Справа № 826/9921/14
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№826/9921/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Літвінової А.В.,
при секретарі судового засідання
Давиденко Л.В., розглянув у порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовомтовариства з обмеженою
відповідальністю "Робота
плюс"додержавної податкової інспекції
у Печерському районі головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києвіпровизнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Робота плюс"
звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва із
позовом до державної податкової
інспекції у Печерському районі
головного управління Міністерства
доходів і зборів про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
Позовні вимоги мотивовано тим, що
державною податковою інспекцією у
Печерському районі головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києві на підставі хибних
висновків акту перевірки від 16.06.2014
№520/26-55-22-08/33302178 щодо відсутності факту
реальності фінансово-господарських
операцій між позивачем та товариством
з обмеженою відповідальністю "ГМФ"
необґрунтовано прийняті податкові
позивача, він є добросовісним
платником податків, вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
Відповідач проти позову заперечив з
огляду на обґрунтованість висновків
акту перевірки від 16.06.2014
№520/26-55-22-08/33302178 та, відповідно,
податкових повідомлень-рішень від
огляду на відсутність реальності
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами.
Розгляд справи здійснено в письмовому
провадженні згідно із приписами
частини четвертої статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,
Державною податковою інспекцією у
Печерському районі головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києві проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку товариства з обмеженою
відповідальністю «Робота плюс» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово-господарських відносин з
товариством з обмеженою
відповідальністю «ГМФ» за період з
01.04.2011 по 31.12.2011.
Перевіркою встановлено порушення
товариством з обмеженою
відповідальністю «Робота плюс» пункту
185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті
198 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
Крім того, перевіркою встановлено
порушення позивачем вимог статті 134,
підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2
статті 138 та підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження суми податку
За наслідками перевірки державною
податковою інспекцією у Печерському
районі головного управління
Міністерства доходів і зборів у місті
Києві складено акт від 16.06.2014
№520/26-55-22-08/33302178 та прийнято податкові
повідомлення-рішення:
визначено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі
основний платіж, 5233,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції;
визначено грошове зобов'язання з
Досліджуючи надані сторонами докази,
аналізуючи наведені міркування та
заперечення, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.
Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II Кодексу.
Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України визначено,
що не включаються до складу валових
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.
Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду, зокрема, у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
Згідно з пунктом 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.
Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини першої статті 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
номером 168/704, господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.
Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.
З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Зазначена позиція суду
узгоджується із позицією Вищого
адміністративного суду України,
викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.
Як вбачається з акту перевірки
державної податкової інспекції у
Печерському районі головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києві від 16.06.2014
№520/26-55-22-08/33302178 висновки щодо порушення
позивачем приписів податкового
законодавства зроблено з огляду на
відсутність факту реальності
господарських операцій між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Робота плюс» та його
контрагентом - товариством з обмеженою
відповідальністю «ГМФ».
З матеріалів справи вбачається, що між
товариством з обмеженою
відповідальністю «ГМФ» (виконавець) та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Робота плюс»
(замовник) укладено договір про надання
рекламно-інформаційних послуг від
01.07.2011 №Вт-11/89, відповідно до якого
виконавець зобов'язується надати
замовнику, а замовник зобов'язується
прийняти та оплатити, на умовах
встановлених цим договором
рекламно-інформаційні послуги
(виготовлення та розповсюдження
рекламних матеріалів - листівок).
Додатковою угодою від 01.07.2011 №1 до
договору про надання
рекламно-інформаційних послуг від
01.07.2011 №Вт-11/89 встановлено, що вартість
послуг виконавця складає -133333,33 грн.,
На підтвердження виконання умов
вищезазначеного договору, руху активів
в процесі здійснення господарських
операцій позивачем надано суду копії:
договору про надання
рекламно-інформаційних послуг від
01.07.2011 №Вт-11/89; додаткової угоди від
01.07.2011 №1 до договору про надання
рекламно-інформаційних послуг від
01.07.2011 №Вт-11/89; акту здачі-прийняття
робіт (послуг) від 29.07.2011; податкової
накладної за відповідний період;
рахунку-фактури від 25.07.2011 №1507;
платіжних доручень; оборотно-сальдової
відомості; зразків листівок, які були
предметом договору від 01.07.2011 та схеми
За посиланням позивача, у зв'язку із
державною реєстрацією друкованого
засобу масової інформації «Пропонуємо
оголошення про товари та послуги
нашого місця» у січні 2011 року,
запровадженням товариством з
обмеженою відповідальністю «Робота
плюс» робочого процесу та
необхідністю доведення до мешканців
міста інформації про можливість
придбання названого щотижневика у
кіосках «Союздрук», із товариством з
обмеженою відповідальністю «ГМФ»
(виконавець) укладено договір від 01.07.2011
№Вт-11/89, відповідно до якого останнє
виготовило та здійснювало біля станцій
метро розповсюдження рекламних
Зміст листівок, схема розповсюдження,
кількість залученого персоналу
узгоджувалось в первинних документах,
які містяться в матеріалах справи.
В той же час, як вбачається з акту
перевірки державної податкової
інспекції у Печерському районі
головного управління Міністерства
доходів і зборів у місті Києві від
16.06.2014 №520/26-55-22-08/33302178 відповідачем
зроблено висновок про відсутність
факту реальності господарських
операцій між позивачем та його
контрагентом - товариством з обмежено
відповідальністю «ГМФ» на основі
постанови Печерського районного суду
міста Києва від 09.07.2012 у кримінальній
справі №1-324/12, відповідно до якої
засновника та керівника товариства з
обмежено відповідальністю «ГМФ»
ОСОБА_1 звільнено від кримінальної
відповідальності , провадження у
кримінальній справі закрито.
Відповідно до частини четвертої статті
72 Кодексу адміністративного
судочинства України вирок суду в
кримінальній справі або постанова суду
у справі про адміністративний
проступок, які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного
суду, що розглядає справу про правові
наслідки дій чи бездіяльності особи,
щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, лише в питаннях, чи мало
місце діяння та чи вчинене воно цією
особою.

Зі змісту постанови Печерського
районного суду міста Києва від 09.07.2012 в
кримінальній справі №1-324/12 вбачається,
що судом не досліджувались
правовідносини між товариством з
обмеженою відповідальністю «ГМФ» та
товариством з обмежено
відповідальністю «Робота плюс».

Таким чином, постановою Печерського
районного суду міста Києва від 09.07.2012 в
кримінальній справі №1-324/12 не
встановлено обставин, які б свідчили
про нікчемність правочинів, укладених
за господарськими правовідносинами
між позивачем та його контрагентом, а
тому зазначена постанова не може бути
доказом протиправності дій позивача.

Аналогічна правова позиція була
висловлена також Вищим
адміністративним судом України,
зокрема, в ухвалах суду від 11.10.2012
№К/9991/37708/12, від 17.12.2012 №К/9991/26113/12, від
12.02.2013 №К/9991/63242/12, від 13.02.2013 №К/9991/58356/12.

Аналізуючи матеріали справи та
висновки контролюючого органу щодо
порушення позивачем приписів
податкового законодавства, суд
наголошує на тому, що реальність
господарських операцій між
товариством з обмеженою
відповідальністю «ГМФ» та товариством
з обмежено відповідальністю «Робота
плюс», відповідачем під час перевірки
не досліджувались.

Окрім того, слід зазначити, що висновки
відповідача щодо порушення позивачем
приписів податкового законодавства
фактично зроблено за відсутності
доказів щодо порушення фіскальних
інтересів держави внаслідок
взаємовідносин позивача із його
контрагента.

Отже всупереч вимогам податкового
законодавства України, висновки
податкового органу в спірних
правовідносинах базуються на аналізі
обставин, які не можуть бути
самостійною підставою для нарахування
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість та з податку на
прибуток.

Суд звертає увагу, що з огляду на
принцип персональної відповідальності
платника податку, право на податковий
кредит та віднесення сум понесених
витрат до складу валових витрат
товариства не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції
України юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.
Законодавством України не передбачена
відповідальність юридичної особи за
зобов'язаннями іншої юридичної особи, в
тому числі за податковими
зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання
контрагентами позивача податкової
дисципліни (що відповідачем суду не
доведено) має правові наслідки саме для
цих контрагентів, оскільки порушення
платником вимог податкового
законодавства тягне застосування
заходів відповідальності саме до
такого платника та не може негативно
впливати на податковий облік інших
осіб (зокрема, його контрагентів) за
відсутності факту причетності
останніх до таких правопорушень та за
наявності факту здійснення
господарської операції.

Аналогічна правова позиція була
висловлена також Вищим
адміністративним судом України,
зокрема, в ухвалах суду від 29.01.2014
№К/9991/81114/11, від 22.01.2014 № К/9991/37637/12, від
17.02.2014 № К/800/50945/13, від 19.02.2014 №
К/800/61338/13, від 11.03.2014 №К/800/1128/14, від 03.03.2014
№ К/800/12888/13, від 02.06.2014 №К/800/6497/13.

Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява № 6689/03), які відповідно до статті
17 Закону України "Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

За таких обставин, відповідачем не
надано суду належних та допустимих
доказів, що фінансово-господарські
операції між товариством з обмеженою
відповідальністю «Робота плюс» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «ГМФ» не були
спрямовані на настання реальних
наслідків фінансово-господарської
діяльності; доказів того, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 07.07.2014 №8
та від 07.07.2014 №8 прийняті
обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх
обставин справи, у межах повноважень та
у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України, а тому позовні
вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю «Робота плюс» про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
07.07.2014 №8 та від 07.07.2014 №8,
підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
державної податкової інспекції у
Печерському районі головного
управління Міністерства доходів і
зборів у місті Києві від 07.07.2014 №8
та від 07.07.2014 №8.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному статтею 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції за
правилами, встановленими статтями 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя
Літвінова А.В.