особами вказаного
контрагента та позивача. Оплата по цих
операціях здійснювалось ТОВ «Чік-2005» у
безготівковій формі шляхом
перерахування коштів на рахунки
вищезазначеного контрагента, що
підтверджується виписками по рахунках
(т.1 а.с.22-57).

Крім того, між ТОВ «Чік-2005» (замовник) та
ТОВ «Поліпласт-КР» (виконавець)
укладено договори №01/11 від 01.11.2012 та
№03/12 від 03.12.2012 на виконання робіт,
зазначених у цих договорах. Факт
виконання цих договорів
підтверджується актами
здачі-приймання робіт та податковими
накладними. Всі документи мають
заповнені реквізити, підписувались
уповноваженими особами вказаного
контрагента та позивача. Оплата по цих
операціях здійснювалось ТОВ «Чік-2005» у
безготівковій формі шляхом
перерахування коштів на рахунки
вищезазначеного контрагента, що
підтверджується банківським виписками
(т.1 а.с.58-67).

На підтвердження реальності операцій,
наявності у позивача працівників та
виробничих потужностей для
розвантаження і переробки сировини,
отриманої від ТОВ «Поліпласт-КР», під
час розгляду справи в суді першої
інстанції позивачем надано додаткові
угоди до договорів №7/09/12 та №1/10/12;
специфікації до договорів №7/09/12 та
№1/10/12; довіреності на осіб, які
отримували товар від ТОВ
«Поліпласт-КР»; договори оренди майна
№05/12/2009 від 01.12.2009, №192 та №03/2014; акти
приймання-передачі нежитлових
приміщень; наказ №1-ШР з додатком;
прибуткові накладні; банківські
виписки; рахунок-фактури та видаткова
накладна на придбання крану; акт
оцінки; акт ремонту; схема постачання
товарів (т.2 а.с.23-5, т.2 а.с.89-112). На
підтвердження надходження та
оприбуткування придбаних товарів
позивачем надано відповідні картки
рахунку 631 (т.2 а.с.108).

Використання позивачем у власній
господарській діяльності товару,
отриманого від ТОВ «Поліпласт-КР», та
подальша реалізація його частини
контрагентам підтверджується
укладеними договорами;
рахунками-фактурами; видатковими та
податковим накладними; довіреностями
на осіб, які отримували товар;
товарно-транспортними накладними.
Оплата по цих операціях здійснювалось
позивачем у безготівковій формі шляхом
перерахування коштів на рахунки
вищезазначених контрагентів, що
підтверджується банківськими
виписками, які містяться в матеріалах
справи.

Суму податку на додану вартість за
зазначеними податковими накладними
позивачем включено до складу
податкового кредиту відповідного
періоду та включено до податкової
декларації з податку на додану
вартість за відповідний період.

Суд апеляційної інстанції звертає
увагу, що податковий орган ані в ході
проведення перевірки, ані під час
судового розгляду в суді першої
інстанції не надав належних та
допустимих доказів про
невідповідність первинних
бухгалтерських документів вимогам
чинного податкового законодавства.

Крім того, колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає, що будь-які
документи мають силу первинних
документів лише в разі фактичного
здійснення господарської операції.

Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що договори укладені між
останнім та його контрагентом, мали на
меті настання реальних правових
наслідків, що обумовлені ними.

З огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку
право на податковий кредит не може
ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами. Тобто якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, а тому
сама по собі несплата податку
продавцем (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) не може бути
підставою для відмови у праві платника
податку на податковий кредит за
наявності факту здійснення
господарської операції.

В інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, зазначено, що при
дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку. Не є обов'язковою передумовою
для визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
«Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення.

Суд апеляційної інстанції бере до
уваги, рішення Європейського суду з
прав людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

Отже, якщо контрагенти платника
податків по ланцюгу постачання товарів
(послуг) не виконали свого зобов'язання
по сплаті податку на додану вартість до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цих
осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 28.03.2012 у справі №
К/9991/72712/11.

Крім того, факт відсутності
підприємства за місцем реєстрації не
може бути доказом фіктивності його
фінансово-господарської діяльності.
Цей факт може бути встановлено лише на
підставі рішення суду. Однак, такого
рішення суду відповідачем не надано.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України
передбачено, що датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
проаналізувавши наведені норми
чинного законодавства України
проходить до висновку, що у ПК України
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку - покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.

Колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до висновку, що позивачем
було вчинено дії та досягнуто
конкретних результатів, які визначають
саме поняття господарської операції -
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань та фінансових
ресурсів.

Отже, судом першої інстанції було вірно
встановлено фактичні обставини справи,
надано належну оцінку дослідженим
доказам, прийнято законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права. Обставини,
викладені в апеляційній скарзі, до
уваги не приймаються, оскільки є
необґрунтованими та не є підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а постанову окружного
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, Київський
апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ірпінської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області -
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 14 липня 2014
року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, а в разі
складення в повному обсязі відповідно
до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення
в повному обсязі.

Головуючий - суддя
М.І. Кобаль

судді:
К.А. Бабенко

Л.П. Борисюк

.

Головуючий суддя
Кобаль М.І.

Судді:
Бабенко К.А

Борисюк Л.П.