Справа № 461/8578/13а
Суддя: Кузьмич С.М.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 р.
Справа № 876/15136/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича
С. М.,

суддів Гулида Р.
М., Улицького В. З.

за участю секретаря Коцур В.
К.

представника позивача Бекерської
О. І.,

представника позивача Охріменко
В. В.,

представника відповідача
Гнатковської М. І.,

представника 3-ї особи Шевченко М.
І.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційні
скарги Громадської організації
"Народний контроль" та Львівської
міської ради на постанову Галицького
районного суду м. Львова від 14
листопада 2013року у справі № 461/8578/13а за
позовом Львівського міського
комунального підприємства
"Львівтеплоенерго", Львівського
міського комунального підприємства
"Залізничтеплоенерго" до Львівської
міської ради за участю третіх осіб:
Виконавчого комітету Львівської
міської ради, Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг про визнання
незаконною та скасування ухвали
Львівської міської ради від 27 червня 2013
року,

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися в суд із позовною
заявою до Львівської міської ради про
визнання незаконною та скасування
ухвали Львівської міської ради від 27
червня 2013 року № 2437 «Про скасування
рішень виконавчого комітету від 20
жовтня 2006 року № 1189, від 8 червня 2007 року
№ 365, від 2 вересня 2008 року № 930».

Постановою Галицького районного суду
м. Львова від 14 листопада 2013 року
адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням відповідачем та Громадською
організацією "Народний контроль"
подано апеляційні скарги, в яких
апелянти просять скасувати рішення
суду першої інстанції та прийняти нове,
яким в задоволенні позову відмовити.

Апелянт - Львівська міська рада
зазначає в апеляційній скарзі, що суд
першої інстанції порушив вимоги
матеріального права, неправильно
застосував норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
питання про вжиття заходів
забезпечення, неповно з'ясував
обставин, що мають значення для справи,
має місце невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Зокрема апелянт вказує на те, що згідно
з частиною 1 статті 73 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», акти ради, прийняті в межах
наданих їм повноважень, є обов'язковими
для виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Згідно з пунктом 15 частини 1 статті 26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» , виключно на
пленарних засіданнях міських рад
вирішуються питання про скасування
актів виконавчих органів ради, які не
відповідають рішенням відповідної
ради, прийнятим у межах її повноважень.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про те, що ухвала
Львівської міської ради від 27 червня 2013
року № 2437 є регуляторним актом у
розумінні Закону України «Про засади
державної регуляторної політики у
сфері господарської діяльності».
Апелянт наголошує, що у відповідності
до абзацу 12 частини 2 статті 3 Закону
України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності», дія цього
Закону не поширюється на здійснення
регуляторної діяльності, пов'язаної з
прийняттям актів, якими встановлюються
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги. Згідно з частиною 1 статті 1
Закону України «Про житлово-
комунальні послуги»,
житлово-комунальні послуги - це
результат господарської діяльності,
спрямованої на забезпечення умов
проживання та перебування осіб у жилих
і нежилих приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Суд першої інстанції помилково
зазначив про необхідність
застосування до суспільних відносин,
врегульованих ухвалою Львівської
міської ради від 27 червня 2013 року № 2437 ,
правових норм, вміщених у Законі
України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності».
Оскаржуваною ухвалою Львівської
міської ради, що пов'язана згідно з її
положеннями, із наступним прийняттям
актів, якими встановлюються
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги, безпосередньо не
встановлюються ціни/тарифи на
відповідні житлово-комунальні послуги.

Оскаржувана ухвала містить положення,
спрямовані саме на перегляд
регуляторних актів - рішень
виконавчого комітету Львівської
міської ради від 20 жовтня 2006 року № 1189,
від 8 червня 2007 року № 365, від 2 вересня
2008 року № 930.

Вважає, що приймаючи ухвалу від 27
червня 2013 року № 2437 «Про скасування
рішень виконавчого комітету від 20
жовтня 2006 року № 1189, від 8 червня 2007 року
№ 365, від 2 вересня 2008 № 930» Львівська
міська рада діяла на підставі та в
межах чинного законодавства України, а
тому позовні вимоги підлягають
відхиленню як безпідставні та
необґрунтовані.

Апелянт - Громадська організація
"Народний контроль" також не погодилася
з рішенням суду першої інстанції та
вважає таке ухваленим з неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, без врахування
всіх обставин справи, та є незаконним і
необґрунтованим.

А саме апелянт вказує на те, що за
результатами громадського опитування
громадської організації «Народний
контроль», встановлено, що приблизно 75
відсотків львів'ян вважають, що у м.
Львові слід запровадити більш
економічно доцільний одноставковий
тариф. На вимогу громадськості,
зважаючи на неодноразові
журналістські розслідування з цього
питання, була прийнята оскаржувана
ухвала Львівської міської ради від 27
червня 2013 року «Про скасування рішень
виконавчого комітету від 20 жовтня 2006
року №1189, від 8 червня 2007 року №365, від 2
вересня 2008 року №930».

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки визначені в Законі України
«Про житлово-комунальні послуги».

Державна політика у сфері
житлово-комунальних послуг базується в
тому числі на принципі регулювання
цін/тарифів на житлово-комунальні
послуги, перелік яких визначено цим
Законом, з урахуванням досягнутого
рівня соціально-економічного розвитку,
природних особливостей відповідного
регіону та технічних можливостей
(пункт 4 частини 1 статті 2 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги»).

Згідно з частиною 1 статті 4 цього
Закону законодавство України у сфері
житлово-комунальних послуг базується
на Конституції України і складається з
Нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7
Закону до повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно
до закону.

Норма цієї статті кореспондується з
пунктом 2 частини 1 статті 28 Закону
України «Про місцеве самоврядування»,
за якою до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належать встановлення в порядку і
межах, визначених законодавством,
тарифів щодо оплати побутових,
комунальних, транспортних та інших
послуг, які надаються підприємствами
та організаціями комунальної
власності відповідної територіальної
громади; погодження в установленому
порядку цих питань з підприємствами,
установами та організаціями, які не
належать до комунальної власності.

Таким чином, Львівська міська рада у
межах, наданих їй повноважень, та у
спосіб, визначений законом, прийняла
ухвалу Львівської міської ради від 27
червня 2013 року «Про скасування рішень
виконавчого комітету від 20 жовтня 2006
року №1189, від 8 червня 2007 року №365, від 2
вересня 2008 року №930», адже встановлення
відповідного тарифу належить виключно
до повноважень відповідного органу
місцевого самоврядування.

Представник апелянта Львівської
міської ради підтримала подану
апеляційну скаргу та надала пояснення
аналогічні викладеним в такій.
Додатково пояснила, що підтримує
апеляційну скаргу Громадської
організації "Народний контроль".

Представник апелянта Громадської
організації "Народний контроль" в
судове засідання не з'явився, хоча
апелянт належним чином був
повідомленим про дату, час та місце
розгляду справи, тому суд розглянув
справу у його відсутності.

Представники позивачів в судовому
засіданні заперечили щодо задоволення
апеляційних скарг та пояснили що
оспорюване рішення Львівської міської
ради за своїм змістом та природою є
регуляторним актом.

Аналогічну позицію, висловив, в
судовому засіданні і представник
третьої особи Виконавчого комітету
Львівської міської ради.

Представник третьої особи
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг в судове засідання
не з'явився, хоча належним чином був
повідомленим про дату, час та місце
розгляду справи, тому суд розглянув
справу у його відсутності.

Колегія суддів, вислухавши суддю
доповідача, пояснення представників
сторін та третьої особи, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
апеляційна скарга не належить
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалою 11-тої сесія 6-го скликання № 2437
від 27 червня 2013 року «Про скасування
рішень виконавчого комітету від 20
жовтня 2006 року № 1189, від 8 червня 2007 року
№ 365, від 2 вересня 2008 року № 930» міська
рада ухвалила - скасувати рішення
виконавчого комітету: від 20 жовтня 2006
року № 1189 «Про двоставковий тариф на
теплову енергію, тариф на підігрів води
та послуги з централізованого опалення
і з підігріву води" (зі змінами), від 8
червня 2007 року № 365 "Про визначення
виконавця житлово-комунальних послуг у
м. Львові" (зі змінами), від 2 вересня 2008
року № 930 "Про затвердження тарифів на
теплову енергію для опалення та
гарячого водопостачання, враховуючи
економічно обґрунтовані витрати на їх
виробництво, транспортування та
постачання" (зі змінами). Виконавчому
комітету: при встановленні тарифу на
послуги з централізованого опалення і
постачання гарячої води запровадити з 1
жовтня 2013 року одноставковий тариф (без
абонентської плати) на підставі
тарифів, затверджених Національною
комісією, що здійснює державне
регулювання у сфері комунальних
послуг. Визначити виконавцем таких
послуг виробника. Вважати таким, що
відновило чинність рішення
виконавчого комітету від 15 лютого 2005
року № 138 "Про впорядкування тарифів на
теплову енергію та послуги з
теплопостачання".

Матеріалами справи підтверджується, що
3 липня 2013 року Міським головою було
подано зауваження до ухвали «Про
скасування рішення виконавчого
комітету від 20 жовтня 2006 року №1189, від 8
червня 2007 року №365, від 2 вересня 2008 року
№930», яким відповідно до пункту 4 статті
59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», статті 62
Регламенту Львівської міської ради,
було зупинено дію цієї ухвали з
проханням розглянути її повторно в
порядку, встановленому чинним
законодавством.

Судом першої інстанції зроблено
висновок, що рішення про затвердження
тарифів на житлово-комунальні послуги
є регуляторним актом.

З приводу цього колегія суддів
зазначає, що рішення виконавчого
комітету №1189 від 20 жовтня 2006 року, №365
від 8 червня 2007 року, №930 від 2 вересня 2008
року, які скасовані оскаржуваною
ухвалою, як і рішення виконавчого
комітету №138 від 15 лютого 2005 року,
чинність якого відновлюється, прийняті
до 22 грудня 2011 року (до набрання
чинності Законом України «Про внесення
змін до деяких Законів України щодо
процедури встановлення тарифів на
житлово-комунальні послуги», яким
внесено зміни в Закон України «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності», згідно з якими дія цього
закону не поширюється на здійснення
регуляторної діяльності, пов'язаної з
прийняттям актів, якими встановлюються
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги).

Відтак, зазначені рішення приймалися
як регуляторні акти з дотриманням
процедури прийняття регуляторних
актів, а тому їх скасування повинно
відбуватися на підставі процедури
перегляду регуляторного акта,
передбаченої статтею 11 зазначеного
Закону.

Окрім того, оскаржувана ухвала
передбачає скасування рішення
виконавчого комітету №365 від 8 червня
2007 року «Про визначення виконавця
житлово-комунальних послуг у м.
Львові». Зазначеним рішенням не
встановлюються тарифи на
житлово-комунальні послуги, він є
регуляторним актом, який встановлює
норми права, що застосовується
неодноразово, щодо невизначеного кола
осіб, а відтак є регуляторним актом в
розумінні Закону України «Про засади
державної регуляторної політики у
сфері господарської діяльності».

Згідно з статтею 11 цього Закону
перегляд регуляторного акта
здійснюється:

- на підставі аналізу звіту про
відстеження результативності цього
регуляторного акта;

- за ініціативою регуляторного
органу, який прийняв відповідний
регуляторний акт;

- в інших випадках, передбачених
Конституцією та іншими законодавчими
актами України.

У разі наявності підстав, визначених у
частині першій цієї статті,
регуляторний орган, який прийняв
відповідний акт, а у випадках,
передбачених Конституцією України та
цим Законом, - інший орган може приймати
рішення про зупинення дії
регуляторного акта, визнання його
неконституційним, про скасування чи
про необхідність залишення цього
регуляторного акта без змін або про
необхідність його перегляду.

Якщо відповідно до цього Закону
рішення щодо регуляторного акта,
визначені в частинах 2 та 3 цієї статті,
приймаються іншим органом, цей орган
подає відповідні пропозиції
регуляторному органу, який прийняв
відповідний регуляторний акт.

Із пояснень представників сторін та
третьої особи, які знаходять своє
підтвердження і в зібраних у справі
доказах, скасовуючи регуляторний акт,
Львівська міська рада не подала
відповідні пропозиції регуляторному
органу, який прийняв регуляторний акт -
виконавчому комітету, не провела
аналізу звіту про відстеження
результативності цього регуляторного
акта.

Поряд з цим колегія суддів поділяє
думку представника третьої особи -
Виконавчого комітету Львівської
міської ради, що відновлення
оскаржуваною ухвалою тарифу,
встановленого рішенням виконавчого
комітету №138 від 15 лютого 2005 року, не
витримує критики, оскільки цим
рішенням виконавчого комітету
затверджено тарифи теплопостачальних
організацій для проведення
розрахунків. Проте у відповідності до
пункту 2 статті 5 Закону України «Про
державне регулювання у сфері
комунальних послуг» тарифи суб'єктам
природних монополій встановлює
Національна комісія, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг.

Національна комісія, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг здійснює
розроблення і затвердження
ліцензійних умов та порядку контролю
за їх дотриманням у сфері
теплопостачання; розроблення порядків
(методик) формування тарифів на
комунальні послуги для суб'єктів
природних монополій та суб'єктів
господарювання на суміжних ринках,
ліцензування діяльності яких
здійснюється національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг; встановлення
тарифів на комунальні послуги
суб'єктам природних монополій та
суб'єктам господарювання на суміжних
ринках, ліцензування діяльності яких
здійснюється національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг.

В матеріалах справи міститься лист
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг від 10 вересня 2013
року, згідно з яким прийняття
Львівською міською радою ухвали від 27
червня 2013 року №2437 є перевищенням
міською радою своїх повноважень,
порушенням вимог діючого у сфері
комунальних послуг законодавства.

Поряд з цим колегія суддів звертає
увагу на те, що відповідно до ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 24 липня 2014 року в справі №К/800/54895/13,
К800/54874/13, К/800/54878/13 предметом розгляду в
якій було визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради №1189 від 20 жовтня 2006 року
«Про двоставковий тариф на теплову
енергію, тариф на підігрів води та
послуги з централізованого опалення і
підігріву води» суд касаційної
інстанції зазначив, що суд апеляційної
інстанції при прийнятті рішення не
врахував рішення судів у іншій
адміністративній справі за позовом до
виконавчого комітету про оскарження
рішення №1189 від 20 жовтня 2006 року, яка
має преюдиційне значення. А саме суди
дійшли висновку, що оскаржуване
рішення №1189 від 20 жовтня 2006 року є
економічно обґрунтованим та прийнятим
з дотриманням вимог законодавства.

Натомість приймаючи оспорюване
рішення, Львівська міська рада
мотивувала таке невідповідністю
рішень виконавчого комітету №1189 від 20
жовтня 2006 року, №365 від 8 червня 2007 року,
№930 від 2 вересня 2008 року, проте в
рішенні відповідача не зазначено в
чому саме полягає така
невідповідність, а представник
апелянта в судовому засіданні не зміг
цього пояснити суду, а обмежився лише
поясненнями про економічність
одноставкового тарифу над
двоставковим без наведення деталей
таких переваг.

В рішенні Конституційного Суду України
від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, останній
прийшов до висновку, що
проаналізувавши функції і
повноваження органів місцевого
самоврядування, врегульовані
Конституцією України та іншими
законами України, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію. Акти органів
місцевого самоврядування, крім
юридичної форми реалізації завдань і
функцій, визначають порядок прийняття
і перевірки рішень органів місцевого
самоврядування. В Законі встановлено,
що ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України та законами
України до їх відання, і що рішення
відповідної ради може бути внесене на
повторний розгляд цієї ж ради (стаття 25,
частина 4 статті 59). У Законі
передбачено, що рішення виконавчого
комітету ради з питань, які належать до
компетенції виконавчих органів ради,
можуть бути скасовані відповідною
радою, і що раді належить право
скасовувати акти виконавчих органів
ради, які не відповідають Конституції
чи законам України, іншим актам
законодавства, рішенням відповідної
ради, прийнятим у межах її повноважень
(частина 9 статті 59, пункт 15 частини 1
статті 26).

Відповідно до пункту 6 статті 13 Закону
України «Про теплопостачання» до
основних повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
теплопостачання належать встановлення
для відповідної територіальної
громади в порядку і межах, визначених
законодавством, тарифів на теплову
енергію, які надаються підприємствами
та організаціями комунальної
власності, крім тарифів на теплову
енергію, що виробляється на установках
комбінованого виробництва теплової і
електричної енергії. Відповідно до
пункту 3 статті 20 Закону 2633, тарифи на
виробництво, транспортування та
постачання теплової енергії, крім
тарифів на виробництво теплової
енергії для суб'єктів господарювання,
що здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії,
затверджуються національною комісією,
що здійснює державне регулювання у
сфері комунальних послуг, та органами
місцевого самоврядування в межах
повноважень, визначених
законодавством.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7
Закону №1875 до повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно
до закону.

Відповідно до статті 31 Закону № 1875-1V
порядок формування цін/тарифів на
кожний вид житлово-комунальних послуг
першої і другої груп визначає Кабінет
Міністрів України. Виконавці/виробники
здійснюють розрахунки економічно
обґрунтованих витрат на виробництво
житлово-комунальних послуг і подають
їх на затвердження органам місцевого
самоврядування в установленому
законодавством порядку. Органи
місцевого самоврядування затверджують
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги в розмірі економічно
обґрунтованих витрат на їх
виробництво. У разі затвердження
цін/тарифів на житлово-комунальні
послуги нижчими від розміру економічно
обґрунтованих витрат на їх виробництво
орган, що їх затвердив, зобов'язаний
відшкодувати з відповідного місцевого
бюджету виконавцям/виробникам різницю
між затвердженим розміром цін/тарифів
та економічно обґрунтованими
витратами на виробництво цих послуг.
Видатки на відшкодування втрат
підприємств, що пов'язані із
затвердженням цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги нижчими від
розміру економічно обґрунтованих
витрат на їх виробництво, відповідна
сільська, селищна, міська рада
передбачає у відповідному місцевому
бюджеті. Затвердження цін/тарифів на
житлово- комунальні послуги нижчими
від розміру економічно обґрунтованих
витрат на їх виробництво без
відповідного відшкодування не
допускається і може бути оскаржено в
суді. Центральні органи виконавчої
влади несуть відповідальність за
наслідки встановлення або регулювання
цін/тарифів, що змінюються ними
відповідно до їхніх повноважень. У разі
зміни цін/тарифів на послуги/товари
центральними органами виконавчої
влади, які призвели до непередбачених
витрат виконавців/виробників,
центральні органи виконавчої влади
зобов'язані відшкодувати в повному
обсязі збитки, зумовлені такими
змінами, протягом поточного
фінансового року та до затвердження
нового бюджету. Спори щодо формування
та затвердження цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги, а також
відшкодування втрат підприємств, що
пов'язані із затвердженням цін/тарифів
на житлово-комунальні послуги нижчими
від розміру економічно обґрунтованих
витрат на їх виробництво, вирішуються в
судовому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 1 червня 2011 року № 869 затверджено
Порядок, що визначає механізм
формування тарифів на теплову енергію,
її виробництво, транспортування та
постачання, послуги з централізованого
опалення і постачання гарячої води для
суб'єктів природних монополій та
суб'єктів господарювання на суміжних
ринках, які провадять або мають намір
провадити господарську діяльність з
виробництва теплової енергії, її
транспортування магістральними і
місцевими (розподільними) тепловими
мережами (далі - транспортування) та
постачання, надання послуг з
централізованого опалення і
постачання гарячої води.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1
Положення про Національну комісію, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг, затвердженого
Указом Президента України від 23
листопада 2011 року № 1073/2011 Комісія
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг, зокрема у сфері
теплопостачання (крім діяльності
суб'єктів господарювання, які
здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні або
поновлювані джерела енергії),
централізоване водопостачання та
водовідведення.

Абзацом 6 пункту 2 частини 1 статті 6
Закону України «Про державне
регулювання у сфері комунальних
послуг» Національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг здійснює
встановлення тарифів на комунальні
послуги суб'єктам природних монополій
та суб'єктам господарювання на
суміжних ринках, ліцензування
діяльності яких здійснюється
національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг.

Колегія суддів наголошує на тому, що
відповідно до пункту 15 частини 1 статті
26 Закону України «Про місцеве
самоврядування», одним з повноважень
місцевих рад є скасування рішень
виконавчих органів. Однак, даним
пунктом обумовлено: «скасування актів
виконавчих органів ради, які не
відповідають Конституції чи законам
України, іншим актам законодавства,
рішенням відповідно ї ради, прийнятим у
межах її повноважень».

Проте судом апеляційної інстанції не
здобуто доказів того, яким саме нормам
ухвали №572 не відповідають наведені
вище рішення Виконавчого комітету, які
саме норми рішень не відповідають, в
чому полягає суть невідповідності вище
приведених рішень даній ухвалі.

Відповідно до пункту 12 статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування»
акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування, які
відповідно до закону є регуляторними
актами, розробляються, розглядаються,
приймаються та оприлюднюються у
порядку, встановленому Законом України
«Про засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності».

У відповідності до Закону України «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності від 11 вересня 2003 року №1160
регуляторний акт - це прийнятий
уповноваженим регуляторним органом
(органом місцевого самоврядування)
нормативно-правовий акт, який або
окремі положення якого спрямовані на
правове регулювання господарських
відносин, а також адміністративних
відносин між регуляторними органами
або іншим органом державної влади та
суб'єктами господарювання.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що у даній ситуації із
прийняттям ухвали №2437 міська рада є
регуляторний органом відповідно до
даного Закону.

Колегія суддів погоджується із
позивачами в тому, що дія Закону
України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності» поширюється
на Ухвалу М2437, а відтак ця ухвала є
регуляторним актом, тобто мала бути
прийнята по процедурі згаданого вище
Закону (оприлюднення регуляторного
акта, аналіз регуляторного впливу).
Оскільки при прийнятті Ухвали №2437
цього зроблено не було, отже,
Львівською міською радою при прийнятті
Ухвали №2437 було порушено низку норм
Закону України «Про основні засади
державної регуляторної політики»,
зокрема, статті 4, 8, 11, 12, 33, 34, 36 Закону.

Пунктом 3 оскаржуваної Ухвали,
Львівська міська рада не лише
констатувала той факт, що у зв'язку із
ухваленням пункту 1 Ухвали від 27 червня
2013 року слід керуватись рішеннями
Виконкому ЛМР від 15 лютого 2005 року №138,
а фактично з 1 жовтня 2013 року відновила
чинність згаданого рішення, що чітко
випливає із пункту 4 оскаржуваної
Ухвали №2437. «Відновлення» чинності
раніше скасованих в установленому
порядку рішень не входить до
повноважень органів місцевого
самоврядування, що було обґрунтовано в
судовому засіданні і в позовній заяві.

На підставі наведеного суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що Львівська міська
рада вийшла за межі повноважень,
оскільки порушила норми чинного
законодавства в частині порядку
формування та затвердження тарифів на
теплову енергію для опалення та
гарячого водопостачання, враховуючи
економічно обґрунтовані витрати на їх
виробництво, транспортування та
постачання, зокрема Закону України
«Про державне регулювання у сфері
комунальних послуг», Закону України
«Про житлово- комунальні послуги»,
Постанови КМУ від 1 червня 2011 року №869,
яким затверджено Порядок формування
тарифів на теплову енергію, її
виробництво, транспортування та
постачання, послуги з централізованого
опалення і постачання гарячої води»,
Положення про Національну комісію, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг, затвердженого
Указом Президента України від 23
листопада 2011 року №1073/2011.

Підсумовуючи викладене колегія суддів
дійшла до переконання, про те що
наведені апелянтами підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції не знайшли свого
підтвердження, рішення суду першої
інстанції відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а висновки суду першої інстанції
відповідають обставинам справи та
зібраним доказам

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Громадської
організації "Народний контроль" та
Львівської міської ради залишити без
задоволення, а постанову Галицького
районного суду м. Львова від 14
листопада 2013року у справі № 461/8578/13а без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20-ти днів з дати складення в
повному обсязі.

Головуючий
Кузьмич С. М.

Судді
Гулид Р. М.

Улицький В. З.

Повний текст ухвали складено 31 жовтня
2014 року