Справа № К/9991/29128/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/29128/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Головного
управління Пенсійного фонду України в
Харківській області до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові про
стягнення коштів, за касаційною
скаргою Головного управління
Пенсійного фонду України в Харківській
області на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 11 січня 2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У червні 2009 року Головне управління
Пенсійного фонду України в Харківській
області (далі ГУПФ) звернувся з позовом
до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Харкові (далі ДПІ) про стягнення
надміру виплаченої пенсії в сумі 11916,93
грн.

В обґрунтування позовних вимог ГУПФ
зазначало, що внаслідок виданих ДПІ
недостовірних довідок про розмір
грошового забезпечення ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, останнім було
переплачено 11916,93 грн. пенсії, яку слід
стягнути згідно вимог статті 65 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб».

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 2 серпня 2010
року позовні вимоги задоволено.

Оскаржуваною постановою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 11 січня 2011 року постанову суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нову постанову, якою в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального і
порушення норм процесуального права,
просить його рішення скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку
про її часткове задоволення, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що ГУ ПФУ
звернулося до ДПА з клопотанням надати
довідки про грошове забезпечення
пенсіонерів та колишніх працівників
відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 На виконання вказаного запиту
відповідач надав довідку, на підставі
якої позивач здійснив перерахунок
пенсії вказаним пенсіонерам.

В подальшому дані грошового
забезпечення цих пенсіонерів були
уточнені, з урахуванням чого зменшився
розмір їх пенсії.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи в задоволенні
позовних вимог суд апеляційної
інстанції виходив з відсутності
правових підстав для такого
задоволення.

Проте до такого висновку суд
дійшов без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права
виходячи з наступного.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального
права у мотивувальній частині рішення
суд зобов'язаний навести дані про
встановлені обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну
оцінку та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог. Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти
матеріального права (назва, стаття, її
частина, абзац, пункт, підпункт
закону), у відповідних випадках - на
норми Конституції України, на підставі
яких визначено права та обов'язки
сторін у спірних правовідносинах, а в
разі необхідності мають бути
посилання на Конвенцію та рішення
Європейського суду з прав людини які
згідно із Законом України від 23 лютого
2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права та підлягають
застосуванню в даній справі.

В порушення цих норм права суди
обох інстанцій не врахували такі
обставини.

Згідно зі статтею 65 Закону України від
09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ), в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, особи, винні в порушенні
законодавства про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб, зазначених у цьому Законі, а також
у несвоєчасному оформленні або поданні
документів для призначення пенсії, у
видачі для оформлення пенсій
недостовірних даних і документів,
несуть цивільно-правову,
адміністративну або кримінальну
відповідальність згідно із законом.

Зазначена норма закону є бланкетною,
оскільки наводить загальний перелік
можливих порушень законодавства про
пенсійне забезпечення та містить
посилання на інші закони, якими
встановлено цивільно-правову,
адміністративну або кримінальну
відповідальність. Тобто цією нормою
закріплено саму можливість
відповідальності, для притягнення до
якої слід застосовувати інші
нормативні акти.

Таким чином, при вирішенні питання про
притягнення до відповідальності за
порушення законодавства про пенсійне
забезпечення відповідно до статті 65
Закону № 2262-XII судам необхідно
визначити юридичну природу спірних
правовідносин, а також вид
відповідальності, яку мають нести
винні особи, із зазначенням конкретної
норми права, якою вона встановлена.

Крім того, згідно з вимогами частини 1
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
правовідносини, що виникають у зв'язку
зі здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій.

Суди не звернули увагу на те, що
відповідно до частини 2 статті 21
зазначеного Кодексу вимоги про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Вирішуючи питання щодо
обґрунтованості позовних вимог, суди
не з'ясували, які владні управлінські
функції здійснював відповідач при
видачі довідок про розмір грошового
забезпечення осіб, пенсія яких
підлягає перерахунку, а також не
встановили, чи підлягає справа
розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

Вказана правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
14 березня 2013 року по справі № 21-15а13.

Таким чином, неповне з'ясування судами
дійсних обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення рішень, які не
відповідають вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення суду апеляційної
інстанції та відповідно першої
інстанції підлягають скасуванню, а
справа направленню на новий розгляд,
оскільки суд касаційної інстанції не
може встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
судовий рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 232 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України в Харківській
області задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 2 серпня 2010
року та постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 11 січня 2011 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало