Справа № 826/19251/13-а
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2014-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 жовтня 2014 року 16:05 год. №
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді Шейко Т.І.,
суддів Дегтярьової О.В.
за участю секретаря судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомГромадянки Узбекистану
ОСОБА_3до 1.Державної міграційної
служби України 2. Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києвіпроскасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії
Позивачка звернулася до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до відповідачів, в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
- визнати дії Головного управління
Державної Міграційної служби України в
місті Києві незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні
позивачки біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати
Рішення Державної міграційної служби
України від 11 листопада 2013 р. № 637-13 про
відмову громадянці Узбекистану ОСОБА_3
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву громадянки Узбекистану ОСОБА_3
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Позивачка в обґрунтування позовних
вимог посилалася на обставини,
викладені в адміністративному позові,
зокрема зазначила про порушення,
допущені Державною міграційною
службою України, під час винесення
спірного рішення, положень Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» та не прийняттям
до уваги фактів серйозної загрози
життю позивачки. При цьому, представник
позивачки в судовому засіданні
зауважив, що Державна міграційна
служба України не вчинила всіх
необхідних дій для детального
встановлення причин та підстав
оформлення позивачкою документів для
вирішення питання щодо визнання її в
Україні біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту. Крім того, представник
позивачки звертав на відсутність у
повідомленні про прийняття Державною
міграційною службою України рішення №
637-13 від 11.11.2013 року про відмову у
визнанні позивачки біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві чіткого посилання на причини
відмови в наданні статуту біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту.

Представник відповідачів в
обґрунтування правомірності
прийнятого Державною міграційною
службою України рішення посилався на
обставини, викладені в письмових
запереченнях Державної міграційної
служби України та на те, що при розгляді
заяви позивачки про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідачами вивчено
матеріали особової справи шукача
притулку, дано оцінку та досліджено
інформацію по країні його походження, а
тому на підставі вказаного та з
урахуванням імперативних приписів
норм Закону, відповідачем 1 правомірно
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено умови, за
яких такий статус не надається.

Суд, дослідивши матеріали справи
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
громадянка Узбекистану ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, народилася в Узбекистані,
м. Андіжан, неодружена, за
національністю - росіянка, за
віросповіданням - християнка
(протестантство).

За її словами, залишила Узбекистан
легально у вересні 2012 року та вирушила
до Росії. Державний кордон України
перетнула легально 03.06.2013 року, літаком,
авіа-рейсом Москва-Київ.

На момент звернення із заявою про
визнання біженцем на території України
перебувала легально на підставі
міграційної картки, виданої при в'їзді
до України (договір про безвізовий
режим).

У своїй заяві до Управління у справах
біженців Головного управління ДМС
України в місті Києві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 19.06.2013 року
позивачка зазначила, що вона має
побоювання повернутися до країни
постійного проживання через те, що її
батька можуть знову несправедливо
засудити до позбавлення волі через
його релігійні вподобання та через те,
що сім'ю знову будуть обмежувати в
сповідуванні релігії.

Наказом від 03 липня 2013 року № 296 Головне
управління ДМС України в місті Києві
прийняло рішення про оформлення
документів громадянки Узбекистану для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а наказом
Головного управління ДМС України в
місті Києві продовжено строк розгляду
заяви про визнання біженцем, або
особою, що потребує додаткового
захисту гр. Узбекистану ОСОБА_3 до 03.10.2013
року.

Представник відповідачів звертав
увагу на те, що під час двох співбесід
заявниця повідомила, що вона особисто
не зазнала переслідувань за жодною з
конвенційних ознак. Крім того, заявниця
під час співбесіди додатково
повідомила, що їй не загрожує небезпека
при поверненні в Узбекистан, а вона не
хоче туди повертатися, оскільки їй буде
важко знайти роботу та отримати освіту.
Також її родина вже мешкає в Україні і
вона не бачить сенсу повертатись в
Узбекистан.

Аналогічне, представник позивачки
зазначив і в судовому засіданні, а саме,
що жодних форм переслідування або
будь-яких дискримінаційних проявів
щодо позивачки особисто не
здійснювалось.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що
згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Також звернуто увагу суддів, що при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду
України також звернув увагу та чітко
зазначив, що об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

В судовому засіданні представник
позивачки не довів суду наявність у
останньої об'єктивної сторони
критерію побоювань стати жертвою
переслідувань, який є визначальним,
оскільки позивачкою не надано жодного
доказу того, що ці побоювання є
реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином,
у заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

З оскаржуваного рішення вбачається, що
підставою для його прийняття
послугували висновки, зроблені при
перевірці заяви позивачки Головним
управлінням Державної міграційної
служби України у м. Києві, а саме
послугувало те, що з інформації,
наданої позивачкою, відповідачем 2 не
вдалося встановити підстав, які б дали,
змогу вважати, що вона переслідується в
Узбекистані за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних.

Судом також встановлено, що побоювання
позивачки щодо переслідувань є її
власними припущеннями, оскільки
інформація про побоювання
переслідувань, що була надана
позивачкою, ґрунтується виключно на її
особистих твердженнях і не має ніякого
документального підтвердження,
позивачкою не надано відомостей про
утиски саме її у країні походження та
документів, які б підтверджували, що у
неї склались умови, які зазначені у
пунктах 1 та 13 частини першої статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Виходячи зі змісту статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у статті
6 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до пункту четвертого
частини 1 статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону відсутні.

До того ж, судом встановлено, що
позивачка до приїзду в Україну
перебувала на території третьої
безпечної країни, а саме на території
Російської Федерації (9 місяців у місті
Москва). Зі слів, зазначених у протоколі
співбесіди позивачки, в Москві вона
навчалася на біблійських курсах у
Біблійському центрі «Слово життя». За
час перебування на території Росії
громадянка Узбекистану ОСОБА_3 не
зверталася за захистом до компетентних
органів ФМСР (Федеральна міграційна
служба Росії), хоча і мала реальну
можливість. Тим більше, Російська
Федерація приєдналася та ратифікувала
Конвенцію про статус біженців та
Протокол щодо статусу біженців.

Абзац 6 статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
також встановлює, що статус біженця,
або додатковий захист не надається
особі, яка до прибуття в Україну з
наміром набути статус біженця
перебувала в третій безпечній країні.

Частина 22 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
дає визначення терміну «Третя безпечна
країна» - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, крім
випадків транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту...». Таким чином,
цілком очевидно, що у разі, якщо
побоювання позивача дійсно мали
суттєвий характер, то вона неодмінно
звернулася б за захистом, ще
перебуваючи на території Російської
Федерації, де вона тим більше не була
ізольована від цієї можливості,
оскільки могла вільно пересуватись по
її території.

В судому засіданні представник
позивачки зауважив, що позивачка не
може розглядати Росію, як третю
безпечну країну, водночас зазначив, що
«Централизованная религиозная
организация Содружество церквей
христиан веры евангельськой «Слово
Жизни»», в якій проходила навчання
позивачка (і отримала Свідоцтво) є лише
в Росії, що спростовує доводи позивачки
щодо переїзду до України за
релігійними переконаннями.

Вищевикладене дає можливість зробити
висновки, що позивачка насправді має на
меті не отримати захист від можливих
переслідувань чи погроз в країні її
постійного проживання, а лише отримати
можливість легалізуватися на
території України, що в свою чергу
відповідає ознакам економічного
мігранта, а не біженця.

Також, суд звертає увагу на те що,
позивачка не належала до політичних,
релігійних чи будь-яких інших
організацій. ЇЇ побоювання стати
жертвою переслідування базуються лише
на тому, що її батько відбув покарання
за скоєні ним злочини відповідно до
Кримінального кодексу Узбекистану.
Позивачка особисто не отримувала
погроз і не була об'єктом для
переслідувань.

Причини, через які позивачка вирішила
виїхати з країни постійного
проживання, виникли із-за проблеми її
батька з правоохоронними органами і їх
можна розцінювати лише як неправомірні
дії працівників правоохоронних
органів та можливе прийняте незаконне
рішення судовим органом влади щодо
продовження терміну домашнього арешту,
яке у разі незгоди батько мав право
оскаржити до вищих судових інстанцій і
дані факти жодним чином не підпадають
під дію Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту». Припущення
позивачки щодо неспроможності вищих
правоохоронних інстанцій захистити
своїх громадян мають лише суб'єктивний
характер, оскільки такі твердження в
жодному разі не виключають право
кожного громадянина Узбекистану
звернутися до вищих правоохоронних
інстанцій з клопотанням про
забезпечення захисту.

Отже, за конвенційними ознаками, а саме
загрозою переслідування і за
належністю до групи осіб з певними
релігійними переконаннями, у випадку
повернення в Узбекистан їй не загрожує
небезпека. Про побоювання стати
жертвою переслідування за іншими
конвенційними ознаками позивачка не
повідомляла. Позивачка не зазнала
переслідувань за жодною з конвенційних
ознак.

Також, суд не бере до уваги, що судовими
рішеннями України щодо батька, матері
позивачки встановлені обставини
переслідувань в країні походження,
оскільки, як вже встановлено вище: саме
щодо позивачки ніяких утисків і погроз
не було; позивачка повнолітня і не
зважаючи, що батьки виїхали до України,
сама 9 місяців перебувала в Росії, де
навчалася на біблійських курсах у
Біблійському центрі «Слово життя».

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частина 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, вимоги
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку, що відповідачем, при розгляді
заяви позивачки про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту вивчено матеріали особової
справи шукача притулку, дано належну
оцінку та досліджено інформацію по
країні його походження.

На підставі вказаного та з урахуванням
імперативних приписів статті 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» суб'єкт владних
повноважень правомірно відмовив у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
встановлено умови, за яких такий статус
не надається. Водночас, посилання
позивача про порушення відповідачем
чинного законодавства під час розгляду
його особистої справи та прийняття
оскаржуваного рішення, - підтвердження
не знайшли.

Крім того, суд не вважає обґрунтованою
вимогу позивачки щодо «визнання дій
Головного управління Державної
Міграційної служби України в місті
Києві незаконними в частині порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття Державною
міграційною службою України рішення
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» оскільки, перш за
все, позивачкою у своєму позові
самостійно зазначено, що 29.11.2013 року
позивачка наручно отримала
Повідомлення № 220 від 26.11.2013 року
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, по друге, суд звертає на
наступне.

Відповідно до п.13 ст.10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» у
разі, якщо центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Як вбачається із змісту повідомлення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту № 220 від 26.11.2013 року воно
містить в собі і підставу відмови, і
порядок оскарження рішення, а тому
підстав для задоволення позову в цій
частині, суд не вбачає.

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
суд вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а відтак відмовляє у
їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Судові витрати, які підлягають
стягненню у відповідності з частиною 2
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України - відсутні.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

постановив:

Позов Громадянки Узбекистану ОСОБА_3 -
залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили у
відповідності зі ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Шейко Т.І.

Судді
Дегтярьова
О.В.

Катющенко В.П.