Справа № 2а-5340/10/1770
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/66862/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Рівне на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду 08.12.2010 та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15.08.2011 по
справі №2а-5340/10/1770 (№8047/11/9104) за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції у місті
Рівне про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду 08.12.2010,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15.08.2011, позовні вимоги фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП
ОСОБА_1, позивач) до Державної
податкової інспекції у місті Рівне
(далі - ДПІ у м. Рівне, відповідач)
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівне від
26.10.2010 №/1 в сумі 302500,00грн.

Рішення судів попередніх інстанцій
мотивовано правомірністю формування
позивачем податкового кредиту за
спірними господарськими операціями з
огляду на наявність належним чином
оформлених первинних документів та
доказів наявності зв'язку понесених
витрат з господарською діяльністю
позивача.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій, ДПІ у
м. Рівне 11.10.2011 звернулась з касаційною
скаргою до Вищого адміністративного
суду України, який ухвалою від 01.11.2011
прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі ДПІ у м. Рівне
просить скасувати постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду 08.12.2010 та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15.08.2011 в
частині задоволення позовних вимог та
прийняти в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити в
повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог ДПІ у м.
Рівне посилається на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, зокрема, пунктів 1.2, 1.3 статті 1,
пункту 2.1 статті 2, підпункту 7.4.1 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість», статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що уповноваженими особами
ДПІ у м. Рівне було проведено
планову документальну перевірку
позивача щодо дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.07.2007 по 30.06.2010, за результатами якої
податковим органом складено акт
№181/НОМЕР_1/17-100 від 09.09.2010.

На підставі висновків викладених у
вказаному акті перевірки відповідачем
прийнято податкове
повідомлення-рішення 26.10.2010 №/1,
яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 303350,50грн., з
яких 201667,00грн. - за основним платежем та
101683,50грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Цим же податковим
повідомленням-рішенням до позивача
застосовано штрафні санкції за
неподання декларацій з податку на
додану вартість за січень-червень 2010
року в розмірі 850,00грн.

Фактичною підставою для визначення
суми податкового зобов'язання став
висновок ДПІ у м. Рівне про порушення
позивачем вимог підпунктів 7.4.1, 7.4.3, 7.4.4,
7.4.5 пункту 4.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», яке
полягало у завищенні податкового
кредиту з податку на додану вартість на
суму 201667,00грн., у тому числі: в листопаді
2008 року на суму 20167,00грн., у грудні 2008
року на суму 181500,00грн. При цьому,
податковий орган виходив з
неправомірності формування позивачем
податкового кредиту за господарськими
операціями з його контрагентом,
оскільки ФОП ОСОБА_1 не підтверджено
використання придбаних ним вантажних
транспортних засобів у власній
господарській діяльності. До того ж,
відповідач зазначає, що придбаний
товар (транспортні засоби)
зареєстровані за ФОП ОСОБА_1 на праві
приватної власності, а не за суб'єктом
підприємницької діяльності.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Закон України «Про податок на додану
вартість» визначає лише два випадки, за
яких неможливе включення витрат по
сплаті податку на додану вартість до
податкового кредиту звітного періоду.
Так, відповідно до підпункту 7.4.4 пункту
7.4 статті 7 вказаного Закону, якщо
платник податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту. А згідно підпунктом 7.4.5 пункту
7.4 статті 7 цього Закону, не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З матеріалів справи вбачається, що
основними видами підприємницької
діяльності позивача, як фізичної особи,
на протязі третього кварталу 2008 року та
другого кварталу 2010 року є здавання в
найм нежитлових приміщень, роздрібна
торгівля продовольчими та
непродовольчими товарами, крім
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів, юридичні послуги.

Судами встановлено, що позивачем було
включено до складу податкового кредиту
в листопаді-грудні 2008 року суму податку
на додану вартість у розмірі 201667,00грн.
згідно податкових накладних від 21.02.2008
№21/02 та від 18.03.2008 №18/03 отриманих від
ТОВ «КМЗ-2007» за купівлю
автобетонозмішувача СБ-197 ДА на шасі
автомобіля КАМАЗ 53229 та двох
автобетонозмішувачів СБ-197 ДА на шасі
автомобіля КАМАЗ 53229 відповідно, з
метою подальшого використання у
власній господарській діяльності, про
що свідчать наявні в матеріалах справи
копії договорів оренди транспортного
засобу від 22.08.2008 укладених між
позивачем та ТОВ «Волинь Бетон».

Відтак, придбання
автобетонозмішувачів, які було
зареєстровано у встановленому законом
порядку в органах Державної
автоінспекції за позивачем як вантажні
транспортні засоби, було здійснено для
подальшого використання у власній
господарській діяльності ФОП ОСОБА_1

Крім того, факт вчинення спірних
господарських операцій підтверджено
первинними документами, а саме:
договором поставки та специфікацією до
нього, актами здачі-прийому продукції,
податковими та видатковими накладними,
платіжними документами, договорами
оренди транспортного засобу.

Існування обставин, які б свідчили, що
податковий кредит сформовано з
порушення норм податкового
законодавства, судами не встановлено.

Та обставина, що основні засоби
позивача у вигляді вантажних
автобетонозмішувачів зареєстровані за
ОСОБА_1 як фізичною особою, а не як за
суб'єктом підприємницької діяльності,
не є підтвердженням правомірності дій
податкового органу щодо прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, оскільки
відповідно до статті 52 Цивільного
кодексу України фізична
особа-підприємець несе
відповідальність за зобов'язаннями,
пов'язаними з підприємницькою
діяльністю усім своїм майном.

Порядком державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 07.09.1998 №1388 не передбачено
можливості реєстрації транспортних
засобів на праві власності за
приватними підприємцями, а тому
твердження ДПІ у м. Рівне щодо
придбання позивачем транспортних
засобів поза межами власної
господарської діяльності є помилковим.

Враховуючи викладене та з огляду на
положення частини другої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо перегляду судом
касаційної інстанції рішення суду
першої та апеляційної інстанцій у
межах касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що висновок судів
попередніх інстанцій щодо
протиправності податкового
повідомлення-рішення від 26.10.2010
№/1 в частині визначення позивачу
суми податкового зобов'язання у
розмірі 302500,00грн. є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що судами першої
та апеляційної інстанцій при розгляді
справи неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 224, 230,
231, та частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у місті Рівне залишити без
задоволення.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду 08.12.2010 та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15.08.2011 по
справі №2а-5340/10/1770 (№8047/11/9104) залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв