Справа № К/9991/26246/11-С
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/26246/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської
Т.Ф.,

Винокурова
К.С.,

Олексієнка
М.М.,

провівши у порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою Прокурора
Дзержинського району міста Харкова
(далі - Прокурор), який діє в інтересах
держави в особі Управління Пенсійного
фонду України в Дзержинському районі
міста Харкова (далі - Управління ПФУ) до
Відкритого акціонерного товариства
"Південдіпроцемент" про стягнення
заборгованості,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Відкритого
акціонерного товариства
"Південдіпроцемент" (далі - Товариство)
на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 29 квітня 2009
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29 березня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року Прокурор в інтересах
Управління ПФУ пред'явив у суді позов
про стягнення з Товариства
заборгованості за період з квітня 2004
року по травень 2008 року в розмірі 15 213
гривень 75 копійок, що виникла внаслідок
невиконання останнім вимог статті 24
Закону України від 13 грудня 1991 року №
1977-XII "Про наукову і науково-технічну
діяльність" (далі Закон № 1977-XII) щодо
сплати Управлінню ПФУ різниці між
пенсією, призначеною згідно із
зазначеним Законом, та пенсією,
обчисленою відповідно до інших
законодавчих актів, для виплати
науковому працівнику ОСОБА_4, який
працював у Товаристві та отримує
пенсію в Управлінні ПФУ.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 29 квітня 2009
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від
29 березня 2011 року, позовні вимоги
задоволено.

В обґрунтування касаційної скарги
Товариство посилається на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
прийнятих ними рішень та ухвалення
нової постанови про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Прокурор та Управління ПФУ своїм
правом, як сторони у справі, не
скористалися та заперечень на
касаційну скаргу не подали.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з огляду на
таке.

Відповідно до частини дев'ятої статті 24
Закону № 1977-ХІІ різниця між сумою
пенсії, призначеної за цим Законом, та
сумою пенсії, обчисленої відповідно до
інших законодавчих актів, на яку має
право науковий працівник,
фінансується: для наукових
(науково-педагогічних) працівників
державних бюджетних наукових установ,
організацій та вищих навчальних
закладів III-IV рівнів акредитації - за
рахунок коштів державного бюджету; для
наукових (науково-педагогічних)
працівників інших державних
підприємств, установ, організацій та
вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів
акредитації - за рахунок коштів цих
підприємств, установ, організацій та
закладів, а також коштів державного
бюджету в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України. При цьому
за рахунок коштів державного бюджету
науковим (науково-педагогічним)
працівникам оплачується з розрахунку
на одну особу 50 відсотків різниці
пенсії, призначеної за цим Законом; для
наукових (науково-педагогічних)
працівників недержавних наукових
установ, організацій та вищих
навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів
акредитації - за рахунок коштів цих
установ, організацій та закладів.

На виконання наведеної норми Закону №
1977-ХІІ, Кабінетом Міністрів України
24 березня 2004 року була прийнята
постанова № 372 про затвердження
Порядку фінансування різниці між сумою
пенсії, призначеної, зокрема, науковим
(науково-педагогічним) працівникам
державних небюджетних підприємств,
установ, організацій та вищих
навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів
акредитації, та сумою пенсії,
обчисленою відповідно до інших
законодавчих актів, на яку мають право
вказані особи (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку,
фінансування різниці між сумою пенсії,
призначеної науковим
(науково-педагогічним) працівникам
державних небюджетних підприємств,
установ, організацій та вищих
навчальних закладів III-IV рівнів
акредитації згідно із Законом № 1977-ХІІ,
та сумою пенсії, обчисленою відповідно
до інших законодавчих актів, на яку
мають право зазначені особи, за рахунок
коштів державного бюджету
фінансується 50 відсотків різниці у
розмірі пенсії наукових
(науково-педагогічних) працівників
державних небюджетних підприємств,
установ, організацій та вищих
навчальних закладів III-IV рівнів
акредитації у розрахунку на одну особу.
Інша частина фінансується за рахунок
коштів цих підприємств, установ,
організацій та закладів.

Згідно з пунктом 4 Порядку, у разі
ліквідації або зміни власника
підприємства, установи, організації чи
вищого навчального закладу ІІІ-ІV
рівнів акредитації різниця у розмірі
пенсії фінансується за рахунок коштів
їх правонаступників у порядку, що діяв
стосовно цих підприємств, установ,
організацій та закладів до моменту
ліквідації або зміни власника.

Судами встановлено, що Управління ПФУ
відповідно до Закону № 1977-ХІІ
призначило пенсію колишньому
науковому працівникові ОСОБА_4, який
працював у Державному всесоюзному
інституті з проектування та
науково-дослідницької роботи
"Південдіпроцемент" (далі - Інститут) з 13
жовтня 1969 року по 20 грудня 1993 року на
посадах, що дають право на призначення
пенсії, відповідно до статті 24
зазначеного Закону. За період з квітня
2004 року по травень 2008 року Управлінням
ПФУ ОСОБА_4 виплачена пенсія у розмірі 59
790 гривень 11 копійок; різниця між сумою
пенсії, призначеної відповідно до
Закону № 1977-XII і сумою пенсії,
обчисленою відповідно до інших
законодавчих актів, склала 30 759 гривень
14 копійок. Сума, що підлягає
відшкодуванню Товариством Управлінню
ПФУ складає 15 213 гривень 75 копійок.

Відповідні повідомлення про
необхідність відшкодувати фактичні
витрати на виплату наукової пенсії,
призначеної ОСОБА_4, були надіслані
Товариству Управлінням ПФУ. Втім,
зазначені у повідомленнях суми,
незважаючи на обов'язок, встановлений
законом, Товариством відшкодовані не
були.

За таких обставин, суди правильно
встановили обставини справи, надали
належну оцінку доказам, зібраним по
справі, та прийняли правильне і
обґрунтоване рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі. При
цьому, суди обґрунтовано зазначили, що
на Товариство, як правонаступника
Інституту, поширюються вимоги статті 24
Закону № 1977-XII та пункту 2 Порядку щодо
обов'язку сплачувати різницю між сумою
пенсії, призначеної за цим Законом, та
сумою пенсії, обчисленої відповідно до
інших законодавчих актів.

Доводи касаційної скарги Товариства
про порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права,
оскільки ним не застосовані наслідки
пропущення позивачем річного строку
звернення до суду з адміністративним
позовом до уваги не приймаються, з
огляду на таке.

Дійсно, частиною другою статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, яка була чинною на
час звернення позивача до суду; далі -
КАС України) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлювався річний строк.

Пропущення цього строку, відповідно до
статті 100 КАС України було самостійною
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягала одна зі
сторін.

Аналіз частини першої статті 100 КАС
України дає підстави вважати, що суд не
мав можливості самостійно, на свій
розсуд, застосувати наслідки пропуску
строку звернення до суду. Право
ініціювати застосування наслідків
пропуску строку звернення до суду
належало одній зі сторін (відповідачу),
і якщо така заява не надходила до суду,
то і наслідки пропущення строку
звернення до адміністративного суду не
могли бути ним застосовані.

Пропущення строку звернення до
адміністративного суду і заява сторони
про застосування наслідків його
пропущення не можуть бути безумовною
підставою для відмови у задоволенні
позову, оскільки суд міг визнати
причину пропуску строку поважною і в
такому випадку справа мала
розглядатися і вирішуватися в порядку,
встановленому КАС України.

Обставини, з якими сторона пов'язувала
поважність причин пропуску строку
звернення до суду, мали доводитися
стороною і встановлюватися судом
тільки у випадку, якщо заявлялася
вимога про застосування наслідків
пропуску цього строку.

У даній справі відповідач участі у
розгляді справи судом першої інстанції
не брав, обставини пропущення строку
звернення до адміністративного суду не
встановлювалися. Отже, апеляційний суд
не мав правових підстав застосувати
наслідки пропущення строку звернення
до адміністративного суду за власною
ініціативою.

Зазначена правова позиція була
висловлена Верховним Судом України у
постанові від 2 липня 2013 року (справа №
21-208а13), яка, відповідно до приписів
статті 244-2 КАС України, є обов`язковою
для всіх судів України.

Враховуючи те, що доводи касаційної
скарги висновків судів попередніх
інстанцій не спростовують і суди під
час вирішення спору правильно
застосували норми матеріального права
та не порушили норми процесуального
права, то, відповідно до частини першої
статті 224 КАС України, підстави для
скасування ухвалених ними рішень
відсутні.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства
"Південдіпроцемент" відхилити, а
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 29 квітня
2009 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29 березня 2011 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

К.С. Винокуров

М.М. Олексієнко