Справа № 826/7902/14
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/7902/14
1-й інстанції: Келеберда В.І.
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

05 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді:
Чаку Є.В.,

суддів:
Мєзєнцева Є.І., Файдюка
В.В.

за участю секретаря
Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 08 липня 2014 року у справі
за адміністративним позовом
Міністерства соціальної політики
України до Державної виконавчої
служби України, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_2 про визнання протиправною та
скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Міністерство соціальної політики
України (далі по тексту - позивач)
звернулося з позовом до Державної
виконавчої служби України (далі по
тексту - відповідач), третя особа без
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_2 про визнання протиправною та
скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження від 22.05.2014 року
ВП № 43410974.

Окружний адміністративний суд міста
Києва своєю постановою від 08 липня 2014
року адміністративний позов
задовольнив.

Не погоджуючись з судовим
рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 08 липня 2014 року та
постановити нову про відмову в
задоволенні адміністративного позову.
На думку апелянта, зазначену постанову
суду прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та дослідивши докази, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
не підлягає скасуванню, з наступних
підстав.

Частиною другою статті
2 Закону України від 21.04.1999 № 606-ХІV «Про
виконавче провадження» (далі - Закон №
606) встановлено, що примусове виконання
рішень здійснюють державні виконавці,
визначені Законом України «Про
державну виконавчу службу».

Згідно статті 25 Закону № 606 державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Відповідач своєю постановою від 22.05.2014
року (далі - оскаржувана постанова)
відкрив виконавче провадження № 43410974 з
примусового виконання виконавчого
листа № 291/12, виданого Житомирським
окружним адміністративним судом 24.01.2012
року.

Також, судом встановлено, що постановою
від 30.09.2013 року ВП № 32022262 було закінчено
виконавче провадження з примусового
виконання згадуваного виконавчого
листа на підставі п. 11. ч. ст. 49, ст. 50
Закону № 606.

Отже, оскарженою постановою повторно
відкрито інше виконавче провадження
з примусового виконання виконавчого
листа № 291/12, виданого Житомирським
окружним судом 24.01.2012 року.

Відповідно до пункту 11 статті 49 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавче провадження підлягає
закінченню в разі повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), яким
видано виконавчий документ, у випадку,
передбаченому частиною третьою статті
75 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 згаданого
Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

З матеріалів справи вбачається, що
постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 29.10.2013 року
у справі № 806/6863/13-а відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної
виконавчої служби України про
скасування постанови від 30.09.2013 року ВП
№ 32022262 про закінчення виконавчого
провадження.

Згідно із ч. 1 ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
закінчення виконавчого провадження
(крім направлення виконавчого
документа за належністю іншому органу
державної виконавчої служби,
офіційного оприлюднення повідомлення
про визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури,
закінчення виконавчого провадження за
рішенням суду, винесеним у порядку
забезпечення позову чи вжиття
запобіжних заходів, а також крім
випадків нестягнення виконавчого
збору або витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій), повернення
виконавчого документа до суду або
іншого органу (посадовій особі), який
його видав, арешт, накладений на майно
боржника, знімається, скасовуються
інші вжиті державним виконавцем заходи
примусового виконання рішення, а також
провадяться інші дії, необхідні у
зв'язку із завершенням виконавчого
провадження. Завершене виконавче
провадження не може бути розпочате
знову, крім випадків, передбачених цим
Законом.

Таким чином, закінчення виконавчого
провадження унеможливлює повторне
відкриття виконавчого провадження та
позбавляє стягувача права повторно
пред'явити виконавчий документ до
виконання.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець відмовляє у
відкритті виконавчого провадження у
разі наявності інших обставин,
передбачених законом, які виключають
здійснення виконавчого провадження.

В даному випадку, такою обставиною є
постанова від 30.09.2013 року ВП № 32022262 про
закінчення виконавчого провадження з
примусового виконання згадуваного
виконавчого листа на підставі п. 11. ч.
ст. 49, ст. 50 Закону № 606.

Повторне звернення позивача із заявою
про відкриття виконавчого провадження
не є підставою для відкриття нового
виконавчого провадження на підставі
виконавчого документа, виконавче
провадження за яким було завершено.

Враховуючи те, що провадження
виконавчих дій є завершальною стадією
судового процесу, які нерозривно
пов'язані з відповідним судовим
рішенням, його примусове виконання
можливе у межах одного провадження, із
закриттям якого усі виконавчі дії
мають бути припинені.

Також, колегія суддів апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції про
безпідставність посилання позивача на
ст. 51 Закону України «Про виконавче
провадження» з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі якщо
постанова державного виконавця про
закінчення виконавчого провадження
або повернення виконавчого документа
стягувачу визнана судом незаконною чи
скасована начальником відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або керівником
відповідного органу державної
виконавчої служби або якщо до
державного виконавця надійшло рішення
суду про скасування заходів
забезпечення позову, а також у разі
повернення виконавчого документа з
іншого відділу державної виконавчої
служби, виконавче провадження підлягає
відновленню протягом трьох робочих
днів з дня надходження рішення суду,
виконавчого документа чи постанови
керівника відповідного органу
державної виконавчої служби. За
наявності обставин, передбачених
частиною шостою статті 79 цього Закону,
виконавче провадження підлягає
відновленню у триденний строк з дня
надходження до державного виконавця
відповідної заяви стягувача.

З матеріалів справи вбачається, що
постанова від 30.09.2013 року ВП № 32022262 про
закінчення виконавчого провадження не
скасована та з матеріалів справи не
вбачаються інші підстави, що визначені
ст. 51 Закону України «Про виконавче
провадження» для відновлення
закінченого виконавчого провадження, а
тому апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлений
06.11.2014 року.

Головуючий суддя
Чаку Є.В.

Судді:
Файдюк В.В.

Мєзєнцев Є.І.