Справа № К/9991/1260/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/1260/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Дніпропетровська про
визнання дій протиправними та
скасування рішення, за касаційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.
Дніпропетровська на постанову
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 9 листопада 2009
року і ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 18 жовтня 2010 року,-

у с т а н о в и л а :

У серпні 2009 року ОСОБА_4 звернулася з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.
Дніпропетровська (далі УПФ), у якому
просила визнати протиправними дії та
скасувати розпорядження від
17 червня 2009 року № 184520 і рішення від 10
липня 2009 року про утримання 20 %
зайво виплаченої пенсії до повного її
погашення (далі - спірні рішення).

В обґрунтування позову зазначала, що
спірні рішення порушують її законні
права та інтереси, а тому посилаючись
на вимоги Конституції України та
положення статті 266 Кодексу
адміністративного судочинства України
просила про задоволення позовних
вимог.

Постановою Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 9 листопада 2009
року, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2010
року позовні вимоги задоволено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та відмовити в
позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі
розпорядження від 17 червня 2009
року № 184520, УПФ ухвалило рішення від 10
липня 2009 року про утримання з пенсії
ОСОБА_4 20 % зайво виплаченої пенсії до
повного погашення переплати. Такі
рішення відповідачем прийняті з огляду
на те, що рішення суду, на підставі
якого позивачу виплачено 3432,58 грн.
пенсії, скасовано ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 12
березня 2009 року. Тому, оскільки позивач
не мала права та таку пенсію, переплата
має бути повернута в порядку статті 50
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Задовольняючи позовні вимоги суди на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що підстав для повороту виконання
судового рішення не має.

Окрім того, колегія суддів звертає
також увагу на те, що підстав для
застосування статті 266 Кодексу
адміністративного судочинства України
не має, оскільки в даному випадку спір
сторін зводиться за своєю суттю до
оскарження рішення суб'єкту владних
повноважень, а не процесуальна дія
повороту виконання судового рішення.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові та службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законами України.

У відповідності до статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах про оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень слід
перевіряти чи прийняті такі рішення на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України, з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії),
безсторонньо (неупереджено),
добросовісно, розсудливо, з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації, пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення ( дія), з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення, своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірні розпорядження та рішення
прийняті згідно вимог статті 50 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Так, стаття 50 цього Закону визначає
підстави та порядок утримання надміру
виплачених сум пенсій, відрахування з
пенсій.

Частиною 1,2 цієї Статті передбачено, що
суми пенсій, виплачені надміру
внаслідок зловживань з боку пенсіонера
або подання страхувальником
недостовірних даних, можуть бути
повернуті пенсіонером добровільно або
стягуються на підставі рішень
територіальних органів Пенсійного
фонду чи в судовому порядку.

Відрахування з пенсії провадяться в
установленому законом порядку на
підставі судових рішень, ухвал,
постанов і вироків (щодо майнових
стягнень), виконавчих написів
нотаріусів та інших рішень і постанов,
виконання яких відповідно до закону
провадиться в порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Виходячи з буквального тлумачення
даної статті слід дійти висновку, що
підстав для її застосування в УПФ щодо
позивача не було, оскільки жодних
зловживань з боку останньої під час
нарахування та виплати зазначеної суми
пенсії не відбулось.

Така виплата була здійснена на
підставі постанови Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17
вересня 2007 року, яку згодом скасовано
судом касаційної інстанції з підстав
помилкового тлумачення норм
матеріального права, а не у зв'язку з
встановленням факту зловживання з боку
позивача своїми пенсійними правами.

Окрім цього, слід звернути увагу на те,
що відрахування з пенсії, що
передбачені частиною 2 статті 50
наведеного Закону можливе лише на
підставі судових рішень, ухвал,
постанов і вироків (щодо майнових
стягнень), виконавчих написів
нотаріусів та інших рішень і постанов,
виконання яких відповідно до закону
провадиться в порядку, встановленому
для виконання судових рішень. Проте, в
даному випадку жодних рішень з приводу
таких відрахувань прийнято не було.

Що ж до застосування до спірних
правовідносин положень статті 266
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Порядок та особовості повороту
виконання судового рішення визначений
статтями 265, 266 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У відповідності з частинами 1-3 статті 265
Кодексу адміністративного судочинства
України питання про поворот виконання
судового рішення вирішує суд
апеляційної чи касаційної інстанції,
якщо, скасувавши судове рішення, він
закриває провадження у справі, залишає
позовну заяву без розгляду або
відмовляє у задоволенні
адміністративного позову чи
задовольняє позовні вимоги у меншому
розмірі.

У випадках, встановлених частиною
першою цієї статті суд, ухвалюючи нове
судове рішення, повинен зобов'язати
позивача повернути відповідачеві
безпідставно стягнене з нього за
скасованим судовим рішенням або
визначити інший спосіб і порядок
здійснення повороту виконання.

Якщо питання про поворот виконання
судового рішення не було вирішене
судом апеляційної чи касаційної
інстанції, заява відповідача про
поворот виконання розглядається
адміністративним судом, у якому
знаходиться справа. Заяву про поворот
виконання може бути подано протягом
одного року з дня виникнення підстав
для повороту виконання.

Тобто для повороту виконання судового
рішення існує певна процедура та
підстави, що виключає можливість
вирішення такого питання в межах
даного спору сторін.

За таких обставин підстав для
застосування статей 265, 266 Кодексу
адміністративного судочинства України
не має.

Згідно вимог статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оскільки відповідачем, в порушення
вимог частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не наведено доказів у
підтвердження своїх доводів і
заперечень на позов, такий є
обґрунтованим.

Отже, рішення судів відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують, такі
ґрунтуються на помилковому
трактуванні правових норм, а тому
підстав для скасування судових рішень
колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Дніпропетровська відхилити, а
постанову Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 9
листопада 2009 року і ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 18 жовтня 2010
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало