Справа № К/9991/61430/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/61430/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Стахановського міського відділу
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Луганській області в
особі Служби громадянства, імміграції
та реєстрації фізичних осіб про
визнання дій протиправними та
стягнення матеріальної і моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 21 червня 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31 серпня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У травні 2011 року ОСОБА_4 звернулася
з позовом до Стахановського міського
відділу Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Луганській
області в особі Служби громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
(далі СГІРФО), у якому просила визнати
дії протиправними та стягнути 1932,03 грн.
матеріальної і 5000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначала, що внаслідок
порушення службовими особами СГІРФО
правил оформлення неналежним чином
реєстраційних відомостей у
національному паспорті громадянки
України, вона під час здійснення
туристичної подорожі була позбавлена
можливості вільно перетнути кордон, що
призвело до понесення зайвих витрат та
спричинило моральні страждання.

Посилаючись на вимоги
Конституції України, Положення про
паспорт громадянина України для
виїзду за кордон, затвердженого
Постановою Верховної Ради України від
26.06.1992 № 2503-XII, Наказу Міністерства
внутрішніх справ України від 15 червня
2006 року № 600 «Про затвердження Порядку
оформлення і видачі паспорта
громадянина України» (далі - Порядок),
Інструкції щодо правил та порядку
оформлення і видачі паспорта
громадянина України, затвердженої
Наказом Міністерства внутрішніх справ
України № 316 від 17.08.1994 року, позивач
просила про задоволення позову.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 21 червня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31 серпня 2011
року позовні вимоги задоволено
частково, визнано дії відповідача
протиправними та стягнуто на користь
позивача 274,09 грн. матеріальної шкоди. В
решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить їхні
рішення скасувати та задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі. Крім
того, у касаційній скарзі позивач
просить збільшити позовні вимоги у
частині відшкодування матеріальної
шкоди та стягнути з відповідача 2693,48
грн.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про залишення
касаційної скарги без задоволення з
таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанції у межах
касаційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суди попередніх інстанцій правильно
виходили з підтвердження належними і
допустимими доказами факту
спричинення неправомірними діями
службових осіб СГІРФО матеріальної
шкоди в розмірі 274,09 грн.

Також суди правильно визнали, що в
решті вимог, щодо стягнення
матеріальної і моральної шкоди позов є
безпідставним, оскільки відсутній
причинний зв'язок між понесеними
позивачем незапланованими витратами
на забезпечення реалізації подорожі та
діями відповідача.

Поняття моральної шкоди у
адміністративному судочинстві не
розкривається.

Це поняття розкривається у частині 2
статті 23 Цивільного кодексу України.

Згідно з вимогами частини 1 статті
1167 Цивільного кодексу України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

До випадків, які містяться у частині 2
статті 1167 Цивільного кодексу України,
наведені позивачем у позові обставини
не відносяться.

Згідно з роз'ясненнями постанови
Пленумом Верховного Суду України від 32
березня 1995 року №4 (із змінами і
доповненнями від 25 травня 2001 року № 5)
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд у таких спорах
повинен з'ясувати чим підтверджується
факт заподіяння позивачеві моральних
чи фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору. При цьому суд має
виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Таким чином, обов'язок доказування
спричиненої моральної шкоди, її
розміру та інших обставин,
покладається на особу що позивається
із таким позовом.

За змістом частини 1 статті 70 і 71
Кодексу адміністративного судочинства
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Проте, як вбачається з судових рішень і
підтверджується матеріалами справи,
позивач не надала судам переконливих
доказів завдання їй моральної шкоди з
боку відповідача, а тому у цій частині
підстав для задоволення позову не було.

Так само як не було підстав для
задоволення решти позовних вимог щодо
матеріальної шкоди, оскільки така
вимога могла б виникнути у позивача у
разі не здійснення подорожі і
понесення збитків, пов'язаних з цим. В
той же час, пропри протиправні дії
відповідача, позивач здійснила
подорож, кордон перетнула, а тому її
витрати і обраний спосіб реалізації
подорожі, не можуть бути предметом
позову, оскільки відсутні ознаки спору
між сторонами у даній справі.

Крім цього, колегія суддів звертає
увагу на те, що збільшення позовних
вимог ОСОБА_4 на стадії касаційного
розгляду справи, суперечить вимогам
частини 1 статті 51 та частини 3 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, за змістом яких таке право у
позивача існує до закінчення судового
розгляду. При цьому суд касаційної
інстанції не може розглядати позовні
вимоги осіб, які беруть участь у справі,
що не були заявлені у суді першої
інстанції.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку щодо
часткового задоволення позову, їхні
рішення відповідають дійсним
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують, а тому підстав
для скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Луганського
окружного адміністративного суду від 21
червня 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 31 серпня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало