Справа № 823/2267/14
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/2267/14
Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

28 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого - судді Межевича
М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка
Є.О., за участю секретаря судового
засідання Міщенко Ю.М., представника
відповідача Сіроштана О.М., розглянувши
у відкритому засіданні в м. Києві
апеляційну скаргу Головного
управління Держземагентства у
Черкаській області на постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 14.08.2014 року
у справі за адміністративним позовом
заступника прокурора Черкаської
області до Головного управління
Держземагентства у Черкаській області,
за участі третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_3 про
визнання дій протиправними та
скасування наказів,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 14.08.2014 року
позов задоволено частково.

Відповідач в апеляційній скарзі
просить скасувати постанову з тих
підстав, що постанова є незаконною,
оскільки прийнята з порушенням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, розглянувши
матеріали справи, апеляційну скаргу та
заперечення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
25.01.2014 ОСОБА_3 звернувся до відповідача
із шістьма заявами про надання дозволу
на розробку проектів відведення шести
земельних ділянок, загальною площею
223,35 га (пасовища) в користування на
умовах оренди для ведення (створення)
фермерського господарства. До заяв
надані копії наступних документів:
паспорта, ідентифікаційного коду,
трудової книжки ОСОБА_3, викопіровки з
планово-картографічного матеріалу на
земельні ділянки, обґрунтування
використання земельних ділянок,
довідки про кількісні характеристики
земельних ділянок, розподілення земель
між власниками і користувачами (за
даними форми 6-зем), згоди
землекористувачів.

На підставі зазначених документів
відповідач прийняв оскаржувані накази
від 29.01.2014 про надання ОСОБА_3 дозволів
на розробку проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
сільськогосподарського призначення із
земель державної власності в оренду
для ведення фермерського господарства,
а саме:

- №ЧК/:04:002/00001929 земельної ділянки,
площею 20,0000 га в адмінмежах
Кононівської сільської ради
Драбівського району;

- №ЧК/:04:002/00001930 земельної ділянки,
площею 10,9000 га в адмінмежах
Кононівської сільської ради
Драбівського району;

- №ЧК/:02:001/00001931 земельної ділянки,
площею 56,6000 га в адмінмежах
Кононівської сільської ради
Драбівського району;

- №ЧК/:02:001/00001932 земельної ділянки,
площею 53,5000 га в адмінмежах
Кононівської сільської ради
Драбівського району;

- №ЧК/:01:001/00001933 земельної ділянки,
площею 36,2500 га в адмінмежах Коломицької
сільської ради Драбівського району;

- №ЧК/:04:002/00001934 земельної ділянки,
площею 46,1000 га в адмінмежах
Митлашівської сільської ради
Драбівського району.

Вважаючи дії Головного управління
Держземагентства у Черкаській області
неправомірними, заступник прокурора
Черкаської області до суду.

Позов мотивований тим, що
обґрунтування використання землі та
заява про отримання дозволу на
виготовлення проекту землеустрою
стосувалася двох різних видів
використання земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
(для випасання худоби та для ведення
фермерського господарства). Крім того,
заява не містила даних про орієнтовну
кількість членів господарства. У
зв'язку з цим, на думку позивача,
відповідач протиправно видав
оскаржувані накази про надання дозволу
на виготовлення земельної
документації на пасовища для
фермерського господарства.

Вважаючи протиправним податкове
повідомлення-рішення, позивач подав
позов до суду.

Суд першої інстанції задовольнив позов
частково, відмовивши при цьому у
задоволенні позовних вимог в частині
визнання неправомірними дій
відповідача, спрямованих на передачу
зазначеній особі земельних ділянок.

Суд апеляційної інстанції в цілому
погоджується з висновком суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Питання надання земельних ділянок
державної або комунальної власності в
оренду для створення фермерських
господарств регулюється Земельним
кодексом України та Законом України
"Про фермерське господарство".

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону
України "Про фермерське господарство"
(в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
фермерське господарство є формою
підприємницької діяльності громадян
із створенням юридичної особи, які
виявили бажання виробляти товарну
сільськогосподарську продукцію,
займатися її переробкою та реалізацією
з метою отримання прибутку на
земельних ділянках, наданих їм для
ведення фермерського господарства,
відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути
створене одним громадянином України
або кількома громадянами України, які є
родичами або членами сім'ї, відповідно
до закону.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про
фермерське господарство" (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що для
отримання (придбання) у власність або в
оренду земельної ділянки державної
власності з метою ведення фермерського
господарства громадяни звертаються до
відповідної районної державної
адміністрації.

У заяві зазначаються бажаний розмір і
місце розташування ділянки, кількість
членів фермерського господарства та
наявність у них права на безоплатне
одержання земельних ділянок у
власність, обґрунтування розмірів
земельної ділянки з урахуванням
перспектив діяльності фермерського
господарства. До заяви додаються
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі.

Частиною 7 статті 7 Закону України "Про
фермерське господарство" (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що
земельні ділянки надаються громадянам
для ведення фермерського господарства
єдиним масивом з розташованими на них
водними джерелами та лісовими
угіддями, наближеними до існуючих
шляхів, електро- і радіотелефонних
мереж, газо- і водопостачальних систем
та інших видів інженерної
інфраструктури.

Згідно з матеріалами справи, що ОСОБА_3
звернувся із заявою до відповідача про
надання дозволу на виготовлення
технічної документації щодо
оформлення права користування землями
для фермерського господарства до часу
його створення. В письмових
обгрунтуваннях до заяв зазначено, що
планується випасання овець.
Оскаржуваними наказами надано дозвіл
позивачу на виготовлення проекту
землеустрою на пасовища з видом
використання - для ведення
фермерського господарства. При цьому,
відповідач надав дозвіл на розробку
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення із
земель державної власності в оренду
для ведення фермерського господарства,
а саме:

- №ЧК/:04:002/00001929 земельної ділянки,
площею 20,0000 га в адмінмежах
Кононівської сільської ради
Драбівського району;

- №ЧК/:04:002/00001930 земельної ділянки,
площею 10,9000 га в адмінмежах
Кононівської сільської ради
Драбівського району;

- №ЧК/:02:001/00001931 земельної ділянки,
площею 56,6000 га в адмінмежах
Кононівської сільської ради
Драбівського району;

- №ЧК/:02:001/00001932 земельної ділянки,
площею 53,5000 га в адмінмежах
Кононівської сільської ради
Драбівського району;

- №ЧК/:01:001/00001933 земельної ділянки,
площею 36,2500 га в адмінмежах Коломицької
сільської ради Драбівського району;

- №ЧК/:04:002/00001934 земельної ділянки,
площею 46,1000 га в адмінмежах
Митлашівської сільської ради
Драбівського району.

Тобто, наведений перелік ділянок
свідчить про надання дозволу для
оформлення в оренду ділянок, які не є
єдиним масивом.

Крім того у зазначеній заяві позивач не
обґрунтував розмірів вищевказаних
земельних ділянок з урахуванням
можливості її обробітку, не
обґрунтував необхідність отримання
таких великих площ земельних ділянок
та не зазначив при цьому самі
перспективи діяльності фермерського
господарства.

Суд апеляційної інстанції вважає, що
Головне управління Держземагентства у
Черкаській області спірними наказами
фактично надало ОСОБА_3 право змінити
цільовий вид використання землі з
сінокосіння та випасання худоби на
ведення фермерського господарства без
будь-яких підстав на це та з грубим
порушення принципів земельного
законодавства та вимог ст. ст. 19- 21, 31, 33 -
37 ЗК України.

На підтвердження вказаних обставин, у
матеріалах справи містяться довідки
6-зем, із змісту яких вбачається, що
запитувані ОСОБА_3 земельні ділянки, за
видом сільськогосподарських угідь
відносяться до сіножатей та пасовищ.

У свою чергу, віднесення певних земель
до відповідного виду угідь
здійснюється на підставі правил
встановлених ГОСТ «Землі. Терміни та
визначення» № 26640-85», відповідно до
змісту яких, сінокосами та пасовищем є
земельні ділянки які систематично
використовуються для сінокосіння та
випасання худоби відповідно.

Тобто, зазначеним у оскаржуваній
постанові земельним ділянками, на
момент надання спірних дозволів,
встановлено їх вид цільового
використання передбачений ст. 34 ЗК
України - для сінокосіння та випасання
худоби.

Натомість, фермерське господарство
відповідно до ст. 31 та ст. 20 ЗК України є
іншим, окремим видом цільового
використання землі.

Вказане вище, спростовує доводи
апелянта про неможливість
застосування до спірних правовідносин
правової позиції Верховного Суду
України по справі № 21-417а12 від 05.03.2013.

Також невірним є твердження апелянта
щодо порушення судом першої інстанції
вимог ст. ст. 20, 122, 186-1 ЗК України, які
зводяться до того, що на підставі
спірних наказів не відбулася зміна
цільового призначення (використання)
землі, оскільки така зміна
відбувається лише шляхом затвердження
землевпорядної документації.

Так, ст. 123 ЗК України встановлений
порядок надання земель державної
власності в користування, який включає
в собі надання дозволу на розробку
землевпорядної документації,
розроблення землевпорядної
документації, затвердження
землевпорядної документації та
укладення відповідного договору.

Тобто, надання земельної ділянки в
оренду, зміна цільового призначення
(використання) землі це не єдине
рішення уповноваженого органу, а цілий
порядок, який включає в собі відповідні
етапи.

Зокрема рішення про передачу земельної
ділянки в оренду приймається виключно
на підставі розробленої
землевпорядної документації, яка у
свою чергу розробляється на у мовах
визначених у відповідному дозволі на
її розробку. Таким етапом якраз і є
видача спірних наказів про надання
дозволу на розробку землевпорядної
документації.

При цьому, такий дозвіл приймається не
на власний розсуд Головного управління
Держземагентства у Черкаській області,
а відповідно до ст. ст. 6, 13, 14
Конституції України виключно в
встановленому законом порядку.
Порушення такого порядку відповідно до
ст. 21 ЗК України призводить до
недійсності прийнятих наказів та
укладених на підставі них договорів
оренди землі.

Зокрема, ч. 3 ст. 123 ЗК України,
встановлено обов'язок розглянути
відповідне клопотання особи про
надання дозволу на розробку
землевпорядної документації та
визначено, що підставою для відмови у
задоволені такого клопотання може бути
невідповідність місця розташування
земельної ділянки вимогам законів.

Однак, Головне управління
Держземагентства у Черкаській області
належної оцінки законності надання
ОСОБА_3 запитуваних земель не
здійснило.

Суд апеляційної інстанції вважає, що
поза увагою управління залишилось те,
що зазначені землі не можуть
надаватися фермерському господарству,
для визначених ОСОБА_3, у своїх
клопотаннях цілей.

Так, із змісту клопотань ОСОБА_3 про
надання дозволу на розробку
землевпорядної документації
вбачається, що запитувані землі
необхідні йому для випасання худоби -
овець. З огляду на вказане та те, що дані
земельні ділянки відносяться до
сіножатей і пасовищ, їх цільове
використання є та планується саме для
сінокосіння та випасання худоби.

Не дивлячись на вказане, ОСОБА_3 просить
надати їх не для сінокосіння і
випасання худоби, а для ведення
фермерського господарства.

При цьому, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
фермерське господарство», який регулює
правовідносини у сфері створення,
діяльності фермерського господарства
та порядку отримання земельних ділянок
та таких цілей, встановлено
застереження, що дія цього закону не
розповсюджується на осіб які
займаються, зокрема сінокосінням та
випасанням худоби.

Зазначена норма також дає підстави
вважати, що фермерське господарство як
вид господарської діяльності не
включає в себе таку господарську
діяльність як сінокосіння та випасання
худоби.

Однак, в порушення вказаної норми, саме
на підставі Закону України «Про
фермерське господарство» видано
спірні накази.

З наведених норм, вбачається, що
Головне управління Держземагентства у
Черкаській області своїми
протиправними діями, надало дозвіл на
розроблення землевпорядної
документації щодо передачі в оренду
зазначених земель для ведення
фермерського господарства, чим
фактично поєднало два окремих види
цільового використання землі - для
сінокосіння та випасання худоби та для
ведення фермерського господарство.

При цьому, ч. 5 ст. 20 ЗК України
встановлено чітку заборону
використання земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
поза межами вимого відповідного виду
використання, встановлених ст. ст. 31, 33 -
37 ЗК України.

Вказане, з урахуванням наведеної вище
правої позиції Верховного Суду
України, відповідно до ст. 21 ЗК України
вказує на порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель та спростовує
доводи апелянта.

При цьому, суд звертає увагу, що
твердження апелянта, що у матеріалах
справи є достатні докази надання
ОСОБА_3 повної інформації щодо
кількості членів фермерського
господарства та належного
обґрунтування в необхідності отримати
запитувану, встановлених Законом
України «Про фермерське господарство»,
також спростовуються наявними у
матеріалах справи доказами.

Так, ч. 7 Закону України «Про фермерське
господарство» встановлені вимоги до
змісту заяви особи яка бажає отримати в
користування земельну ділянку.

Зокрема, у ній має бути зазначено
кількість членів фермерського
господарства та наявність у них права
на безоплатне одержання земельних
ділянок у власність, обґрунтування
розмірів земельної ділянки з
урахуванням перспектив діяльності
фермерського господарства.

У свою чергу, ст. 123 ЗК України, на яку
посилається апелянт (помилково
зазначаючи її під номером 122),
встановлена заборона вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Однак, зазначеною ст. 7 Закону України
«Про фермерське господарство» не
вимагається надання будь-яких
додаткових документів чи матеріалів, а
лише встановлюються вимоги до змісту
відповідної заяви/клопотання, що
цілком відповідає вимогам ст. 123 ЗК
України

Із змісту наявних у матеріалах справи
клопотання ОСОБА_3 та доданих до них
обґрунтування лише вбачається спосіб
та цілі використання землі - для
випасання худоби, однак жодним чином
необґрунтовано необхідність значного
розміру запитуваних земель з
урахуванням перспектив діяльності
фермерського господарства.

Так само, у вказаних матеріалах
відсутні дані щодо кількості членів
фермерського господарства та
наявність у них права на безоплатне
одержання земельних ділянок у
власність.

Таким чином апелянт допустив не лише
порушення ст. 19 ЗК України, а також
вимог ст. ст. 2, 7 Закону України «Про
фермерське господарство».

Окрім того, суд апеляційної інстанції
звертає увагу, що у матеріалах справи
відсутні відомості, що свідчать про
досвід роботи у сільському
господарстві або наявність освіти,
здобутої в аграрному навчальному
закладі. При цьому запис в трудовій
книжці про призначення у 2001 році
генеральним директором ТОВ
«Продсільпром» не свідчить про фах,
необхідний для ведення сільського
господарства, а відомості про
відповідний диплом взагалі відсутні у
справі.

Таким чином, з огляду на встановлені
обставини суд апеляційної інстанції
вважає, що надання ОСОБА_3 дозволів на
розробку проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
сільськогосподарського призначення із
земель державної власності в оренду
для ведення фермерського господарства
є неправомірним, оскільки не
відповідає вимогам закону.

Водночас що стосується посилання
апелянта на застосування нечинного на
час виникнення спірних правовідносин
нормативно-правового акта - Порядок
зміни цільового призначення земель, що
перебувають у власності громадян або
юридичних осіб, затвердженого
Постановою Кабінету міністрів України
від 11.04.2002 року № 502, то суд в даному
погоджується з апелянтом в цій частині,
проте зауважує, що даний акт не є
визначальним при вирішенні даного
спору.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного
управління Держземагентства у
Черкаській області залишити без
задоволення, а постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від
14.08.2014 року - без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з дня складання в повному
обсязі шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
М.В. Межевич

Суддя
Г.В. Земляна

Суддя
Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлений 29.10.2014
року.

.

Головуючий суддя
Межевич М.В.

Судді:
Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.