Справа № 802/3011/14-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 жовтня 2014 р.
Справа № 802/3011/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина
Олександровича,

за участі секретаря судового засідання
Яковенка Дмитра Олександровича,

позивача ОСОБА_1,

перекладача ОСОБА_2,

представника відповідача
Качановецького П.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області

про: визнання протиправним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом звернувся
ОСОБА_1 до управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області про визнання
протиправним та скасування рішення,
зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначив, що наказом управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області від 05 серпня 2014 року
йому відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
підстав, що викладені у висновку,
складеного 05 серпня 2014 року головним
спеціалістом сектору у справах
біженців та соціальної інтеграції
управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області
Ластовецькою А.С.

Не погодившись із таким рішенням
відповідача, позивач оскаржив його до
суду. Окрім того, позивач вважає, що
наявні підстави для зобов'язання
відповідача прийняти рішення про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, посилаючись при
цьому на обставини, що наведені у
адміністративному позові.

Представник відповідача проти позову
заперечував, посилаючись при цьому на
письмові заперечення, що наявні в
матеріалах справи. Окремо звернув
увагу на тому, що, відмовляючи в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, орган міграційної служби
виходив з положень частини 6 статті 8
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту". Відтак, за
відсутності тих обов'язкових підстав,
що містить дана норма, прийнято рішення
відмову в оформленні документів для
вирішення питань про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Залухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали адміністративної справи,
суд встановив наступне.

З метою отримання статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, позивач 16 липня 2014 року
звернувся із заявою-анкетою до
управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області.

У цій заяві-анкеті позивач вказав, що є
громадянином республіки Афганістан,
однак не може повернутися до країни
свого походження з огляду на те, що йому
погрожують таліби розправою.

З метою виявлення додаткової
інформації, необхідної для оцінки
справжності фактів, повідомлених
позивачем уповноваженою особою
відповідача проведено співбесіди із
позивачем.

З пояснень позивача, наданих ним в ході
співбесід 16 липня та 31 липня 2014 року,
видно, що підставами звернення його до
органу міграційної служби із заявою
про надання йому статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, були наступні: по-перше,
проблеми з сім'єю дівчини, з якою він
зустрічався, оскільки ті хочуть його
вбити, а по-друге, боязнь стати жертвою
талібів, які контролюють район
проживання його батьків у Афганістані.

Зі слів позивача, про що йдеться й у
протоколах співбесід, його проблеми із
сім'єю дівчини полягають у тому, що ті
не хочуть, щоб вони одружувалися, а
проблеми із талібами - у тому, що
останні можуть вбити його, оскільки
вважають його зрадником чи шпіоном, а
також таліби вимагають у його батька
гроші.

Проте, за результатами розгляду справи
№2014VN0011 головним спеціалістом сектору
у справах біженців та соціальної
інтеграції управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області Ластовецькою А.С. 05
серпня 2014 року сформовано висновок,
яким рекомендовано прийняти рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянину
Афганістану ОСОБА_1.

З огляду на викладене 05 серпня 2014 року
відповідачем видано наказ про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту ОСОБА_1 з підстав, що визначені
статтею 8 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Надаючи правову оцінку рішенню, що
оскаржується, суд зважає на таке.

Особливості визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
або тимчасового захисту,
регламентовані Законом України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(надалі - Закон).

Відповідно до статті 1 цього Закону
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань.

Цією ж статтею визначено, що особа, яка
потребує додаткового захисту, - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися
в Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року та статті 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" поняття "біженець"
включає чотири основні підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця, це: 1) знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; 2) неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; 3) наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 4) побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Відтак, законодавством встановлені
чіткі критерії оцінки при здійсненні
процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

При цьому, згідно з абзацами 4, 6 статті 6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;
та яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.

Разом із тим, частиною 6 статті 8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" передбачено, що
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового

захисту, приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

З аналізу наведеної норми слідує, що
орган міграційної служби відмовляє в
оформленні документів для вирішення
питань щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, при умові, що заява про надання
відповідного статусу є очевидно
необґрунтованою (мова йде про
відсутність умов, що визначені
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту»), а також при
умові, що така заява носить характер
зловживання (зловживання полягає у
тому, що заявник з метою визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає себе за іншу
особу, а так само за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися).

Судом встановлено, що підставою для
відмови позивачу в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
слугувало те, що заява про надання
відповідного статусу розцінена як
очевидно необґрунтована, оскільки
після декількох співбесід з позивачем
не встановлено умов, що визначені
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Дослідивши матеріали, що слугували
підставою для прийняття рішення, що
оскаржується, суд дійшов висновку про
обґрунтованість прийнятого
відповідачем рішення з огляду на те, що
заява позивача про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, дійсно є очевидно
необґрунтованою. Про вказане свідчить
відсутність тих умов, що визначені
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Так, виходячи із положень статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" поняття "біженець"
включає чотири основні підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця. До таких належать: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; 3) наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 4) побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому варто зауважити, що
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визнання
особою біженцем. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

З огляду на викладене, при вирішенні
питання про наявність підстав для
надання статусу біженця слід
враховувати чи подальше перебування
особи у країні походження або
повернення до неї реально загрожує її
життю та свободі і чи така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Однак, з матеріалів справи видно, що
підставами звернення позивача до
органу міграційної служби із заявою
про надання йому статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, були наступні: по-перше, його
проблеми із сім'єю дівчини, з якою він
зустрічався, оскільки ті хочуть його
вбити, а по-друге, боязнь стати жертвою
талібів, які контролюють район його
проживання у Афганістані.

На переконання суду, жодна із наведених
підстав не свідчить про наявність
зв'язку побоювання позивача стати
жертвою переслідувань саме за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Окрім того, в даному випадку відсутня й
така обов'язкова передумова для
надання позивачу відповідного статусу,
як неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження, оскільки в ході судового
розгляду позивач пояснив, що може
вільно проживати в іншому регіоні
Афганістану, ніж в тому регіоні, де
проживають його батьки. Жодних
посилань на побоювання або
неможливість користуватись захистом
компетентних органів республіки
Афганістан позивач не наводив ані під
час розгляду заяви органом міграційної
служби, ані в ході судового розгляду.

Також, на думку суду, позивачем не
доведено наявність обов'язкових ознак
для розгляду питання щодо надання йому
статусу особи, яка потребує
додаткового захисту, оскільки
будь-яких посилань на такі ознаки
матеріали справи не містять.

З огляду на викладене суд дійшов
висновку, що відповідачем обґрунтовано
відмовлено позивачу саме в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
оскільки з тієї інформації, що була
повідомлена позивачем під час
співбесід у органі міграційної служби,
вбачається очевидна необґрунтованість
поданої ним заяви (а саме: відсутність у
поясненнях тих умов, що визначені
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", які є
обов'язковими для вирішення питання
про надання особі відповідного
статусу).

За наведених обставин суд вважає, що
відповідачем правомірно прийнято
рішення про відмову в оформленні
позивачу документів для вирішення
питань щодо визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, саме на стадії попереднього
розгляду заяви.

Також не підлягає задоволенню й вимога
позивача про зобов'язання відповідача
прийняти рішення про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в зв'язку з тим, що
така вимога, по-перше, є похідною від
вимоги щодо скасування рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а по-друге,
прийняттю рішення про визнання особи
біженцем чи такою, що потребує
додаткового захисту, передує вчинення
ряду дій, що визначені Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
яких зроблено не було.

Відтак, з огляду на недоведеність
позовних вимог суд дійшов висновку, що
в задоволенні адміністративного
позову слід відмовити повністю.

З урахуванням положень статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України судові витрати відшкодуванню
не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Яремчук Костянтин
Олександрович