Справа № К/9991/2057/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/2057/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Іваненко Я.Л., Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Управління праці
та соціального захисту населення
Печерської районної у місті Києві
державної адміністрації про визнання
дій неправомірними та стягнення
коштів, передбачених Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», за
касаційною скаргою Управління праці та
соціального захисту населення
Печерської районної у місті Києві
державної адміністрації на постанову
Овруцького районного суду
Житомирської області від 6 серпня 2009
року та ухвалу Апеляційного суду
Житомирської області від 30 червня 2010
року, -

встановив:

У липні 2008 року ОСОБА_4 звернувся в суд
із позовом, у якому просив стягнути з
Управління праці та соціального
захисту населення Печерської районної
у місті Києві державної адміністрації
на його користь заборгованість з
виплати коштів, передбачених статтею 37
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII
(далі - Закон № 796-XII) за період з 1 липня
2007 року по 31 грудня 2007 року у розмірі 1080
гривень, і доплати, передбаченої
статтею 39 цього Закону за періоди з 8
грудня 1997 року по 31 грудня 2005 року та з 1
липня 2007 року по 31 грудня 2007 року в сумі
50233,24 гривень.

Постановою Овруцького районного суду
Житомирської області від 6
серпня 2009 року, залишеною без змін
ухвалою Апеляційного суду
Житомирської області від 30 червня 2010
року, позов задоволено частково.
Стягнуто на користь ОСОБА_4 з
Управління праці та соціального
захисту населення Печерської районної
у місті Києві державної адміністрації
передбачену статтею 39 Закону № 796-XII
доплату до заробітної плати за період з
8 грудня 1997 року по 31 грудня 2005 року в
сумі 34028,15 гривень. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Управління праці
та соціального захисту населення
Печерської районної у місті Києві
державної адміністрації, посилаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Згідно частин 1, 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства

України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 має статус
особи, яка потерпіла від
Чорнобильської катастрофи, 3 категорії,
зареєстрований та проживає в селищі
Першотравневе Овруцького району
Житомирської області, яке відповідно
до постанови Кабінету Міністрів
України від 23 липня 1991 року № 106
віднесене до зони гарантованого
добровільного відселення.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції дійшов висновку про:
непропущення позивачем строку
звернення до суду за захистом своїх
прав, свобод та інтересів; стягнення на
його користь з Управління праці та
соціального захисту населення
Печерської районної у місті Києві
державної адміністрації доплати до
заробітної плати, передбаченої статтею
39 Закону № 796-XII за період з 8 грудня 1997
року по 31 грудня 2005 року в сумі 34028,15
гривень; відмову у виплаті такої
доплати за період з 1 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року; відмову у здійсненні
перерахунку та виплати щомісячної
грошової допомоги у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування за період з 1 липня 2007 року
по 31 грудня 2007 року.

Суд апеляційної інстанції залишив без
змін рішення суду першої інстанції,
однак зазначив, що позивач отримує
пенсію за віком і виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при
вирішенні даного спору застосуванню
підлягають положення саме статтей 37, 39
Закону № 796-XII, а не постанова
Кабінету Міністрів України «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 звернувся до адміністративного
суду з даним позовом 15 липня 2008 року.

Частиною 1 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

Згідно частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення в суд з вказаним позовом та
розгляду справи в суді першої
інстанції) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення в суд з вказаним позовом та
розгляду справи в суді першої
інстанції) пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою
для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідач заперечуючи проти
адміністративного позову наполягав на
відмові у задоволенні позовних вимог у
зв'язку з пропущенням позивачем
встановленого річного строку для
звернення до адміністративного суду.

Задовольняючи вимоги позивача за
період з 8 грудня 1997 року по 21 грудня 2005
року суд першої інстанції не врахував
вимоги статтей 99, 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, помилково виходячи з того, що
на спірні правовідносини не
поширюється встановлений строк
звернення до суду.

Крім того, відмовляючи ОСОБА_4 у
здійсненні перерахунку і виплаті
коштів, передбачених статтями 37, 39
Закону № 796-XII, за період з 1 липня
2007 року по 31 грудня 2007 року з тих
підстав, що ним не надано доказів на
підтвердження своїх вимог, суд першої
інстанції залишив поза увагою вимоги
статті 11 Кодексу адміністративного
судочинства України, відповідно до
якої суд вживає передбачені законом
заходи, необхідні для з'ясування всіх
обставин у справі, у тому числі щодо
виявлення та витребування доказів з
власної ініціативи (частина четверта).
Суд повинен запропонувати особам, які
беруть участь у справі, подати докази
або з власної ініціативи витребувати
докази, яких, на думку суду, не вистачає
(частина п'ята).

Разом з тим, судом першої інстанції
безпідставно обрано такий спосіб
захисту порушених прав позивача, як
стягнення з відповідача виплат в
конкретно визначеній грошовій сумі,
оскільки суд не може перебирати на себе
функцію органу, на який законодавством
покладено повноваження щодо
нарахування такої виплати.

При цьому суд не врахував те, що з
огляду на положення статтей
21, 105, 162 Кодексу адміністративного
судочинства України, адміністративний
позов може містити вимоги щодо
визнання протиправними рішення, дії чи
бездіяльності відповідача,
зобов'язання його вчинити певні дії,
відшкодувати шкоду, заподіяну
незаконними рішенням, дією або
бездіяльністю.

Отже, поза увагою суду першої інстанції
залишилось те, що адміністративний суд
повинен визнавати рішення, дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень протиправними і
зобов'язати відповідача провести
нарахування та виплату належних сум
відповідно до закону, а не ухвалювати
рішення про визначення конкретних сум.

За змістом пункту 4 Порядку
використання коштів державного
бюджету для виконання програм,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 вересня 2005 року
№ 936, виплата компенсацій та допомоги
певних видів, передбачених Законом,
проводиться центрами по нарахуванню і
виплаті соціальних допомог,
управліннями праці та соціального
захисту населення районних (міських)
держадміністрацій, виконкомів міських,
районних у містах рад за місцем
реєстрації громадян працюючим і
непрацюючим громадянам та пенсіонерам,
зокрема пенсіонерам та особам
офіцерського складу, прапорщикам і
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ, Державної
кримінально-виконавчої служби та інших
структур, громадянам, що займаються
підприємницькою діяльністю без
утворення юридичної особи, громадянам,
які працюють у громадян, що займаються
підприємницькою діяльністю без
утворення юридичної особи, а саме:

- щомісячна грошова допомога -
громадянам, які проживають на
території зон радіоактивного
забруднення, у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства відповідно до
частини 1 статті 37 Закону № 796-ХІІ,
постанови Кабінету Міністрів України
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»від 26 липня 1996 року № 836;

- доплата особам за роботу (службу) на
території зон радіоактивного
забруднення відповідно до статей 39, 40
Закону № 796-ХІІ, пункту 2 постанови
Кабінету Міністрів України від 26 липня
1996 року № 836.

До того ж, з матеріалів справи
вбачається, що позовна заява не
підписана позивачем, і суддя суду
першої інстанції не надавши цьому
уваги відкрив провадження у справі.

На зазначені порушення суд апеляційної
інстанції уваги не звернув та не
виправив їх.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями чи
відхилені ними, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази, рішення судів
попередніх інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, всебічно, повно й об'єктивно
встановити обставини, які підлягають
доведенню в судовому процесі
відповідно до предмету спору.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Печерської районної у місті Києві
державної адміністрації - задовольнити
частково.

Постанову Овруцького районного суду
Житомирської області від 6 серпня 2009
року та ухвалу Апеляційного суду
Житомирської області від 30 червня
2010 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_4 до Управління
праці та соціального захисту населення
Печерської районної у місті Києві
державної адміністрації про визнання
дій неправомірними та стягнення
коштів, передбачених Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» - направити
до суду першої інстанції на новий
розгляд.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Іваненко Я.Л.

Стародуб О.П.