Справа № 2а-0770/1464/12
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/81697/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської
Т.Ф.,

Олексієнка
М.М.,

Черпака Ю.К.,

провівши у порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Чопської
митниці Державної митної служби
України про визнання протиправним і
скасування наказу, поновлення на
роботі, стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Чопської митниці
Державної митної служби України (далі -
Чопська митниця) на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27 серпня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 4 грудня 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_4 пред'явив у суді
позов до Чопської митниці, в якому
просив визнати протиправним та
скасувати наказ відповідача № 730-к від
17 квітня 2012 року про його звільнення з
роботи, у зв'язку зі скороченням
штатної чисельності працівників
Чопської митниці; поновити його на
посаді старшого інспектора відділу
митного оформлення № 5 митного поста
"Тиса" Чопської митниці; стягнути з
Чопської митниці на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Постановою Закарпатського
окружного адміністративного суду від 27
серпня 2012 року, залишеною без
змін ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 4 грудня 2012
року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
наказ Чопської митниці №730-к від 17
квітня 2012 року "Про звільнення
ОСОБА_4І.". Поновлено ОСОБА_4 з 17 квітня
2012 року на роботі в Чопській митниці на
посаді старшого інспектора відділу
митного оформлення № 5 митного поста
"Тиса". Зобов'язано Чопську митницю
виплатити ОСОБА_4 заробітну плату за
час вимушеного прогулу з 17 квітня по 27
серпня 2012 року. Постанова суду першої
інстанції в частині поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати у
межах суми стягнення за один місяць
допущена до негайного виконання.

В обґрунтування касаційної скарги
Чопська митниця посилається на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
прийнятих ними рішень та ухвалення
нової постанови про відмову в
задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_4 своїм правом, як сторони у
справі, не скористався та заперечень на
касаційну скаргу не подав.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з огляду на
таке.

Судами встановлено, що на
виконання пункту 7 Указу Президента
України від 9 грудня 2010 року
№ 1085/2010 "Про оптимізацію системи
центральних органів виконавчої влади",
постанови Кабінету Міністрів України
від 14 листопада 2011 року № 1184 "Про
затвердження граничної чисельності
працівників територіальних органів
центральних органів виконавчої влади",
наказом Голови Державної митної служби
України від 5 грудня 2011 року № 1026 "Про
затвердження граничної чисельності
працівників митних органів,
спеціалізованих митних установ і
організацій" було зменшено граничну
чисельність працівників Чопської
митниці на 188 одиниць, а 26 грудня 2011 року
Головою Державної митної служби
України затверджено штатний розпис
Чопської митниці.

Нові структура і штатний розпис
Чопської митниці введені у дію наказом
Чопської митниці від 27 грудня 2011 року
за № 1761 "Про введення в дію структури і
штатного розпису Чопської митниці".

У зв'язку із змінами в організації
роботи та скороченням штатної
чисельності працівників Чопської
митниці, ОСОБА_4 24 січня 2012 року був
повідомлений про наступне вивільнення,
а 17 квітня 2012 року - звільнений з роботи
з посади старшого інспектора відділу
митного оформлення № 5 митного поста
"Тиса" Чопської митниці, відповідно до
пункту 1 статті 40 Кодексу законів про
працю України (далі - КЗпП України)
(наказ від 17 квітня 2012 року № 730-к).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що звільнення позивача на
підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України
відбулось із порушенням встановленого
чинним законодавством порядку,
оскільки відповідач, у порушення вимог
статті 49-2 КЗпП України, не запропонував
позивачу іншу роботу.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком судів попередніх інстанцій,
оскільки він ґрунтується на вимогах
чинного законодавства України.

Загальні засади діяльності, а також
статус державних службовців, які
працюють в державних органах та їх
апараті визначаються Законом України
від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про
державну службу", статтею 30 якого
встановлено, що припинення державної
служби може відбуватися як на
підставах визначених положеннями цієї
статті, так і на підставах,
передбачених КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 40 КЗпП України, трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності, можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП
України, про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці,
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас, власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку, що розірвання
трудового договору з працівником має
супроводжуватися наданням гарантій,
пільг і компенсацій, передбачених КЗпП
України, а також дотриманням
установлених вимог при вивільненні
працівника (попередження за 2 місяці
про наступне вивільнення, врахування
переважного права на залишення на
роботі, наявність скорочення
чисельності або штату працівників,
змін в організації виробництва і праці
тощо). Ці норми кореспондуються з
конституційним правом громадянина на
захист від незаконного звільнення
(стаття 43 Конституції України).

Більше того, частиною другою статті 40
КЗпП України передбачено, що
звільнення з підстав, зазначених у,
зокрема, пункті 1 цієї статті
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Оскільки суди під час розгляду справи
встановили, що відповідач, за наявності
вакансій старшого інспектора,
головного інспектора, інспектора, як на
день попередження позивача про
вивільнення, яким є 24 січня 2012 року, так
і на день його звільнення, яким є 17
квітня 2012 року, жодної із цих вакансій
йому не запропонував; у відповідь на
заяву позивача про надання іншої
роботи від 19 березня 2012 року про
наявність таких вакансій не повідомив;
в період з 24 січня по 17 квітня 2012 року ці
вакансії заповнив, шляхом прийняття на
роботу 18 працівників, то їхній висновок
про недотримання відповідачем при
звільненні позивача вимог частини
другої статті 49-2 КЗпП України, а, отже, і
протиправність наказу про звільнення,
є правильним.

За таких обставин, правильним є і
висновок судів про те, що порушене
право позивача, передбачене статтею 43
Конституції України, підлягає
відновленню, шляхом поновлення на
посаді, яку він обіймав до звільнення.

Згідно з частиною другою 2 статті 235
КЗпП України, при прийнятті рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, але не більше
ніж за один рік. Тож, суди обґрунтовано
стягнули на користь позивача заробітну
плату за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що доводи касаційної
скарги висновків судів попередніх
інстанцій не спростовують і суди під
час вирішення спору правильно
застосували норми матеріального права
та не порушили норми процесуального
права, то, відповідно до частини першої
статті 224 КАС України, підстави для
скасування ухвалених ними рішень
відсутні.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Чопської митниці
Державної митної служби України
відхилити, а постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від 27
серпня 2012 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 4 грудня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

М.М. Олексієнко

Ю.К. Черпак