Справа № 2а-367/12/1370
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
Справа №
103366/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Судової-Хомюк Н.М.,

суддів
Гуляка В.В. та Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
Городоцької міжрайонної державної
податкової інспекції у Львівській
області на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
14.03.2012 року у справі за позовом Малого
підприємства «Руно» до Городоцької
міжрайонної державної податкової
інспекції у Львівській області про
визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В
И В:

12.01.2012 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом та з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив визнати нечинним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
прийняте 05.12.2011р. відповідачем,
Державною податковою інспекцією у
Мостиському районі Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що у товариства є в наявності
всі підтверджуючі документи, пов'язані
із здійсненням господарської
діяльності, тому вимог чинного
законодавства не порушено, а винесення
податкових повідомлень -рішень
відбулося з порушенням чинного
законодавства.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 14.03.2012 року
позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Мостиському
районі Львівської області № від
05.12.2011р..

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій зазначає, що
дана постанова прийнята з неправильним
та неповним дослідженням доказів і
встановленням обставин у справі та
неправильним застосуванням норм права,
як матеріального так і процесуального,
є незаконною та необґрунтованою.
Просить її скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позовних
вимог відмовити з підстав, зазначених в
апеляційній скарзі.

Зокрема звертає увагу на те, що суд
першої інстанції свій висновок про
правомірність позовний вимог
ґрунтував на підставі тих доказів, що
стверджують обставини використання
позивачем у господарській діяльності
товарів, які нібито придбанні у ПП
«Дніпрокомплект». Зазначає, що
документи, які надані в судовому
засіданні не підтверджують того, що
здійснювалась реалізація саме тих
товарів, що придбані у ПП
«Дніпрокомплект».

Вважає, що факту поставки
нафтопродуктів за таких умов не могло
бути, договори купівлі - продажу
нафтопродуктів, накладні, податкові
накладні, є недостовірними. Будь-які
документи (у тому числі договори,
накладні, рахунки) мають силу первинних
документів лише в разі фактичного
здійснення господарської операції).

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення. При цьому колегія суддів
зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції
та матеріалами справи, 07.10.2011 року
Державною податковою інспекцією у
Мостиському районі Львівської області
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка малого підприємства
«Руно» ЄДРПОУ-19323361 з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства в частині
взаємовідносин з ПП «Дніпрокомплект»
(код ЄДРПОУ)-25018797) за період з 01.04.2011 року
по 30.04.2011 року.

За результатами перевірки складено Акт
№96/23-19323361 від 11.10.2011р., яким встановлено
порушення позивачем п.198.2, п.198.3, п.198.4,
198.6 ст.198, п.201.1, п.201.4, п.201.6, п.201.7, п.201.10
ст.201 Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та
доповненнями), внаслідок чого занижено
податок на додану вартість за квітень
2011 року в сумі 50525 грн.. Вказані
порушення полягають у тому, що
позивачем не здійснювалися
господарські операції з ПП
«Дніпрокомплект», оскільки актом ДПІ у
м. Дніпродзержинську встановлено
безтоварність операції по
взаєморозрахунках ПП «Дніпрокомплект»
з ПП «Український центр екології», а
тому операції позивача теж є
безтоварними в зв'язку з чим позивачем,
за висновками акта перевірки, занижено
податок на додану вартість за квітень
2011 року в сумі 50525 грн..

За результатами проведеної перевірки
винесено податкове
повідомлення-рішення від 05.12.2011р.
№ про збільшення позивачу
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість в сумі 50525
грн. та застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в сумі 1 грн..

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, зокрема, зазначив, що
між позивачем та ПП «Дніпрокомплект»
укладено господарський договір, факт
виконання якого підтверджений
належним чином оформленими первинними
документами. Факт здійснення позивачем
господарських операції з купівлі
товару у ПП «Дніпрокомплект»
підтверджується їх подальшим
використанням у власній господарській
діяльності з метою одержання прибутку
шляхом продажу за вищими цінами іншим
суб'єктам господарювання.

Також встановлено, що позивачем
(покупець) укладено з ПП
«Дніпрокомплект» (продавець) договір
купівлі-продажу №050109 від 05.01.2011 року,
предметом якого є купівля позивачем
нафтопродуктів. У відповідності до
умов вказаного договору позивач
отримав від ПП «Дніпрокомплект» згідно
накладної №250407 від 25.04.2011 року бензин
А-80 в кількості 35250л. на загальну суму
303150 грн..

Оплату товару позивач здійснив у
безготівковій формі шляхом передплати
21.04.2011 року, що підтверджується
випискою з рахунку та отримав від ПП
«Дніпрокомплект» податкову накладну
№57 від 25.04.2011р.. Вказані операції
відображені в картці рахунку 631.

Доставка придбаного позивачем палива
здійснювалася ПП «Дніпрокомплект», що
підтверджується товарно-транспортною
накладною від 25.04.2011р., а для отримання
вказаного палива позивачем
відповідальному працівнику видавалась
довіреність.

У подальшому позивач, який володіє
власною автобазою, власними та
орендованими АЗС, бензовозами,
використав придбане паливо у власній
господарській діяльності шляхом
реалізації за вищими цінами іншим
суб'єктам господарювання, що
підтверджується карткою рахунку 702,
накладними на відпуск палива,
довіреностями на отримання ТМЦ,
товаротранспортними накладними.

Згідно з п.п.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року №2755-УІ
(із змінами та доповненнями) податковий
кредит - сума, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою встановленою п. 193.1
статті 193 цього кодексу, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо безпосередньо
після її закінчення.

Особливу увагу слід звернути на припис
акта цивільного законодавства України,
викладений в частині 1 статті 204
Цивільного кодексу України, згідно з
яким правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (презумпція правомірності).
Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані ж в актах
податкових органів недоліки, допущені
суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.
Виходячи із положень статті 10 Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні» державні податкові
інспекції наділені повноваженнями
подавати до судів позови до
підприємств, установ, організацій та
громадян про визнання угод недійсними
і стягнення в доход держави коштів,
одержаних ними за такими угодами, а в
інших випадках - коштів, одержаних без
установлених законом підстав, а також
про стягнення заборгованості перед
бюджетом і державними цільовими
фондами за рахунок їх майна.

Цивільний кодекс України статтею 215
визначає підстави для визнання
правочину недійсним. Серед іншого,
вказаною нормою передбачено, що якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Між тим, як
вбачається із матеріалів справи,
підстав, з якими закон пов'язує
визнання договору недійсним,
контролюючим органом зазначено та
доведено не було, а отже, твердження
податкового органу про нікчемність
правочинів є безпідставними.
Відповідачем, також, не надано доказів,
що вказані правочини визнані
недійсними в судовому порядку.

Згідно статті 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок якщо він
спрямований на порушення
конституційних прав людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Із аналізу вищенаведених норм
цивільного кодексу вбачається, що для
визнання договору недійним є наявність
умислу в обох сторін або однієї із них.

Факт виконання договорів суб'єктом
господарювання - платником ПДВ може
підтверджуватись видатковою
накладною, рахунком-фактурою, актами
приймання виконаних робіт за вказаними
договорами, банківськими виписками, із
відповідними штампами банку про
проведення операцій.

Висновки органу ДПІ про безтоварність
операцій суб'єкта
господарювання-платника ПДВ з
контрагентом, можуть ґрунтуватися на
твердженні про неспроможність
здійснити контрагентом ті
господарські операції, які відображені
в обліку суб'єкта господарювання -
платника ПДВ, які, в свою чергу
базується на тому, що у контрагента
відсутні трудові ресурси та виробничі
потужності, основні фонди та інші
активи.

Разом із цим, відсутність трудових
ресурсів, певних ресурсів тощо не
можуть бути доказом неспроможності
контрагента платника ПДВ виконати
операції із надання поставок, з огляду
на відсутність законодавчого
обмеження щодо використання у
господарській діяльності лише власних
основних засобів, транспортних
засобів, як і найманої праці шляхом
укладення трудових, а не
цивільно-правових договорів.

Крім того, такі обставини не можуть
бути підставою для висновків про
порушення вимог податкового
законодавства суб'єкта господарювання
- платника ПДВ, позаяк не залежать від
волі останнього.

Порушення платником податків певних
правил оподаткування тягне за собою
відповідальність, передбачену
податковим законодавством, і само по
собі не може бути виключною підставою
для висновку про укладення угоди з
метою, суперечною інтересам держави і
суспільства як і такої, що порушує
публічний порядок.

Реальність, товарність господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами підтверджена
матеріалами справи, які всебічно та
належним чином проаналізовані судом
першої інстанції та їм надана
відповідна оцінка у взаємозв'язку із
зазначеним основним видом діяльності
позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Доказів, які б спростовували доводи
позивача, відповідач суду не надав.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. В супереч
наведеним вимогам, відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не довів
правомірності його дій.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційні скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційні скарги на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись, ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1
ст.198, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И
В:

Апеляційну скаргу Городоцької
міжрайонної державної податкової
інспекції у Львівській області
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 14.03.2012 року
у справі № 2а-367/12/1370- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.М. Судова-Хомюк

Судді
В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль