Справа № 810/1868/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року
м. Київ К/800/49808/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко
Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,
розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправною та скасування вимоги за
касаційною скаргою Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 03 квітня 2014
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області, в якому
просила визнати протиправною та
скасувати вимогу відповідача про
сплату боргу по єдиному внеску від 21
листопада 2013 року № Ф-2526.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач є пенсіонеркою за віком та
знаходиться на спрощеній системі
оподаткування, а тому відповідно до
частини 4 статті 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» звільнена від
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 03 квітня 2014
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2014 року, адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправною та
скасовано вимогу № Ф-2526 від 21 листопада
2013 року.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального й процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі у межах доводів касаційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрована
виконавчим комітетом Білоцерківської
міської ради Київської області як
фізична особа-підприємець 11 березня 2003
року, що підтверджується свідоцтвом
про державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця серії В02 № 958870,
знаходиться на обліку у
Білоцерківській ОДПІ Київської
області ДПС та перебуває на спрощеній
системі оподаткування, що
підтверджується копією свідоцтва
платника єдиного податку серії НОМЕР_2.

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_3
позивач є постраждалою внаслідок
Чорнобильської катастрофи 4 категорії.

Крім того, як встановлено судами
попередніх інстанцій, позивач
перебуває на обліку в Управлінні
Пенсійного фонду України у м. Біла
Церква та є пенсіонеркою за віком, що
підтверджується копією пенсійного
посвідчення НОМЕР_1.

Матеріали справи свідчать про те, що
позивачу призначено пенсію за віком на
підставі статті 55 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» зі
зниженням пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

21 листопада 2013 року відповідачем
сформовано та надіслано позивачу
вимогу про сплату недоїмки по єдиному
внеску № Ф-2526 на суму 6960,48 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою,
позивач звернулась до суду з даним
адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що частина 4 статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» не пов'язує
звільнення від сплати єдиного внеску
із досягненням особою певного віку та
не містить застережень щодо
незастосування вказаної норми до осіб,
яким пенсію за віком призначено на
пільгових умовах.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів попередніх інстанцій
з огляду на наступне.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» встановлено, що
платниками єдиного внеску є фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно з частиною 4 статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (в редакції
Закону України «Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України» від 07
липня 2011 року №3609-VI, який набрав
чинності 06 серпня 2011 року) особи,
зазначені у пункті 4 частини першої
цієї статті, які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
відповідно до цього Закону за рахунок
коштів Пенсійного фонду в солідарній
системі призначаються такі пенсійні
виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по
інвалідності внаслідок загального
захворювання (у тому числі каліцтва, не
пов'язаного з роботою, інвалідності з
дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (в редакції Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 9
липня 2003 року) встановлено, що особи
мають право на призначення пенсії за
віком після досягнення чоловіками 60
років, жінками - 55 років та наявності
страхового стажу не менше п'яти років.

Відповідно до статті 55 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» особам, які
працювали або проживали на територіях
радіоактивного забруднення, пенсії
надаються із зменшенням пенсійного
віку, встановленого статтею 26 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

З аналізу вказаної статті можна
зробити висновок, що пенсійний вік для
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, за
відповідних умов може зменшуватися, а
отже, призначення пенсії зі зменшенням
пенсійного віку не впливає на статус
позивача як пенсіонера за віком.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованих та правомірних
висновків, щоособи, яким призначені
пенсії зі зменшенням пенсійного віку
відповідно до статті 55 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», є
пенсіонерами за віком, а тому фізичні
особи-підприємці, які отримують
зазначену пенсію і які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на підставі
частини 4 статті 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Висновки судів ґрунтуються на
правильному застосуванні норм
матеріального права та відповідають
правовій позиції Верховного Суду
України, висловленій у справах цієї
категорії, зокрема, у постанові
Верховного Суду України від 15 квітня 2014
року у справі №21-25а14.

Доводи касаційної скарги не
ґрунтуються на законі та
спростовуються висновками судів
попередніх інстанцій, рішення яких є
законними та обґрунтованими, а тому
підстави для їх зміни чи скасування
відсутні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, оскаржувані судові
рішення постановлені з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, а тому касаційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а судові
рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 03 квітня 2014
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2014 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: З оригіналом
згідно помічник судді
Н.В. Мостова Я.Л. Іваненко
М.І. Мойсюк В.В. Тракало