Справа № 826/11199/14
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк О.В.
Суддя-доповідач: Шелест С.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

06 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є., Романчук О.М.

За участю секретаря судового
засідання: Коломійцевої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23.09.14р. у справі
№826/11199/14 за позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання неправомірним та скасування
рішення №334-1 від 16.06.14р. про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язання повторно розглянути заяву
позивача про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.09.14р. адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить суд скасувати постанову з
мотивів порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що
відсутні докази на підтвердження
обставин та достовірності тверджень,
на яких ґрунтується заява позивача;
позивач мав можливість звернутися за
захистом у третіх безпечних країнах -
Ємені та Російській Федерації, в яких
перебував до моменту в'їзду на
територію України; під час співбесід
позивачем надавались суперечливі
відомості щодо обставин справи, що
ставить під сумнів такі свідчення та
реальні наміри отримати статус біженця
на території України.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника апелянта, розглянувши
матеріали справи та апеляційну скаргу
відповідача, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини, справи позивач в
заяві про надання статусу біженця,
анкеті, під час співбесіди з посадовими
особами відповідача вказав на те, що
він зазнав переслідувань з боку
терористичної організації Аль-Шабаб,
які зустріли його після роботи та
запропонували покинути роботу та
приєднатися до них. Пошукач відповів
згодою на запрошення, однак у
подальшому продовжував працювати на
своїй роботі, у зв'язку з чим отримав
побої від осіб, які приналежні до
терористичної організації. Побоюючись
за своє життя, пошукач виїхав до м.
Босасо, де перебував протягом 5 днів,
поки його батько не переказав гроші для
його подальшої мандрівки.

Після всіх цих подій, позивач залишив
країну та прибув нелегально до Ємену де
пробув протягом півтора місця, однак у
зв'язку з наявними проблемами та
відсутністю роботи виїхав до
Російської Федерації, де в подальшому
перетнув кордон України.

Задовольняючи адміністративний позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем доведені обставини
наявності обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як вбачається зі спірного рішення,
умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», на думку
відповідача, відсутні.

Відповідно до п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону
передбачено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту регулюється ст. 9
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

На думку колегії суддів, відповідачем
не повною мірою досліджено питання
щодо наявності чи відсутності
обставин, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1
цього Закону.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватись від особи,
яка шукає статусу біженця, та незалежно
від неї - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

Залежно від певних обставин отримання
і надання документів, які можуть бути
доказом наявності умов для набуття
статусу біженця, особою, котра
звертається за встановленням статусу
біженця, може бути взагалі неможливим,
тому така обставина не є підставою для
визнання відсутності умов, за
наявності яких надається статус
біженця.

Відповідач не дослідив належним чином,
який рівень небезпеки існував станом
на час прийняття рішення позивача та не
проаналізував належним чином
інформацію, повідомлену позивачем в
заяві про надання статусу біженця, в
анкеті особи, яка звернулася про
надання статусу біженця, та протоколах
співбесід.

Матеріали особової справи, а також
наявні матеріали справи, свідчать про
те, що відповідачем не надано належної
оцінки доводам позивача про наявність
у нього обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань в країні
пошукача.

Зокрема, обставини статусу організації
Аль-Шабаб та її діяльності на території
Йемену підтверджується, зокрема
«Рекомендациями по вопросу
международной защиты в отношении лиц,
покидающих южную и центральную часть
Сомали» (т.1. а.с. 11, 12). Окрім того, така
інформація відносно місця проживання
заявника також знаходить своє місце в
зазначеному джерелі, зокрема відносно
міста Могадішо.

Згідно із ч. 11 ст. 9 Закону, після
вивчення документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно із ч. ч. 3 ст. 10 Закону, у разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

В даному випадку відповідачем, крім
співбесіди з позивачем, не було
поставлено вимоги щодо надання
додаткових відомостей ні від позивача,
ні від органів державної влади для
уточнення інформації щодо ситуації у
країні громадянської належності
позивача станом на час прийняття
оскаржуваного рішення.

В той же час, колегія суддів не може
погодитися з висновком відповідача на
наявність в даному випадку такої
підстави для відмови як перебування до
прибуття в Україну з наміром бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в третіх
безпечних країнах.

Згідно змісту оскаржуваного рішення в
ньому не міститься посилання на цю
обставину, водночас таке посилання
містить апеляційна скарга.

Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону третя
безпечна країна - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, крім
випадків транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки така
країна: дотримується міжнародних
стандартів з прав людини у сфері
притулку, встановлених
міжнародно-правовими актами
універсального та регіонального
характеру, включаючи норми про
заборону тортур, нелюдського чи такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання; дотримується міжнародних
принципів стосовно захисту біженців,
передбачених Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом щодо
статусу біженців 1967 року, та стосовно
осіб, які потребують додаткового
захисту; має національне законодавство
у сфері притулку та біженців і її
відповідні державні органи визначають
статус біженця та надають притулок;
забезпечить особі ефективний захист
проти вислання і можливість звертатися
за притулком та користуватися ним;
погоджується прийняти особу і
забезпечити їй доступ до процедури
визначення статусу біженця чи надання
додаткового захисту.

Таким чином, для висновку про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з
посиланням на перебування у третій
безпечній країні, відповідач мав
дослідити відповідність Ємену та
Російської Федерації вимогам для
визнання їх безпечними країнами, а
також обставину транзитного
перебування позивача в Росії та Ємені,
що в даному випадку не зроблено.

Серед критеріїв /принципів/, які
повинні застосовуватись субґєктом
владних повноважень при прийнятті ними
рішень та якими керується
адміністративний суд у разі оскарження
таких рішень (ст.2 КАС України), є,
зокрема, принцип законності,
відповідно до якого субґєкт владних
повноважень зобовґязаний діяти на
виконання закону, за умов та обставин,
визначених ним, а рішення субґєкта
вланих повноважень має прийматися
обгрунтовано, тобто у урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про протиправність
оскаржуваного рішення та необхідність
повторного розгляду даного питання.

Приймаючи до уваги те, що судом першої
інстанції правильно встановлені
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду доводами апелянта не
спростовані, підстави для задоволення
апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС
України, Київський апеляційний
адміністративний суд

У
Х В А Л И В:

апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23.09.14р. у справі
№826/11199/14 - залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23.09.14р. у справі
№826/11199/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
у повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуюча суддя
Шелест С.Б.

Судді :
Пилипенко О.Є.

Романчук О.М.

Повний текст ухвали складений: 06.11.14р.

.

Головуючий суддя
Шелест С.Б.

Судді:
Романчук О.М

Пилипенко О.Є.