Справа № 2-а/489/190/14
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а/489/190/14

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Спінчевська Н.А.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївській області на постанову
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 17 червня 2014 року у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області, треті особи -
Головне управління Пенсійного фонду
України в Миколаївській області,
Державна казначейська служба України,
про визнання дій та постанови
протиправними, зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

30 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області про визнання дій та постанови
протиправними, зобов'язання вчинити
певні дії.

В обґрунтування позову зазначено, що 12
березня 2012 року Ленінським районним
судом м. Миколаєва було винесено
постанову про визнання протиправними
дії Головного управління пенсійного
фонду України в Миколаївській області
щодо виплати йому у неповному обсязі
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю. Головне управління
пенсійного фонду України в
Миколаївській області зобов'язано було
здійснити нарахування та виплату йому
щомісячну додаткову пенсію за шкоду,
заподіяну здоров'ю, як особі,
віднесеної до категорії 1, передбачену
ст. 50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі 100 % мінімальної
пенсії за віком, виходячи з розрахунку
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
ч.1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», за період з 21 травня 2011
року по 22 липня 2011 року з урахуванням
фактично виплачених сум. 20 березня 2013
року вказаним судом видано виконавчий
лист. 27 березня 2013 року вказаний
виконавчий лист ним було подано до
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області. Проте, 30 грудня
2013 року головним державним виконавцем
відділу винесено постанову про
повернення позивачу виконавчого листа,
яку йому вручили 22 січня 2014 року, та
йому було роз'яснено, що виконавчі
документи про стягнення коштів з
державних органів підлягають
виконанню не органами державної
виконавчої служби, а Державною
казначейською службою України. 28
березня 2014 року позивач повторно
звернувся до відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області, проте 3 квітня 2014 року
постановою відділу примусового
виконання рішень йому відмовлено у
відкритті виконавчого провадження.
Посилаючись на те, що дана постанова є
незаконною, позивач просив суд визнати
протиправними дії та постанову
відповідача, та зобов'язати його
стягнути з Головного управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївській області на його користь
доплату до пенсії в сумі 1104 грн. 11 коп.

Постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 17 червня 2014 року
адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено частково. Визнано
незаконною та скасовано постанову
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області Куліченко Д О.
від 3 квітня 2014 року про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа, виданого 20 березня 2013 року
Ленінським районним судом м. Миколаєва
у адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївській області про визнання дій
неправомірними, зобов'язання вчинити
певні дії.

Не погоджуючись із постановленим у
справі судовим рішенням, Головне
управління Пенсійного фонду України в
Миколаївській області подало
апеляційну скаргу, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права та неповне
з'ясування обставин справи, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити
повністю.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи, що зазначених клопотань не
надходило, справа розглянута в порядку
письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду в межах
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що
12 березня 2012 року Ленінським районним
судом м. Миколаєва було ухвалено
постанову про визнання протиправними
дії Головного управління пенсійного
фонду України в Миколаївській області
щодо виплати у неповному обсязі ОСОБА_1
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю. Головне управління
Пенсійного фонду України в
Миколаївській області зобов'язано
здійснити нарахування та виплату
ОСОБА_1 щомісячну додаткову пенсію за
шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі,
віднесеної до категорії 1, передбачену
ст. 50 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» у розмірі 100 % мінімальної
пенсії за віком, виходячи з розрахунку
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
ч.1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», за період з 21 травня 2011
року по 22 липня 2011 року з урахуванням
фактично виплачених сум.

20 березня 2013 року у даній справі видано
виконавчий лист № 2-а/1416/252 (а.с. 12).

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 червня 2013 року змінено
спосіб виконання постанови суду 12
березня 2012 року шляхом стягнення з
Головного управління Пенсійного фонду
України в Миколаївській області на
користь ОСОБА_1 доплати до пенсії в
сумі, що нарахована боржником - 1104 грн. 11
коп.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 23 серпня 2013
року зазначену ухвалу від 11 червня 2013
року було залишено без змін.

Постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Миколаївській області від 30 грудня 2013
року виконавчий лист № 2-а/1416/252 від 20
березня 2013 року повернуто стягувачу.

03 квітня 2014 року головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Миколаївській області Куліченко Д О.
винесено постанову про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа щодо стягнення з Головного
управління Пенсійного фонду України
Миколаївській області на користь
ОСОБА_1 коштів в сумі 1104 грн. 11коп.

Приймаючи рішення суд першої інстанції
виходив з наступних мотивів, з чим
погоджується апеляційний суд.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» визначено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) є сукупністю дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про виконавче провадження» № 606-XIV від
21.04.1999 року примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

У випадках, передбачених законом,
рішення судів щодо стягнення коштів
виконуються податковими органами,
банками та іншими фінансовими
установами. Рішення про стягнення
коштів з державного та місцевих
бюджетів або бюджетних установ
виконуються органами Державного
казначейства України в установленому
Кабінетом Міністрів України порядку,
що передбачено ч.ч. 1-2 ст. 3 Закону № 606.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 6 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 11 вказаного Закону
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» виконання рішень суду
про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
Державною казначейською службою
України в межах відповідних бюджетних
призначень шляхом списання коштів з
рахунків такого державного органу, а в
разі відсутності у зазначеного
державного органу відповідних
призначень - за рахунок коштів,
передбачених за бюджетною програмою
для забезпечення виконання рішення
суду.

Нормами зазначеного закону
передбачено, що держава гарантує
виконання рішення суду виключно про
стягнення коштів, боржником за яким є
державний орган.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» виконавчі документи за
рішеннями суду про стягнення коштів
або рішення суду, що набрали законної
сили, боржниками за якими є визначені ч.
1 ст. 2 цього Закону суб'єкти, які видані
або ухвалені до набрання чинності цим
Законом, подаються до органу державної
виконавчої служби протягом шести
місяців з дня набрання чинності цим
пунктом. Якщо рішення суду про
стягнення коштів або виконавчі
документи за цими рішеннями,
боржниками за якими є визначені ч. 1 ст. 2
цього Закону суб'єкти, не було подано в
строк, встановлений цим пунктом, це не є
підставою для відмови у виконанні
даного судового рішення.

За приписами пункту 9 частини першої
статті 47 Закону України «Про виконавче
провадження» виконавчий документ, на
підставі якого відкрито виконавче
провадження, за яким виконання не
здійснювалося або здійснено частково,
повертається стягувачу у разі, якщо
наявна встановлена законом заборона
щодо звернення стягнення на майно чи
кошти боржника, якщо у нього відсутнє
інше майно чи кошти, на які можливо
звернути стягнення, а також щодо
проведення інших виконавчих дій
стосовно боржника, що виключає
можливість виконання відповідного
рішення. За правилами п. 7 Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України №845 від
03.08.2011 року, у разі наявності підстав
для повернення виконавчого документа
стягувачу керівник органу державної
виконавчої служби подає відповідно до
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень»
Казначейству протягом 10 днів з дня
складення державним виконавцем
відповідного акта оригінал
виконавчого документа разом із
супровідним листом та завірені
належним чином державним виконавцем
копії інших матеріалів виконавчого
провадження.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що відповідачем не
вчинено дій, передбачених Законами
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень» та «Про
виконавче провадження», не подано
казначейству оригінали виконавчих
документів позивача разом із
супровідним листом та завірені
належним чином копії інших матеріалів
виконавчого провадження, а тому
неправомірним є постанова про
повернення позивачу виконавчого
документу.

Отже, винесена головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень постанова від 03
квітня 2014 року про відмову у відкритті
виконавчого провадження є
протиправною, а тому підлягає
скасуванню.

Колегія суддів вважає рішення суду
першої інстанції правильним і таким, що
відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71
КАС України та не приймає доводи,
наведені в апеляційній скарзі про те,
що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та не
допустив порушень норм матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи, а наведені в апеляційній скарзі
доводи правильність рішення суду не
спростовують.

Відтак, апеляційна скарга Головного
управління Пенсійного фонду України в
Миколаївській області задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України в
Миколаївській області - залишити без
задоволення, а постанову Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 17
червня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий
В.О. Скрипченко

Суддя
О.С. Золотніков

Суддя
Ю.В. Осіпов