Справа № 05/78-2а
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 р.
Справа № 47042/12/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання:
Керод Х.І.

з участю представника позивача:
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції на постанову
Господарського суду Волинської
області від 01 лютого 2012 року у справі за
позовом Підприємця ОСОБА_2 до Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської, третя особа
Головне управління Державної
казначейської служби України у
Волинській області про визнання
нечинними податкових
повідомлень-рішень від 06.11.2007 року,
№/0, №/0,-

В С Т А Н О
В И Л А:

07.10.2008 року позивач звернувся до
Господарського суду Волинської
області з позовом до відповідача про
визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень від 06.11.2007 року,
№/0, №/0.

В подальшому позивач уточив (зменшив)
позовні вимоги, якими просить визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення - рішення Луцької ОДПІ від
06.11.2007 року форми В1 №/0 та форми
«Р» №/0.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
оскаржувані рішення є незаконними,
оскільки прийняті у зв'язку з
неправильним застосуванням норм
законодавства про податко на додану
вартість.

Постановою Господарського суду
Волинської області від 01 лютого 2012 року
замінено Управління Державного
казначейства по Волинській області на
правонаступника - Головне управління
Державної казначейської служби
України у Волинській області.
Скасовано податкові повідомлення -
рішення Луцької ОДПІ від 06.11.2007 року
№/1, яким підприємцю ОСОБА_2
зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ у розмірі 35991,00 грн.
та №/0, яким підприємцю ОСОБА_2
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем «Податок на
додану вартість» в розмірі 35584,40 грн., в
тому числі 27218,00 грн. - основний платіж,
8165,40 грн. - штрафні санкції.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що в порушення п.4.1 ст.4, п.п.7.7.1 п.п.7.7.2,
п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість», п.5.9 ст.5 Наказу ДПА
України «Про затвердження форми
податкової декларації та порядку її
заповнення і подання» підприємцем
завищено заявлену суму бюджетного
відшкодування на рахунок платника у
банку за липень 2007 року на 35991,00 грн. та
занижено податкове зобов'язання з ПДВ
на 130654,15 грн., в результаті чого
підлягає донарахуванню ПДВ в сумі 27218,00
грн.

У ході апеляційного розгляду
представник позивача ОСОБА_1 надав
пояснення та просить відхилити
апеляційну скаргу.

Інші особи які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, що не перешкоджає розгляду
справи в їх відсутності згідно з ч.4 ст.
196 КАС України.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни покладається на податковий орган,
при цьому чинне законодавство не
містить приписів про те, що митна
вартість товару є його звичайною ціною
при його реалізації на внутрішньому
ринку України.

Звичайною є договірна ціна, однак якщо
договірна ціна не відповідає звичайній
ціні (справедливій ринковій ціні), то
податковий орган (відповідач)
зобов'язаний довести це з врахуванням
вимог п.1.20 ст.1 Закону України «про
оподаткування прибутку підприємств»
(далі-Закон №334/94).

Відповідно до пп. 1.20.10 ст.1 Закону №334/94
донарахування податкових зобов'язань
платника податку податковим органом
здійснюється за процедурою,
встановленою законом для нарахування
податкових зобов'язань за непрямими
методами.

Податковий орган повинен був
керуватись п.4.3 ст.4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язання
платників податків перед державними
цільовими фондами» (далі-Закон №2181).
Ключовими моментами при цьому є:
розрахунок суми податкових зобов'язань
та подальше прийняття рішення про їх
сплату. До них Закон №2181 висуває
спеціальні вимоги:

по-перше, методика визначення суми
податкових зобов'язань за непрямими
методами затверджується законом і є
загальною для всіх платників податків
(п.4.3.3 Закону №2181). При цьому
нараховувати податкові зобов'язання,
застосовуючи непрямий метод, -
прерогатива суто податкових органів
(пп..4.3.3 ст.4 Закону №2181);

по-друге, рішення про сплату таких
податкових зобов'язань „...приймаються
в судовому порядку за поданням
керівника (його заступника) відповідно
податкового органу" (пп..4.3.5 ст.4 Закону
№2181).

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо
оскарження рішень суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення,
добросовісно.

Частиною 1 ст. 195 КАС України
встановлено, що суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи
відповідно до вимог ст.13 КАС України
забезпечується системою: апеляційною
та касаційною. Можливість апеляційного
та касаційного оскарження судових
рішень є принципом адміністративного
судочинства, що спрямований на
забезпечення прав осудності
(законності та обґрунтованості)
судових рішень.

Правовідносини з приводу предмету
адміністративного позову між
позивачем та відповідачам були
врегульовані положеннями Закону
України «Про систему оподаткування»,
Закону України «Про податок на додану
вартість» та Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» в
редакції чинній на час їх дії.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що з 16.10.2007р. по
19.10.2007р. працівниками Луцької ОДПІ
проведено виїзну позапланову
перевірку Підприємця ОСОБА_2 з питань
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на рахунок платника в
банку за липень 2007 року, за
результатами якої складено акт №
259/17-235/НОМЕР_1 від 19.10.2007р.

В Акті перевірки було встановлено
порушення позивачем вимог пункту 4.1
статті 4, підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», яке полягало у
завищенні суб'єктом підприємницької
діяльності-фізичною особою ОСОБА_2 суми
бюджетного відшкодування за липень 2007
року на 35 991,00 та занижено податкове
зобов'язання з ПДВ на 130 654,15 грн., в
результаті чого підлягає
донарахуванню ПДВ в сумі 27 218 грн.

06.11.2007 року Луцька ОДПІ на підставі Акту
перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення №/1, яким
Підприємцю ОСОБА_2 зменшено суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість в розмірі 35991.00 грн. та
№/0, яким підприємцю ОСОБА_2
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем «Податок на
додану вартість» в розмірі 35384.40 грн., в
тому числі 27218 грн.-основний платіж, 8165.40
грн.-штрафні санкції.

Протягом червня 2007р. позивачем було
імпортовано на митну територію України
товари з метою їх подальшої реалізації
на митній території України . При
розмитнені товарів Підприємець ОСОБА_2
сплачував митним органам податок на
додачу вартість виходячи з митної
вартості з врахуванням акцизного
збору, мита та митних зборів. Митна
вартість перевищувала фактурну
(договірну) на суми митних платежів,
митного збору, а також накладних
витрат, що їх включають до митної
вартості товарів та визначається
митними органами відповідно до
затверджених методик розрахунку
митної вартості.

Викладені обставини слугували
підставою для висновку податкового
органу про завищення платником
заявленої суми бюджетного
відшкодування на рахунок платника у
банку за липень місяць 2007 року на 35991.00
грн. та заниження податкового
зобов'язання з ПДВ в сумі 27218.00 грн.

Відповідно до пп.3.1.2 п.3.1 ст.3 Закону
України «Про податок на додану
вартість» об'єктом оподаткування є
операції платників податку з ввезення
товарів (супутніх послуг) у митному
режимі імпорту або реімпорту (далі -
імпорту).

Відповідно до пп.7.2.7 п.7.2 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» у разі імпорту товарів на
митну територію України документом, що
посвідчує право на отримання
податкового кредиту, вважається
вантажна митна декларація, оформлена
відповідно до вимог законодавства, яка
підтверджує сплату податку на додану
вартість, або погашений податковий
вексель.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях в межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп.7.5.2 п.7.5 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається для операцій із імпорту
товарів (супутніх послуг) та по
поставці послуг нерезидентом на митній
території України - дата сплати податку
по податкових зобов'язаннях згідно з
підпунктом 7.3.6 цієї статті.

Відповідно до пп.7.3.6 п.7.3 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» датою виникнення податкових
зобов'язань при імпорті є дата подання
митної декларації із зазначенням у ній
суми податку, що підлягає сплаті.

Пунктом 1.18 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість»(в редакції
на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що
звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Згідно з абзацом 1 підпункту 1.20.1 пункту
1.20 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

У відповідності до абзацу 1 підпункту
1.20.2 пункту 1.20 статті 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин) для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Колегія суддів погоджується з думкою
суду першої інстанції, що податковим
органом при проведенні перевірки не
здійснено визначення звичайної ціни
реалізованих позивачем на
внутрішньому ринку України товарів
згідно вимог пункту 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», натомість податковий
орган з посиланням на пункт 4.1 статті 4
Закону України «Про податок на додану
вартість» дійшов висновку про те, що
митна вартість товару є його звичайною
ціною.

Заперечення відповідача
спростовуються матеріалами справи,
оскільки пункт 4.1 статті 4 Закону
України «Про податок на додану
вартість» визначає базу оподаткування
операцій з поставки товарів (послуг) та
стосується оподаткування податком на
додану вартість при розмитненні
імпортованих товарів і не стосується
правил оподаткування інших
господарських операцій.

Порядок визначення суми податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
відшкодуванню з Державного бюджету
України (бюджетному відшкодуванню), та
строки проведення розрахунків
визначені пунктом 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість». Саме нормами зазначеного
пункту Закону регулюються всі питання,
пов'язані із порядком визначення суми
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або відшкодуванню з Державного
бюджету України (бюджетному
відшкодуванню), та строки проведення
розрахунків.

Відповідно до частини 1 підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»(в редакції,
яка діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду (частина 3
підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7
вищезазначеного Закону).

Згідно підпункту «а» підпункту 7.7.2
пункту 7.7 статті 7 цього ж Закону (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин),
якщо у наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з підпунктом
7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення,
то бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг).

За приписами підпункту 7.7.4 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість»(в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин) платник податку, який
має право на одержання бюджетного
відшкодування та прийняв рішення про
повернення повної суми бюджетного
відшкодування, подає відповідному
податковому органу податкову
декларацію та заяву про повернення
такої повної суми бюджетного
відшкодування, яка відображається у
податковій декларації. При цьому
платник податку в п'ятиденний термін
після подання декларації податковому
органу подає органу Державного
казначейства України копію декларації,
з відміткою податкового органу про її
прийняття, для ведення реєстру
податкових декларацій у розрізі
платників. До декларації додаються
розрахунок суми бюджетного
відшкодування, копії погашених
податкових векселів (податкових
розписок), у разі їх наявності, та
оригіналів п'ятих основних аркушів
(примірників декларанта) вантажних
митних декларацій, у разі наявності
експортних операцій. Форма заяви про
відшкодування та форма розрахунку суми
бюджетного відшкодування визначаються
за процедурою, встановленою
центральним податковим органом.

Дана правова позиція підтверджується і
Постановою Верховного суду України від
29.10.2010р. у справі №21-9а10.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно з
статтею 86 КАС України оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у
апеляційній скарзі, не дають
адміністративному суду апеляційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, оскільки
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив фактичні
обставини справи та надав їм у
оскаржуваному судовому рішенні
належну правову оцінку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200,
205, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
залишити без задоволення, а постанову
Господарського суду Волинської
області від 01 лютого 2012 року у справі
№05/78-2А - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І.Довга

І.І.Запотічний