Справа № 804/16855/13-а
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

07 жовтня 2014 рокусправа № 804/16855/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чепурнова Д.В.

суддів: Нагорної
Л.М. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Надточія В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 16
січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Дежавної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання протиправними та скасування
рішення, -

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із адміністративним позовом до
Головного управління Дежавної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, в якому
просила визнати протиправним та
скасувати рішення №26 від 07 листопада
2013 року Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
скасування дозволу на імміграцію в
Україну, виданого 04 липня 2005 року
ОСОБА_1.

Адміністративний позов обґрунтовано
тим. що відповідач безпідставно
скасував дозвіл на імміграцію в
Україну виданий 31.01.2005 року на підставі
п. 6 ст. 12 Закону України «Про
імміграцію», оскільки позивач тривалий
час проживає на території України зі
своєю сім'єю, не вчиняла жодних дій, які
є підставою для скасування дозволу на
імміграцію, ні до кримінальної, ні до
адміністративної відповідальності не
притягувалась, має неповнолітню доньку
народжену на території України, яка є
громадянкою України.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 16
січня 2014 року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправним та
скасувано рішення від 07 листопада 2013
року №26 Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
скасування дозволу на імміграцію в
Україну.

Рішення суду першої інстанції
мотивована відсутністю підстав для
скасування дозволу на імміграцію в
Україну виданої в 2005 році, оскільки
відповідачем при видачі посвідки на
проживання було проведено перевірку
законності залишення позивача, на
постійне проживання на території
України, в результаті якою не було
виявлено підстав для відмови у
здійснення права позивача на
імміграцію на термін дії безстроково.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
оскаржив його в апеляційному порядку,
шляхом надіслання апеляційної скарги,
в якій посилаючись на не повне
з'ясування обставин справи, просив
постанову окружного суду скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог позивача.

В судове засідання апеляційної
інстанції сторони не з'явились, про час
та місце слухання справи повідомлялися
належним чином, а тому відповідно до
ст. 41 КАС України фіксування судового
засідання не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що
рішенням Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області від 07
листопада 2013 року №26 скасовано дозвіл
на імміграцію в Україну позивачу
виданий 04.07.2005 року відповідно до п. 6 ст.
12 Закону України «Про імміграцію».

Згідно до статті 1 Закону України "Про
імміграцію", імміграція - це прибуття в
Україну чи залишення в Україні у
встановленому законом порядку
іноземців та осіб без громадянства на
постійне проживання.

Відповідно до абзацу п'ятого
зазначеної статті дозвіл на імміграцію
- рішення, що надає право іноземцям та
особам без громадянства на імміграцію.

У відповідності до абзацу другого
пункту 4 Прикінцевих положень Закону
України "Про імміграцію" вважаються
такими, що мають дозвіл на імміграцію в
Україну іноземці та особи без
громадянства, які прибули в Україну на
постійне проживання до набрання
чинності цим Законом і мають у паспорті
громадянина колишнього СРСР зразка 1974
року відмітку про прописку або
отримали посвідку на постійне
проживання в Україні.

Ст.12 Закону України "Про імміграцію"
передбачається, що дозвіл на
імміграцію може бути скасовано, якщо: 1)
з'ясується, що його надано на підставі
свідомо неправдивих відомостей,
підроблених документів чи документів,
що втратили чинність; 2) іммігранта
засуджено в Україні до позбавлення
волі на строк більше одного року і
вирок суду набрав законної сили; 3) дії
іммігранта становлять загрозу
національній безпеці України,
громадському порядку в Україні; 4) це є
необхідним для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України; 5) іммігрант порушив
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства; 6) в
інших випадках, передбачених законами
України.

Отже, проаналізувавши зазначене
положення Закону, можна дійти висновку,
що п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про
імміграцію" є відсилочною нормою, а
саме, при посиланні на нього має бути
також зазначена норма іншого закону,
яка передбачає інші підстави для
скасування дозволу на імміграцію, крім
тих, що наведені у ст. 12 Закону України
"Про імміграцію".

Виходячи з вищевикладених норм
законодавства України, колегія суддів
повністю погоджується з висновками
суду першої інстанції про
протиправність прийнятого Управлінням
Державної міграційної служби в
Запорізькій області рішення, оскільки
дійсно Законами України не передбачена
можливість скасування дозволу на
імміграцію у разі, якщо особа
вважається такою, що не має дозвіл на
імміграцію в Україну відповідно до
вимог Прикінцевих положень Закону
України "Про імміграцію", як про це
зазначено в оскаржуваному рішенні.

Також, судом першої інстанції було
вірно зазначено, що відповідач при
наданні посвідки на постійне
проживання в Україні в 2004 році проводив
перевірку законності залишення на
постійне проживання на території
України позивача та керувався пунктом 4
Прикінцевих положень Закону України
"Про імміграцію", підстав для відмови у
наданні дозволу на імміграцію не
виявив та надав посвідку на постійне
місце проживання в Україні позивачу.
Цією ж нормою Закону відповідач
обґрунтовував прийняття протилежного
рішення - висновку про скасування
посвідки на постійне проживання від
06.12.2012.

Проаналізувавши дані обставини справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що позовні вимоги позивача є цілком
законними та обґрунтованими, а отже,
підлягають задоволенню.

Враховуючи обставини, які були
встановлені судом під час розгляду
даної адміністративної справи та
приймаючи до уваги наведені норми
чинного законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, що виникли між
сторонами у даній справі, суд
апеляційної інстанції вважає, що судом
першої інстанції під час розгляду
даної справи було повно встановлено
фактичні обставини справи, вірно
застосовано норми чинного
матеріального права, яке регулює
спірні правовідносини та
процесуального права, а тому в
задоволенні апеляційної скарги
необхідно відмовити, а постанову суду
першої інстанції у даній
адміністративній справі - залишити без
змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 16
січня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з моменту
проголошення.

Головуючий:
Д.В. Чепурнов

Суддя:
Л.М. Нагорна

Суддя:
С.В. Сафронова