Справа № 2а-6819/11/1407
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/16572/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Вознесенського міськрайонного суду
Миколаївської області від 04 серпня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2012
року у справі №2а-6819/11/1407 за позовом
ОСОБА_4 до Олександрівської селищної
ради Вознесенського району
Миколаївської області про визнання
частково нечинним рішення органу
місцевого самоврядування, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2011 року ОСОБА_4 звернулась з
позовом до Олександрівської селищної
ради Вознесенського району
Миколаївської області про визнання
частково нечинним рішення 5 сесії 6
скликання Олександрівської селищної
ради Вознесенського району
Миколаївської області від 10 січня 2011
року №5 «Про відмову у виділенні
земельної ділянки громадянам».

Постановою Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 04 серпня 2011 року, залишеною
без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 14 лютого 2012 року, в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями ОСОБА_4 звернулась з
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати судові рішення першої та
апеляційної інстанції, та ухвалити
нове про задоволення позову,
посилаючись на те, що при прийнятті
зазначених судових рішень було
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 є власником
нерухомого майна розташованого по
АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею
0,1198 га, призначеної для обслуговування
вказаного житлового будинку.

При виготовленні технічної
документації для отримання Державного
акту на право приватної власності на
землю, землевпорядною організацією ПП
«Земля» було встановлено, що фактично в
користуванні позивачки є земельна
ділянка площею 0,1345 га (розбіжність
складає 0,0147 га).

15.12.2010 року ОСОБА_4 звернулась до
відповідача із заявою про надання
дозволу на приватизацію земельної
ділянки розміром 0,0147 га, яка
знаходиться у її користуванні, для
ведення особистого селянського
господарства.

10.01.2011 р. рішенням 5 сесії 6 скликання
Олександрівської селищної ради
Вознесенського району Миколаївської
області №5 ОСОБА_4 відмовлено у наданні
дозволу на виготовлення технічної
документації для отримання Державного
акту про право власності на спірну
земельну ділянку у зв'язку з тим, що
дана земель на ділянка є комунальною
власністю територіальної громади
Олександрівської селищної ради та
необхідна для загального користування
громадянам (прохід до природного
джерела води).

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з невідповідності місця
розташування об'єкта - земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства - вимогам
закону.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками суддів та
вважає їх обґрунтованими, враховуючи
наступне.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п. «а», «б» ст.12
Земельного кодексу України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить розпорядження
землями територіальних громад;
передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання регулювання
земельних відносин.

В силу ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна
передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться у разі: а)
приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян; б)
одержання земельних ділянок внаслідок
приватизації державних і комунальних
сільськогосподарських підприємств,
установ та організацій; в) одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.118 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

Відповідно до ч.1-3 ст.83 ЗК України землі,
які належать на праві власності
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають
усі землі в межах населених пунктів,
крім земель приватної та державної
власності, а також земельні ділянки за
їх межами, на яких розташовані об'єкти
комунальної власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать: а) землі
загального користування населених
пунктів (майдани, вулиці, проїзди,
шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери,
бульвари, кладовища, місця
знешкодження та утилізації відходів
тощо); б) землі під залізницями,
автомобільними дорогами, об'єктами
повітряного і трубопровідного
транспорту; в) землі під об'єктами
природно-заповідного фонду,
історико-культурного та оздоровчого
призначення, що мають особливу
екологічну, оздоровчу, наукову,
естетичну та історико-культурну
цінність, якщо інше не передбачено
законом; г) землі лісогосподарського
призначення, крім випадків, визначених
цим Кодексом; ґ) землі водного фонду,
крім випадків, визначених цим Кодексом;
д) земельні ділянки, які
використовуються для забезпечення
діяльності органів місцевого
самоврядування; е) земельні ділянки,
штучно створені в межах прибережної
захисної смуги чи смуги відведення, на
землях лісогосподарського призначення
та природно-заповідного фонду, що
перебувають у прибережній захисній
смузі водних об'єктів, або на земельних
ділянках дна водних об'єктів.

Так, судами встановлено, між земельними
ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 існує
природне джерело води. Земельна
ділянка площею 0,0147 га, на яку претендує
позивач, знаходиться у комунальній
власності територіальної громади
Олександрівської селищної ради та
необхідна для загального користування
громадянам (землі загального
користування населеного пункту -
прохід до природного джерела води).
Крім того, вказана земельна ділянка
використовується позивачем без
правовстановлюючих документів.

Згідно технічної документації із
землеустрою щодо інвентаризації
земель селища міського типу
Олександрівка, в межах території
Олександрівської селищної ради
Вознесенського району Миколаївської
області є вільні земельні ділянки
державної (комунальної) власності
призначених для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка). Землі
сільськогосподарського призначення,
до яких також належать землі для
ведення особистого селянського
господарства відсутні.

З урахуванням вказаних обставин, суди
дійшли до обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову з тих
підстав, що спірна земельна ділянка
знаходиться у загальному користуванні
територіальної громади, а відтак в силу
ст.83 ЗК України не може бути передана у
приватну власність позивача.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що судом першої та апеляційної
інстанцій повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовані до них норми матеріального
права. Доводи касаційної скарги
висновків суду не спростовують.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 04 серпня 2011 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2012
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: