Справа № 2а-5880/11/1370
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року
Справа №
9104/151319/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання
Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 17 листопада
2011 року у справі за позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 до державної
податкової інспекції в
Пустомитівському районі про
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

фізична особа - підприємець ОСОБА_1
звернувся в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до державної
податкової інспекції в
Пустомитівському районі в якому просив
скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача
№ від 11 травня 2011 року.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 17 листопада
2011 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 оскаржив його в
апеляційному порядку, вважає, що
постанови винесена з порушеннями норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що
основним доводом суду першої
інстанції, в оскаржуваній постанові є
те, що позивачем ніби-то не подано
достатньої кількості доказів, які б
підтверджували реальність проведення
господарських операцій з ПП
«Львівкомфортгруп - К» та з ТзОВ
«Екопласт - Львів». Як наслідок суд
першої інстанції прийшов до висновку
що такі господарські операції реально
не відбувались, і відповідно позивач не
мав права відносити до податкового
кредиту суми податку на додану
вартість сплачені у складі вартості
товарів, отриманих у згаданих
юридичних осіб.

При цьому апелянт зазначає, що 11 травня
2011 року державною податковою
інспекцією у Пустомитівському районі
винесено податкове
повідомлення-рішення №, яким
позивачу нараховано суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 12 311,25 грн. (в т.ч. 9 849
грн. - основного платежу і 2 462,25 грн. -
штрафних санкцій). Зазначене
повідомлення-рішення винесено
відповідачем на підставі акту
документальної позапланової невиїзної
перевірки №238/172/НОМЕР_1 від 10.05.2011 року.

На думку перевіряючих, з якою погодився
й суд першої інстанції позивачем в
порушення ч.2, ст.228, ст.216 Цивільного
кодексу України, ст.ст.3, 4, п.п.7.4.1.,
п.п.7.4.5., п.7.4., п.п.7.5.1. п.7.5. ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» завищено розмір податкового
кредиту з ПДВ на суму 9 848,53 грн.

Підставою відображення ФОП ОСОБА_1
податкового кредиту на зазначену вище
суму були такі господарські операції:
придбання 05.01.2010 року у приватного
підприємства «Львівкомфортгруп-К»
генератора, насоса та рульової колонки
на загальну суму 5 377 грн. в т.ч. ПДВ 20% -
896,17 грн. (накладна №0873 від 05.01.2010 року,
податкова накладна №0146 від 05.01.2010 року);
придбання 04.02.2010 року у приватного
підприємства «Львівкомфортгруп-К»
двох гідророзпридільників та кабіни
автонавантажувача на загальну суму 10
7000 грн. в т.ч. ПДВ 20% - 1 783,33 грн. (накладна
№1081 від 04.02.2010 року, податкова накладна
№0430 від 04.02.2010 року); придбання 23.02.2010
року у приватного підприємства
«Львівкомфортгруп-К» електродвигуна
приводу та двох шин 5-00-8 на загальну
суму 10 755 грн. в т.ч. ПДВ 20% - 1 792,50 грн.
(накладна №1082 від 23.02.2010 року, податкова
накладна №0431 від 23.02.2010 року); придбання
14.05.2010 року у товариства з обмеженою
відповідальністю «Екопласт-Львів»
двох ваг L-900 та десяти шин 600-9 на
загальну суму 32 259 грн. в т.ч. ПДВ 20%-5 376,50
грн. (накладна №0085 від 14.05.2010 року,
податкова накладна №0130 від 14.05.2010 року).

На думку ревізорів, загальною
підставою виключення із складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість позивача зазначених
сум є нікчемність правочинів з
придбання перелічених товарів у ПП
«Львівкомфортгруп-К» та ТзОВ
«Екопласт-Львів» як таких, що порушують
публічний порядок відповідно до ст. 228
Цивільного кодексу України. Такий
висновок робиться працівниками
податкового органу на підставі актів
позапланових невиїзних перевірок ПП
«Львівкомфортгруп-К» та ТзОВ
«Екопласт-Львів» ДПІ у Сихівському
районі м.Львова та ДПІ у Залізничному
районі м.Львова, проведених на підставі
даних податкової звітності,
реєстраційних документів, звітів
автоматизованої інформаційної системи
обласного рівня (АІС ОР), системи
автоматизованого співставлення
податкового кредиту та податкового
зобов'язання, системи ВЕСТ ЗВІТ.
Загальний зміст зазначених актів
перевірок контрагентів позивача
зводиться до того, що вказані
підприємства не володіють власними
офісними та складськими приміщеннями,
транспортними засобами, землями та
спорудами, іншими основними фондами,
персоналом, необхідними для здійснення
фінансово-господарської діяльності,
щодо посадових осіб ПП
«Львівкомфортгруп-К» розслідується
кримінальна справа, тобто фактично
проводяться транзитні безтоварні
операції, спрямовані на штучне
формування їхніми контрагентами
валових витрат та податкового кредиту
з ПДВ. Це, у свою чергу, ніби зумовлює
нікчемність усіх правочинів цих
підприємств.

Такі висновки працівників відповідача
є необгрунтованими та не базуються на
змісті первинних документів за цими
операціями через таке: зміст
відповідних накладних та податкових
накладних, складених позивачем і ПП
«Львівкомфортгруп-К» та ТзОВ
«Екопласт-Львів» жодним чином не
суперечить вимогам до первинних
документів, встановленим ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»;
згадані господарські операції
безпосередньо пов'язані з основною
діяльністю позивача - ремонт та продаж
запчастин до автомобільної та
дорожньої техніки.

Основною підставою для донарахування
сум податку на додану вартість
вказується нібито фактичне
нездійснення господарських операцій,
неподання контрагентами податкової
звітності. Проте, жодна норма Закону
України «Податок на додану вартість»
не врегульовує відносини у наведеній
податковим органом ситуації.

Крім того апелянт зазначає, що факт
вчинення протиправних діянь
спрямованих на умисне ухилення
посадовими особами ПП
«Львівкомфортгруп-К», ТзОВ «Екопласт -
Львів» і як наслідок самим позивачем
повинен і може підтверджуватись
виключно вироком суду, який вступив в
законну силу та встановив дані факти. В
іншому випадку (зокрема і в даному) у
податкового органу відсутні будь-які
підстави для посилання на такі факти. З
врахуванням вказаного, висновки
відповідача щодо участі ПП
«Львівкомфортгруп-К», ТзОВ «Екопласт -
Львів» та ФОП ОСОБА_1 (як його
контрагента) в схемі мінімізації
податкових зобов'язань є
необгрунтованим суб'єктивним
припущенням.

Також апелянт вказує, що відповідно до
ст. 215 Цивільного кодексу України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Відповідно до ч.
1 ст. 203 Цивільного кодексу України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. А згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України у
разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Тобто законодавець
відносить зазначений правочин до
оспорюваного, а відтак наслідки
недійсності до такого правочину можуть
бути застосовані виключно за наявності
відповідного рішення суду. Це в свою
чергу також підтверджується й ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
відповідно до якої господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладеною
учасниками господарських відносин з
порушенням хоча б одним з них
господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині. За вказаних обставин
податковий орган позбавлений
можливості робити висновок про
недійсність правочинів без
відповідного рішення суду. В той ж час
безпідставним є посилання відповідача
на ч.1 та ч.2 ст. 228 Цивільного кодексу
України, якими визначається
нікчемність правочину, що порушує
публічний порядок, оскільки таким є
правочин, що був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним, а
не правочин, який суперечить інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Судом першої інстанції взагалі не
проведено оцінку факту використання
придбаних у ТзОВ «Екопласт-Львів» та ПП
«Львівкомфортгруп -К»
товарно-матеріальних цінностей у
власній господарській діяльності.

Підпункт 7.4.1. Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачає, що, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1. статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Таким чином, ФОП ОСОБА_1 правомірно
включив до складу податкового кредиту
з ПДВ суми по згаданих вище операціях з
придбання товарів у ПП
«Львівкомфортгруп-К» та ТзОВ
«Екопласт»-Львів».

Непереконливими та суперечливими
видаються й доводи суду першої
інстанції про невідповідність
первинних документів, якими оформлені
господарські операції між ФОП ОСОБА_1
та ПП «Львівкомфортгруп - К» і ТзОВ
«Екопласт - Львів» вимогам Закону
України «Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність.

Враховуючи наведене вище просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою
позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ДПІ у Пустомитівському районі
Львівської області провела
позапланову виїзну перевірку позивача,
про що складено Акт від 10.05.2011 року № 238
172НОМЕР_1 «Про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки з питань взаєморозрахунків
ФОП ОСОБА_1 з ТзОВ „Львівкомфортгруп-К»
за січень і лютий 2010 року та з ТзОВ
«Екопласт-Львів» за травень 2010 року. В
ході якої встановлено порушення СПД
ОСОБА_1: ч.2 ст.228, ст.216 ЦК України,
ст.3.ст.4. п.п.7.4.1., п.п.7.4.5. п.7.4., п.п. 7.5.1. п.7.5.
ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість» внаслідок чого
встановлено завищення податкового
кредиту з ПДВ на суму 9848,53 грн. На
підставі вказаного акту ДПІ у
Пустомитівському районі Львівської
області прийнято податкове
повідомлення-рішення 11.05.2011 року №
0, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 12311 грн. 25
коп., в тому числі: за основним платежем
- 9848,53 грн.,штрафні санкції 2462,25 грн. Сума
податку на додану вартість на яку
відмовлено у наданні бюджетного
відшкодування, складається із:
вартості послуг, проданих товарів,
наданих ТзОВ «Львівкомфортгруп-К» на
суму 4472 грн.; вартість послуг, наданих
ТзОВ «Екопласт-Львів» на суму 5376,50 грн.

На підтвердження правомірності
віднесення до складу податкового
кредиту позивач представив суду
відповідні накладні, податкові
накладні.

Суд першої інстанції правильно вважав,
що ці докази є обов'язковими, але не
вичерпними.

Так, відповідно до правил податкового
обліку необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95р. №88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від
05.06.95р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.
Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» встановлено
вимоги до первинних документів, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку. Згідно з даною
нормою, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо безпосередньо після її
закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

У видаткових накладних ПП
«Львівкомфортгруп-К», ТзОВ «Екопласт»
не зазначено прізвище та посада
посадової особи підприємства, яка
відпустила матеріальні цінності,
відсутні посилки на довіреність
позивача на право отримання цінностей.

Згідно з п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 5 червня
1995 р. за № 168/704, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. Відповідно до
п.2.15 та п.2.16 вище вказаного Положення
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим та
нормативним актам.

Згідно матеріалів справи ПП
«Львівкомфортгруп-К», ТзОВ «Екопласт»
постачали позивачу
товарно-матеріальні цінності. Основним
документом, яким визначають обов'язки
сторін в господарській операції є
договір (в даному випадку договір
поставки або купівлі-продажу),однак
договори або угоди, укладені між
позивачем та ПП «Львівкомфортгруп-К»,
ТзОВ «Екопласт» суду не представлені.

Крім того згідно ст.ст. 626,629 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. При цьому
договір є обов'язковим для виконання
сторонами, за ст.662 ЦК України продавець
зобов'язаний передати покупцеві товар,
визначений договором купівлі-продажу.
Продавець зобов'язаний передати
покупцеві одночасно з товаром
сертифікат якості на товар, що
поставляється, однак позивач такий
документ не представив.

З накладних вбачається, що постачались
громіздкі та об'ємні предмети, зокрема,
кабіна автонавантажувача,
гідророзподільники, тощо, однак
позивач стверджував, що особисто
перевозив означені товарні цінності
без супроводжуючих документів. А
відповідно до пункту 11.1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України від 14.10.1997 року №363 та
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 20.02.1998 року за № 128/2568 (із
змінами і доповненнями) основними
документами на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Залежно від виду вантажу та його
специфічних властивостей до основних
документів додаються інші
(ветеринарні, санітарні та якісні -
сертифікати, свідоцтва, довідки,
паспорти тощо), що визначається
правилами перевезень зазначених
вантажів. Позивач товарно-транспортні
накладні не представив.

Крім того судом першої інстанції вірно
зазначено, що відповідно до пп. 7.4.1 п.7.4
ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Згідно пп.7.4.4 п.7.4 ст. 7
вказаного Закону якщо платник податку
придбавае (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту. У
відповідності до пп.7.4.5 п.7.4 ст. 7 цього ж
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту. Згідно
підпункту 7.7.1. підпункту 7.7. статті 7
цього ж Закону сума податку, що
підлягає сплаті і (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду, і при позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за, попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Підпунктом 7.7.2. Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачено, що якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту,
має від'ємне значення, то: а)
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення
після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового
кредиту наступного податкового
періоду. Відповідно до підпункту 7.7.3
пункту 7.7. статті 7 зазначеного Закону
платник податку, який має право на
одержання бюджетного відшкодування та
прийняв рішення про повернення повної
суми бюджетного відшкодування, подає
відповідному податковому органу
податкову декларацію та заяву про
повернення такої повної суми
бюджетного відшкодування, яка
відображається у податковій
декларації. До декларації додаються
розрахунок суми бюджетного
відшкодування, копії погашених
податкових векселів (податкових
розписок), у разі їх наявності, та
оригіналів п'ятих основних аркушів
(примірників декларанта) вантажних
митних декларацій, у разі наявності
експортних операцій. Згідно підпункту
7.7.4 пункту 7.7. статті 7 цього ж Закону
платник податку може прийняти
самостійне рішення про зарахування
належної йому повної суми бюджетного
відшкодування у зменшеній податкових
зобов'язань з цього податку наступних
податкових періодів. Зазначене рішення
відображається платником податку у
податковій декларації, яку він подає за
наслідками звітного періоду, в якому
виникає право на подання заяви про
отримання бюджетного відшкодування
згідно з нормами цієї статті. При
прийнятті такого рішення зазначена
сума не враховується при розрахунку
сум бюджетного відшкодування
наступних податкових періодів. Згідно
п.3.1. згаданого вище Закону об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з поставки товарів та послуг,
місце надання яких знаходиться на
митній території України.

Крім того, судом при вирішенні спору
вірно враховано, що згідно ст.203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст.213 Цивільного кодексу
України зміст правочину може бути
витлумачений стороною (сторонами). При
тлумаченні змісту правочину беруться
до уваги однакове для всього змісту
правочину значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів. Якщо
буквальне значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін. Якщо за
наведеними правилами немає можливості
визначити справжню волю особи, яка
вчинила правочин, до уваги беруться
мета правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до п.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин,якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). Згідно ч. 1 ст.216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Нікчемний
правочин є недійсним в силу закону, а
тому також не створює інших наслідків,
крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Враховуючи вище наведене суд першої
інстанції підставно вважав, що позивач
не довів реальність зазначених
господарських операцій і укладені ним
правочини з ПП «Львівкомфортгруп-К» та
ТзОВ «Екопласт-Львів» є нікчемними.

Дані доводи підтверджується також
листами: старшого слідчого з ОВС СВ ПМ
ДПА у Львівській області від 21.09.2011 року
№ 775809-1, згідно якого ряд осіб, відносно
яких порушені кримінальні справи,
організували реєстрацію, придбання та
перереєстрацію суб'єктів
господарювання на малозабезпечених
«підставних» осіб за грошову
винагороду, а саме :... ТзОВ «Екопласт»;
Голови ДПА у Львівській області №
5569 від 12.11 2010 року, згідно якого в
ході розслідування кримінальної
справи встановлено, що здійснюючи свою
злочинну діяльність певні особи
задіяли у схемі мінімізації податкових
зобов'язань, зокрема: ПП
«Львівкомфортгруп-К».

Враховуючи вище наведене суд першої
інстанції обґрунтовано вважав, що
позивач не спростував висновки ДПІ у
Пустомитівському, а відтак позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а
постанова відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.
198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України,
суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а Львівського окружного
адміністративного суду від 17 листопада
2011 року по справі № 2а-5880/11/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 17.10.2014
року