Справа № 752/20319/13-а
Суддя: Антонова Н. В.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/752/51/14
І м е н е м У к р а ї н и
25.09.2014 року Голосіївський районний суд
Головуючого судді Антонової Н.В., при
секретарі Ляліній А.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві з власної ініціативи питання про
винесення додаткового рішення у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва,
управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Управління по
нарахуванню та виплаті Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню виплат про
визнання протиправними дій та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
17.09.2014 року Голосіївським районним
судом м. Києва була винесена постанова
у цивільній справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва,
управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Управління по
нарахуванню та виплаті Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню виплат про
визнання протиправними дій та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії, якою позов задоволено
Водночас, під час судового розгляду не
було вирішено питання щодо однієї з
позовних вимог, а саме з приводу
зобов'язання Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації здійснити
позивачеві перерахунок одноразової
щорічної компенсації за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю, в розмірі 45
мінімальних заробітних плат. Вказане є
підставою для вирішення питання щодо
винесення додаткового судового
рішення в порядку ст. 168 КПК України.

В судовому засіданні позивач надав
суду заяву, відповідно до якої
зазначив, що вважає, що судом при
вирішенні спору не було розглянуто три
позовні вимоги, зокрема:

- щодо зобов'язання Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації здійснити
позивачеві перерахунок одноразової
щорічної компенсації за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю, в розмірі 45
мінімальних заробітних плат;

- щодо зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва
здійснити перерахунок та виплату
ОСОБА_1, соціальної допомоги як особі,
що має статус дитини війни, у розмірі 30%
від мінімальної пенсії за віком за
період з 2006 року по січень 2014 року;

- щодо визначення кількості критеріїв
«мінімальна пенсія за віком», згідно
заробітку в зоні відчуження в 1986 році,
передбачених ч.2 ст. 54 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та згідно
поданих позивачем документів.

Оскільки, згідно положень ч.1 ст. 168 КПК
України, додаткове рішення виноситься
також за заявою особи, яка брала участь
у справі, суд вважає за можливе
розглядати вимоги, які зазначені саме в
заяві ОСОБА_1.

Заявлені вимоги позивач підтримав та
просив задовольнити, зазначив, що має
закріплену в законодавстві право на
отримання виплат саме у казаному
розмірі, водночас, органами державної
влади його права було порушено.

Відповідач, Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації, свого
представника в судове засідання не
направив, в поданих раніше
запереченнях проти задоволення вимоги
щодо перерахунку одноразової щорічної
компенсації за шкоду, заподіяну життю
та здоров'ю, в розмірі 45 мінімальних
заробітних плат заперечував, вказував,
що така виплата вже була здійснена
позивачеві в розмірі 284,40 грн.,
визначеному постановою КМУ №863 від
26.07.1996 року.

Відповідач, Управління Пенсійного
фонду України в Голосіївському районі
м. Києва, свого представника в судове
засідання не направив, в поданих раніше
запереченнях проти задоволення вимоги
щодо здійснення перерахунку та виплати
соціальної допомоги як особі, що має
статус дитини війни, у розмірі 30% від
мінімальної пенсії за віком за період
з 2006 року по січень 2014 року заперечував.
Вказав, що вказана допомога
виплачувалася позивачеві в визначених
законодавством розмірах, зокрема,
посилалися на положення постанови КМУ
№ 530 від 28.05.2008 року.

Інші сторони в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
повідомлялися належним чином.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи, приходить
до наступних висновків.

З уточненої позовної заяви вбачається,
позивачем були заявлені вимоги щодо
зобов'язання Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації здійснити
позивачеві перерахунок одноразової
щорічної компенсації за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю, в розмірі 45
мінімальних заробітних плат.

Відповідно до змісту постанови від
17.09.2014 року, суд вказане питання не
вирішив, що є підставою для винесення
додаткового рішення.

Як встановлено під час судового
розгляду, Рішенням медико-соціальної
експертної комісії від 15.06.2000 року,
позивачу ОСОБА_1 встановлено 2 групу
інвалідності, яка стала наслідком
впливу аварії на Чорнобильській АЕС.

Частиною 1 статті 46 Конституції України
встановлено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до абзаців 3, 4 частини 1 та
частини 2 статті 48 Закону №
796-XII одноразова компенсація учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, виплачується в таких
розмірах: інвалідам II групи - 45
мінімальних заробітних плат, інвалідам
III групи - 30 мінімальних заробітних
плат. У разі встановлення інвалідності
вищої групи інвалідам виплачується
різниця у компенсаціях.

Частиною 7 статті 48 цього Закону
передбачено, що розмір мінімальної
заробітної плати визначається на
момент виплати.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836
було установлено учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, розміри
одноразової компенсації, зокрема,
інвалідам II групи - 284,40 гривень та
інвалідам ІІІ групи - 189,60 гривень, які
не відповідали розмірам, встановленим
Законом № 796-XII.

Підпунктом 11 пункту 28 розділу II Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI текст статті 48
Закону № 796-ХІІ викладено в такій
редакції: «Одноразова компенсація
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України».

Однак зміни, внесені підпунктом 11
пункту 28 розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними), згідно з
Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.

У відповідності до частини 2 статті 152
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, з 22 травня 2008 року та на дату
звернення за отриманням виплати у 2011
році компенсації позивачеві, її розмір
повинен розраховуватися відповідно до
статті 48 Закону № 796-ХІІ в попередній
редакції.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з положеннями частини 4 статті 9
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, при визначенні
розміру одноразової компенсації
позивачеві, застосуванню підлягають
положення саме статті 48 Закону «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та розмір
мінімальної заробітної плати,
встановлений Законом України про
Державний бюджет України на
відповідний рік, а не положення
постанови Кабінету Міністрів України,
якими керувався відповідач, оскільки
такі істотно звужують обсяг
встановлених законом прав.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про наявність підстав для
визнання дій Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації щодо відмови у
проведенні перерахунку ОСОБА_1 розміру
одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю, у
відповідності до положень ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в розмірі 45 мінімальних заробітних
плат та зобов'язання здійснити такі
дії.

Одночасно, оскільки Положенням про
управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 16.12.2010 року
визначено, що Управління приймає заяви
та інші дані одержувачів виплат, а
функції по здійсненню виплат покладено
на Київській міський центр по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат, суд вважає за потрібне
зобов'язати відповідача Київський
міський центр по нарахуванню та
здійсненню виплат здійснити
нарахування та виплату ОСОБА_1, як
особі, яка стала інвалідом другої групи
внаслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, одноразової
компенсації за шкоду, заподіяну життю
та здоров'ю, у відповідності до
положень ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45
мінімальних заробітних плат, з
урахуванням проведених виплат.

Також, позивачем були заявлені вимоги
щодо зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва
здійснити перерахунок та виплату
ОСОБА_1, соціальної допомоги як особі,
що має статус дитини війни, у розмірі 30%
від мінімальної пенсії за віком за
період з 2006 року по січень 2014 року.

Відповідно до змісту постанови від
17.09.2014 року, суд вказане питання не
вирішив, що є підставою для винесення
додаткового рішення.

Оскільки позовні вимоги залишено без
розгляду за період з 15.06.2000 року по
28.09.2010 року, суд розглядає позовні
вимоги за період з 28.09.2010 року по
теперішній час та зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни"
"дитиною війни" є особа, яка є
громадянином України та якій на час
закінчення (2 вересня 1945 року) Другої
світової війни було менше 18 років.

Законом України "Про соціальний захист
дітей війни" № 2195-ІV від 18.11.2004, який
набрав чинності з 01.01.2006 р., встановлено
правовий статус "дітей війни" і
визначено основи їх соціального
захисту та гарантовано їх соціальну
захищеність шляхом надання пільг і
державної соціальної підтримки.

Позивач є "дитиною війни" в розумінні
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", що не заперечується
відповідачем, а відтак, на нього
повністю розповсюджуються всі пільги
та соціальні гарантії, передбачені
Законом України "Про соціальний захист
дітей війни", в тому числі й право на
підвищення пенсії на 30% мінімальної
пенсії за віком.

Судом встановлено, що позивачу вказане
підвищення з дня призначення пенсії
виплачувалося не в повному обсязі,
тобто в розмірі, що передбачений
Законом України "Про державний бюджет
України на 2011 рік" та відповідного
нормативного акту Кабінету Міністрів
України, яким встановлено розмір даної
надбавки.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 6 Закону України від 18.11.2004 №
2195-ІV "Про соціальний захист дітей
війни", що набрав чинності 01.01.2006, "дітям
війни" пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії" основні
державні соціальні гарантії
встановлюються законами з метою
забезпечення конституційного права
громадян на достатній життєвий рівень.
До числа основних державних соціальних
гарантій включається мінімальний
розмір пенсії за віком.

При цьому, статтею 19 вказаного закону
передбачено, що виключно законами
України визначається мінімальний
розмір пенсії за віком.

Оскільки, будь-яким іншим Законом, крім
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", мінімальний розмір
пенсії не встановлений, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для застосування будь-якої
іншої величини, ніж встановлена
названим законом, для розрахунку
підвищення пенсії позивача як дитині
війни.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", мінімальний
розмір пенсії за віком за наявності у
чоловіків 25, а у жінок - 20 років
страхового стажу встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

При цьому, частина 3 ст. 28 цього Закону
передбачено, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений частиною
першою цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом.

Однак, враховуючи той факт, що Закон
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" є
єдиним законодавчим актом, який
визначає розмір мінімальної пенсії за
віком та, зважаючи на позицію
Європейського Суду з прав людини,
відповідно до якої держава не може
посилатися на відсутність певного
нормативного акту, який визначає
механізм реалізації прав та свобод
громадян, закріплених у конституційних
та інших актах, а громадяни повинні
мати змогу покладатися на зобов'язання
взяті державою, навіть якщо такі
зобов'язання містяться у законодавчому
акті, який загалом не має автоматичної
прямої дії, суд вважає за можливе
застосувати саме частину 1 ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" для
розрахунку зазначеного підвищення
дітям війни. Крім того, в даному випадку
мінімальний розмір пенсії за віком
використовується не для визначення
розміру будь-якої пенсії, а лише як
розрахункова величина для визначення
розміру щомісячної доплати до пенсії,
передбаченої Законом України "Про
соціальний захист дітей війни",
оскільки цей закон передбачає в якості
критерію визначення розміру
щомісячної доплати до пенсії саме із
розрахунку мінімальної пенсії за
віком, що на думку суду не суперечить
вимогам ч. З ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2011 рік" до внесення в нього
змін не передбачено будь-яких обмежень
щодо виплати надбавки, передбаченої
Законом України "Про соціальний захист
дітей війни".

Разом з тим, відповідно до Закону
України "Про внесення змін до Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2011 рік", який набрав чинності 19.06.2011
р., встановлено, що у 2011 році норми і
положення статті 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни"
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік".

За наявності нормативно-правових
актів, які мають однакову юридичну
силу, але по різному регулюють спірні
правовідносини - визначають розмір
щомісячного підвищення до пенсії як
дитині війни, а саме Закон України "Про
соціальний захист дітей війни" та Закон
України "Про внесення змін до Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2011 рік" підлягає застосуванню закон
за принципом пріоритету норми, яка
прийнята пізніше, тобто Закон України
"Про внесення змін до Закону України
"Про Державний бюджет України на 2011
рік".

Відповідно до п.7 Прикінцеві положення
ЗУ "Про внесення змін до ЗУ "Про
державний бюджет України на 2011рік",
який набрав чинності 19.06.2011року,
установлено, що у 2011 році норми і
положення статті 6 ЗУ "Про соціальний
захист дітей війни" застосовуються у
порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України виходячи з
наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011рік".

Відповідно до ст.6 Постанови КМУ від
06.06.2011року №745 "Про встановлення деяких
розмірів виплат, що фінансуються за
рахунок коштів державного бюджету", яка
набрала чинності з 23.07.2011 року,
установлено, що дітям війни до пенсії
або щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, підвищення проводиться у
розмірі 49,8гривні.

Таким чином, позивач має право та
законні підстави для отримання
підвищення до пенсії в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком з
урахуванням строків позовної давності
за період з 29.09.2010 року по 22.07.2011 року
включно.

На підставі вищевикладеного, надходжу
до висновку про протиправність дій
відповідача, зокрема щодо виплати
позивачу надбавки до пенсії як дитині
війни у розмірі меншому, ніж це
встановлено законом та відмови у
нарахуванні та виплаті, позивачу
щомісячної державної соціальної 30%
надбавки до пенсії як дитині війни у
відповідності до ст.6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" у
період з період з 29.09.2010 року по 22.07.2011
року включно, виходячи з встановлених
обставин справи, а тому вважаю наявними
законні підстави для часткового
задоволення вимог, а саме щодо
зобов'язання відповідача здійснити
перерахунок та виплату позивачу
щомісячної державної соціальної 30%
надбавки до пенсії як дитині війни у
відповідності до ст.6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" з
урахуванням проведених виплат за
вищевказаний період.

Також, , позивачем були заявлені вимоги
щодо визначення кількості критеріїв
«мінімальна пенсія за віком», згідно
заробітку в зоні відчуження в 1986 році,
передбачених ч.2 ст. 54 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та згідно
поданих позивачем документів.

Відповідно до змісту постанови від
17.09.2014 року, суд вказане питання не
вирішив, що є підставою для винесення
додаткового рішення.

Відповідно до ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в
порядку адміністративного судочинства
з вимогою визначити критерії
«мінімальної пенсії за віком», згідно
заробітку в зоні відчуження в 1986 році,
передбачених ч.2 ст. 54 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та згідно
поданих позивачем документів.

Водночас, сформульовані позивачем
вимоги не містять посилання на те, що
суб'єктом владних повноважень було
порушено цього прав в даному випадку та
він оскаржує неправомірні дії чи
бездіяльність, як про те вказано в ст. 2
КАС України.

Крім того, встановлення фактів, що
мають юридичне значення, здійснюється
в порядку цивільного судочинства,
згідно положень Глави 6 Розділу 4 ЦПК
України.

За таких обставин, суд не вважає за
можливе розглядати вказану вимогу в
редакції, яка зазначена ОСОБА_1 в
уточненій позовній заяві.

Керуючись ст.ст. 46, 56, 116, 117, 152
Конституції України, ст.28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", ст.ст.48,
50, 54, 62, 67 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", Закону України "Про
Державний Бюджет України на 2011 рік",
Закону України "Про внесення змін до
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2011 рік" , та керуючись, ст.ст.
2, 17, 69, 71, 99, 158, 159-163, 167, 183-2, 256 КАС України,
суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Доповнити постанову Голосіївського
районного суду м. Києва від 17.09.2014 року
у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Голосіївському районі м.
Києва, управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Управління по
нарахуванню та виплаті Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню виплат про
визнання протиправними дій та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії.

Визнати дії Управління Пенсійного
фонду України у Голосіївському районі
м. Києва по відмові в проведенні
перерахунку ОСОБА_1 соціальної
допомоги як особі, що має статус дитини
війни, у розмірі 30% від мінімальної
пенсії за віком, починаючи з 29.09.2010 року
по 22.07.2011 року включно - протиправними.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у Голосіївському районі
м. Києва здійснити перерахунок та
виплату ОСОБА_1, соціальної допомоги як
особі, що має статус дитини війни, у
розмірі 30% від мінімальної пенсії за
віком, за період, починаючи з 29.09.2010 року
по 22.07.2011 року включно, з урахуванням
проведених виплат.

Визнати дії Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації щодо відмови у
проведенні перерахунку ОСОБА_1, як
особі, яка стала інвалідом другої групи
внаслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, розміру
одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю, у
відповідності до положень ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в розмірі 45 мінімальних заробітних
плат - неправомірними.

Зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації здійснити
перерахунок ОСОБА_1, як особі, яка стала
інвалідом другої групи внаслідок
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, одноразової
компенсації за шкоду, заподіяну життю
та здоров'ю, у відповідності до
положень ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 45
мінімальних заробітних плат, з
урахуванням проведених виплат.

Зобов'язати Київський міський центр по
нарахуванню та здійсненню виплат
здійснити нарахування та виплату
ОСОБА_1, як особі, яка стала інвалідом
другої групи внаслідок ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю, у
відповідності до положень ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в розмірі 45 мінімальних заробітних
плат, з урахуванням проведених виплат.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
адміністративного апеляційного суду,
через суд першої інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Суддя