Справа № 806/4502/14
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
Житомир справа № 806/4502/14

категорія 5.1.1

Суддя Житомирського окружного
адміністративного суду Липа В.А.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Коростенської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії.,

встановив:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
адміністративного суду з позовом, у
якому просить визнати неправомірними
дії Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області відносно її заяви у частині
відмови здійснювати податковий облік
згідно Закону України "Про державний
реєстр фізичних осіб - платників
податків і інших обов'язкових платежів"
за раніше встановленими формами обліку
(8ДР) без застосування індивідуального
ідентифікаційного номеру, виключити
індивідуальний ідентифікаційний номер
та всю інформацію про неї з
інформаційного фонду Державного
реєстру та Державного реєстру,
здійснювати її облік на паперових
носіях за прізвищем ім'ям, по-батькові
не вказуючи серію та номер її паспорта;
зобов'язати утриматися від вчинення
протиправних дій службовим особам
Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області відносно неї щодо збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про її, що є
порушенням ст.32 Конституції України;
зобов'язати відповідача виключити з
інформаційного фонду Державного
реєстру відомості про індивідуальний
ідентифікаційний податковий номер і
загальні відомості про неї.

Позивач у судове засідання не
з'явилася, про час та місце судового
засідання повідомлена вчасно та
належним чином. Просила справу
розглянути без її участі, позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час та місце
судового засідання повідомлений
вчасно та належним чином. Надіслав на
адресу суду клопотання про розгляд
справи без його участі в письмову
провадженні. Також, надіслав письмові
заперечення, в яких просив відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Частиною 4 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Згідно положень п.1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, кожен має право на справедливий
і публічний розгляд його справи
упродовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Відповідно до рішень
Європейського суду з прав людини, що
набули статусу остаточного, зокрема
"Іззетов проти України", "Пискал проти
України", "Майстер проти України",
"Крюков проти України", "Крат проти
України", "Сокор проти України",
"Кобченко проти України", "Шульга проти
України", "Лагун проти України", "Буряк
проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти
України", "Гержик проти України" суду
потрібно дотримуватись розумного
строку для судового провадження.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності позивача та
представника відповідача, в письмовому
провадженні.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
письмові докази, суд вважає, що позовні
вимоги є обґрунтованими, з огляду на
наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 віруюча
громадянка України, у зв'язку з чим у 2008
році отримала у встановленому порядку
право не користуватись
ідентифікаційним номером, а
здійснювати будь-які платежі без його
застосування, про що в паспорті вона
має відповідний штамп.

Протягом 2011-2014 років позивач
неодноразово зверталась до
відповідача із заявами, в яких просила
вести її облік платника податків за
раніше встановленою формою - на
паперових носіях, без застосування
індивідуального податкового номеру та
через релігійні переконання не
ідентифікувати її особу жодним чином.

У свою чергу, відповідач повідомив
позивача, що податковий орган не має
правових підстав для задоволення
заяви.

З приводу спірних правовідносин суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 35 Конституції
України, кожен має право на свободу
світогляду і віросповідання. Це право
включає свободу сповідувати будь-яку
релігію або не сповідувати ніякої,
безперешкодно відправляти одноособово
чи колективно релігійні культи і
ритуальні обряди, вести релігійну
діяльність.

Обов'язок кожного сплачувати податки і
збори в порядку і розмірах,
встановлених законом, визначено у
статті 67 Основного Закону.

Порядок формування Державного реєстру
фізичних осіб - платників податків та
інших обов'язкових платежів до часу
виникнення спірних правовідносин було
врегульовано Законом України "Про
державний реєстр фізичних осіб -
платників податків та інших
обов'язкових платежів" та Порядком
внесення відмітки до паспорта
громадянина України щодо
ідентифікаційного номера фізичної
особи - платника податків та інших
обов'язкових платежів", затвердженим
спільним наказом від 19.10.2004 № 602/1226 ДПА
України та МВС України було визначено,
що для осіб, які через свої релігійні
або інші переконання відмовляються від
прийняття ідентифікаційного номера та
офіційно повідомляють про це
відповідні державні органи,
зберігаються раніше встановлені форми
обліку платників податків та інших
обов'язкових платежів. У паспортах
зазначених осіб робиться відмітка про
наявність у них права здійснювати
будь-які платежі без ідентифікаційного
номера.

Механізм реалізації цієї норми було
визначено Порядком внесення відмітки
до паспорта громадянина України щодо
ідентифікаційного номера фізичної
особи - платника податків та інших
обов'язкових платежів, затвердженим
спільним наказом від 19.10.2004 № 602/1226 ДПА
України та МВС України.

Відповідно до п.п. 1.4 та 1.5 п. 1 цього
Порядку було визначено, що особа, яка
через свої релігійні або інші
переконання відмовляється від
прийняття ідентифікаційного номера, у
разі відсутності (наявності) в неї
ідентифікаційного номера повідомляє у
формі заяви орган державної податкової
служби за своїм місцем реєстрації.

Пунктом 3 Порядку встановлено, що
посадова особа органу державної
податкової служби отримує заповнену
заяву з додатком. У разі відсутності
розбіжностей між даними заяви та
пред'явленими документами приймає
заяву, про що робить відповідний запис
на заяві та формує особову справу.

За змістом п.3 Порядку, після отримання
фізичною особою, яка відмовляється від
ідентифікаційного номера,
вищевказаної довідки, така особа
повинна надати до органу внутрішніх
справ за своїм місцем реєстрації
довідку за формою № ВЗ та паспорт
громадянина України.

Посадова особа органу внутрішніх справ
при зверненні громадянина за місцем
його реєстрації щодо внесення відмітки
до його паспорта розглядає надану
фізичною особою довідку щодо повноти
та правильності її заповнення та
відповідності до пред'явленого
паспорта. У разі відсутності
невідповідностей посадова особа
вносить на 7-9 сторінку паспорта
відмітку такого змісту: "Має право
здійснювати будь-які платежі без
ідентифікаційного номера".

За приписами п.п. 1.3 п.1 Порядку,
громадяни України, які відмовились від
прийняття ідентифікаційного номера,
обліковуються як платники податків та
інших обов'язкових платежів за серією
та номером паспорта.

В той же час зазначена норма суперечить
положенням Закону № 320/94-ВР, який має
вищу юридичну силу, про необхідність
видалення всієї інформації про таких
осіб, зазначений Закон також не
передбачає облік таких громадян за
серією та номером паспорта.

Така позиція сприяє дотриманню
конституційного принципу верховенства
права, а також узгоджується із
рішеннями Верховного Суду України,
зокрема постановою від 28 березня 2013
року у справі № 21-26а13 та постановою від
28 травня 2013 року № 21-135а13.

За таких обставин, суд вважає, що
позивачка має безумовне право на
скасування ідентифікаційного номера
та виключення пов'язаної з нею
інформації із Державного реєстру
фізичних осіб-платників податків та
інших обов'язкових платежів з усіма
відповідними наслідками, зокрема,
збереження раніше встановленої форми
обліку платників та інших обов'язкових
платежів.

Судом встановлено, що у 2008 році ОСОБА_1
реалізувала своє право на відмову від
прийняття ідентифікаційного номера,
про що в її паспорт була внесена
відповідна відмітка.

З 01.01.2011 року набрав чинності
Податковий кодекс України від 2 грудня
2010 року № 2755-У1, у зв`язку з чим Закон
України "Про Державний реєстр фізичних
осіб-платників податків та інших
обов`язкових платежів" № 320/94-ВР від
22.12.1994 втратив чинність з 01 січня 2011
року.

Згідно з наказом Державної податкової
адміністрації України, Міністерства
внутрішніх справ України від 17 грудня
2010 року № 955/628, який набрав чинності 21
січня 2011 року, наказ Державної
податкової адміністрації України,
Міністерства внутрішніх справ України
від 19 жовтня 2004 року № 602/1226 втратив
чинність.

Новий порядок обліку осіб - платників
податків та інших обов'язкових
платежів, які через свої релігійні
переконання відмовляються від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків
визначено Податковим кодексом України
та Положенням про реєстрацію фізичних
осіб у Державному реєстр фізичних осіб
- платників податків, який затверджено
наказом ДПА України від 17.12.2010 № 954.

Відповідно до п. 63.2 ст.63 ПК України,
взяттю на облік або реєстрації в
податкових органах підлягають усі
платники податків.

Пунктом 63.5 статті 63 ПК України
встановлено, що всі фізичні особи -
платники податків та інших
обов'язкових платежів реєструються в
податкових органах шляхом включення
відомостей про них для Державного
реєстру фізичних осіб - платників
податку у порядку, визначеному цим
Кодексом.

Облік осіб, які через свої релігійні
переконання відмовляються від
прийняття реєстраційного номер
облікової картки платника податків і
повідомили про це відповідний
податковий орган, ведеться за
прізвищем ім'ям, по-батькові і серією та
номером діючого паспорту. У паспортах
зазначених осіб податковим органом
робиться відмітка про наявність у них
права здійснювати будь-які платежі за
серією та номером паспорта (пункт 63.6
ст.63 ПК України).

Ці дані повинен зазначати як
податковий орган в усіх свідоцтвах,
довідках, патентах, в інших документах
або повідомленнях, які надсилаються
вказаним особам - платникам податків та
інших обов'язкових платежів, так і
навпаки - особи, які через свої
релігійні переконання відмовляються
від прийняті реєстраційного номера
облікової картки платника податків - в
податкових деклараціях, платіжних
документа щодо податків та зборів, в
інших фінансових документах.

Облік фізичних осіб, які через свої
релігійні переконання відмовляються
від прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків і
повідомили про це відповідний
податковий орган, згідно п.70.1 ст.70 ПК
України, ведеться в окремому реєстрі
Державного реєстру фізичних осіб -
платників податків з прізвищем, ім'ям,
по-батькові і серією та номером
паспорту.

Механізм реалізації статей 63 та 70
Податкового кодексу України, як
зазначалось, визначено Положенням про
реєстрацію фізичних осіб у Державному
реєстрі фізичних осіб - платників
податків, затвердженим наказом
Державної податкової адміністрації
України від 17.12.2010 № 954 (далі - Положення
№ 954), пунктом 2 розділу V якого
передбачено, що відомості з Державного
реєстру використовуються органами
державної податкової служби виключно
для здійснення контролю за дотриманням
податкового законодавства України та є
інформацією з обмеженим доступом, крім
відомостей про взяття на облік
фізичних осіб - підприємців та осіб, які
провадять незалежну професійну
діяльність.

При цьому, окремий реєстр Державного
реєстру, до якого вноситься інформація
про фізичних осіб - громадян України,
які через свої релігійні переконання
відмовляються від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків, є складовою
частиною Державного реєстру.

Пунктом 10 розділу VIII Положення № 954
визначено, що у разі, якщо фізична особа
подавала Облікову картку і відомості
про неї включено до Державного реєстру,
але яка через свої релігійні
переконання відмовляється від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків,
вона зобов'язана особисто подати
відповідному органу державної
податкової служби Повідомлення за
формою № 1П (додаток 7), яке є водночас
заявою для обліку в окремому реєстрі
Державного реєстру, та пред'явити
паспорт громадянина України.

Таким чином, з прийняттям Податкового
кодексу України позивач вважає своє
право на здійснення податкового обліку
за раніше встановленими формами
обліку, порушеним.

Відповідно до вимог ст.22 Конституції
України, при прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 32 Основного Закону
України, ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією України; не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. Зазначеним
вимогам Конституції України
кореспондують положення законодавства
України, якими передбачено, що:
збирання, зберігання, використання і
поширення інформації про особисте
життя фізичної особи без її згоди не
допускаються, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини (абзац другий
частини першої статті 302 Цивільного
кодексу України); поширення
персональних даних без згоди суб'єкта
персональних даних або уповноваженої
ним особи дозволяється у випадках,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини (частина друга
статті 14 Закону України "Про захист
персональних даних" від 1 червня 2010 року
№ 2297-VI .

Згідно зі частинами першою, другою
статті 34 Конституції України, кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань; кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Цим
конституційним положенням
відповідають приписи Цивільного
кодексу України, якими встановлено, що
фізична особа має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію (абзац перший
частини першої статті 302).

Таке конституційне та законодавче
регулювання права особи вільно
збирати, зберігати, використовувати і
поширювати інформацію узгоджується із
Міжнародним пактом про громадянські і
політичні права 1966 року, яким
визначено, що кожна людина має право на
вільне вираження свого погляду; це
право включає свободу шукати,
одержувати і поширювати будь-яку
інформацію та ідеї, незалежно від
державних кордонів, усно, письмово чи
за допомогою друку або художніх форм
вираження чи іншими способами на свій
вибір (пункт 2 статті 19).

Особисті немайнові права на
персональні дані, які має кожна фізична
особа, є невід'ємними і непорушними (ч.1
ст.8 Закону України "Про захист
персональних даних"). Пункт 5 ч.2 ст.8
Закону України "Про захист
персональних даних" надає право
суб'єкту персональних даних
пред'являти вмотивовану вимогу із
запереченням проти обробки своїх
персональних даних органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування при здійсненні їхніх
повноважень, передбачених законом.

Таким чином, лише фізична особа, якої
стосується конфіденційна інформація,
відповідно до конституційного та
законодавчого регулювання права особи
на збирання, зберігання, використання
та поширення конфіденційної
інформації має право вільно, на власний
розсуд визначати порядок ознайомлення
з нею інших осіб, держави та органів
місцевого самоврядування, а також
право на збереження її у таємниці.

Конституційне та законодавче
регулювання права на невтручання в
особисте та сімейне життя узгоджується
із міжнародно-правовими актами.

Так, у статті 12 Загальної декларації
прав людини 1948 року встановлено, що
ніхто не може зазнавати безпідставного
втручання у його особисте і сімейне
життя, безпідставного посягання на
недоторканність його житла, таємницю
його кореспонденції або на його честь і
репутацію. Кожна людина має право на
захист законом від такого втручання
або таких посягань.

У Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року
визначено, що кожен має право на повагу
до свого приватного і сімейного життя,
до свого житла і кореспонденції; органи
державної влади не можуть втручатись у
здійснення цього права, за винятком
випадків, коли втручання здійснюється
згідно із законом і є необхідним у
демократичному суспільстві в
інтересах національної та громадської
безпеки чи економічного добробуту
країни, для запобігання заворушенням
чи злочинам, для захисту здоров'я чи
моралі або для захисту прав і свобод
інших осіб (стаття 8).

За Цивільним кодексом України зміст
права на недоторканність особистого і
сімейного життя як одного з видів
особистого немайнового права полягає в
тому, що фізична особа вільно, на
власний розсуд визначає свою поведінку
у сфері свого приватного життя і
можливість ознайомлення з ним інших
осіб та має право на збереження у
таємниці обставин свого особистого
життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не
може відмовитися від особистих
немайнових прав, а також не може бути
позбавлена цих прав (частина третя
статті 269 Цивільного кодексу України).

На це звернув увагу Конституційний суд
України у рішенні №2-рп/2012.docу справі за
конституційним поданням Жашківської
районної ради Черкаської області щодо
офіційного тлумачення положень частин
першої, другої статті 32, частин другої,
третьої статті 34 Конституції України.

Отже, зафіксована у Податковому
кодексі України альтернативна форма
обліку за прізвищем, ім'ям, по батькові
і серією та номером діючого паспорта
для фізичних осіб, які через релігійні
переконання відмовились від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків та повідомили
про це відповідний орган податкової
служби і мають відмітку у паспорті, є
єдиною прийнятною альтернативою для
гарантування конституційних прав
віруючим громадянам..

Це дає право на поновлення права
громадян на раніше встановлені форми
податкового обліку, забезпечення права
на відмову від автоматизованої обробки
персональних даних та добровільності у
використанні електронних засобів
ідентифікації громадян.

Оскільки відповідач неправомірно
відмовив позивачці у задоволенні її
вимог, і тим самим допустив втручання у
її право на свободу віросповідання, що
у даному випадку не є виправданим, її
порушене право має бути захищено судом.

При цьому, суд констатує, що дотримання
прав і свобод людини, душевний спокій і
громадянський мир громадян, а також
безумовне дотримання законів України
мають бути головними пріоритетами у
демократичній державі.

За таких обставин позовні вимоги
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Керуючись статтями 122, 128, 158-163, 167, 186, 154
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

постановив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії
Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області відносно заяви ОСОБА_1 у
частині відмови здійснювати
податковий облік згідно Закону України
"Про державний реєстр фізичних осіб -
платників податків і інших
обов'язкових платежів" за раніше
встановленими формами обліку (8ДР) без
застосування індивідуального
ідентифікаційного номеру, виключити
індивідуальний ідентифікаційний номер
та всю інформацію про ОСОБА_1 з
інформаційного фонду Державного
реєстру та Державного реєстру,
здійснювати її облік на паперових
носіях за прізвищем ім'ям, по-батькові
не вказуючи серію та номер паспорта.

Зобов'язати утриматися від вчинення
протиправних дій службовим особам
Коростенської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Житомирській
області відносно ОСОБА_1 щодо збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про неї, що є
порушенням ст.32 Конституції України;

Зобов'язати Коростенську об'єднану
державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області виключити з
інформаційного фонду Державного
реєстру відомості про індивідуальний
ідентифікаційний податковий номер і
загальні відомості про ОСОБА_1.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Житомирський окружний
адміністративний суд, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
В.А.
Липа