Справа № 2а-0770/2397/11
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 р.
Справа №
132488/11/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання:
Керод Х.І.

з участю представника позивача:
Ігнатенка С.С.

та представника відповідача:
Ліуша Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Ужгороді Закарпатської області на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 05 жовтня 2011
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Мастерпласт Україна» до Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді
Закарпатської області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В
И Л А:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення № від 14
липня 2011 року, яким збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
прибуток підприємств на суму 275398 грн.,
в тому числі 228329 грн. за основним
платежем та 47068,75 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
відповідачем протиправно було
донараховано податкове зобов'язання по
податку на прибуток підприємств на
спірну суму податку, шляхом виключення
зі складу витрат позивача витрат на
транспортно-експедиційні послуги, які
не підтверджені у встановленому
законом порядку. Вказує на те, що є факт
понесення ним спірних сум витрат та
фактичне здійснення відповідних
господарських операцій, що
документально підтверджується.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 05 жовтня 2011
року адміністративний позов
задоволено. Податкове
повідомлення-рішення № від 14
липня 2011 року, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на суму 275398 грн., в
тому числі 228329,25 грн. за основним
платежем та 47068,75 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями визнано
протиправним та скасовано.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволені позову.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що за результатами проведеної
перевірки складено акт №1573/23-1/10/33438138
від 06 липня 2011 року, відповідно до
якого, перевіркою встановлено
порушення позивачем статті 1 пункту 1.32,
статті 3 пункту 3.1, статті 5 пункту 5.1,
пункту 5.2 підпункту 5.2.1. та пункту 5.3
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» № 334/94-ВР із
змінами та доповненнями (надалі Закон
України № 334/94-ВР), в редакції, яка діяла
у спірному періоді, в результаті чого
донараховано податок на прибуток у
розмірі 228329,25 грн.

У ході апеляційного розгляду
представник апелянта Ліуш Б.Б. надав
пояснення та просить задовольнити
апеляційну скаргу.

Представник позивача Гнатенко С.С. у
ході апеляційного розгляду надав
пояснення та просить відхилити
апеляційну скаргу.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
між позивачем та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 було
укладено договір доручення на
транспортно-експедиційне
обслуговування по перевезенню
вантажів автомобільним транспортом у
внутрішньому та міжнародному
сполученнях № 020409 від 01 квітня 2009 р. (Т. 1
а.с.а.с. 125, 126). Аналогічний договір також
було укладено між позивачем та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 за
№ 041010 від 04 жовтня 2010 р. (Т. 1 а.с.а.с. 127,
128).

Вказані договори носять реальний
характер, оскільки на виконання їх умов
має місце фактичне отримання
результату послуг
транспортно-експедиційного
обслуговування позивачем від фізичних
осіб-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо
оскарження рішень суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення,
добросовісно.

Частиною 1 ст. 195 КАС України
встановлено, що суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи
відповідно до вимог ст.13 КАС України
забезпечується системою: апеляційною
та касаційною. Можливість апеляційного
та касаційного оскарження судових
рішень є принципом адміністративного
судочинства, що спрямований на
забезпечення прав осудності
(законності та обґрунтованості)
судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що ДПІ у м. Ужгороді
Закарпатської області було проведено
виїзну планову перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Мастерпласт Україна» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 жовтня 2009 року по 31 березня
2011 року.

За результатами проведеної перевірки
складено Акт № 1573/23-1/10/33438138 від 06 липня
2011 року, відповідно до якого,
перевіркою встановлено порушення
позивачем статті 1 пункту 1.32, статті 3
пункту 3.1, статті 5 пункту 5.1, пункту 5.2
підпункту 5.2.1. та пункту 5.3 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» із змінами та
доповненнями (далі - Закон № 334/94-ВР), в
редакції, яка діяла у спірному періоді,
в результаті чого донараховано податок
на прибуток у розмірі 228329,25 грн. (Т. 1
а.с.а.с. 22-86).

На підставі Акту перевірки №
1573/23-1/10/33438138 від 06 липня 2011 року
Державною податковою інспекцією у м.
Ужгороді Закарпатської області було
прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 14
липня 2011 року, яким збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
прибуток підприємств на суму 275398 грн., в
тому числі 228329 грн. за основним
платежем та 47068,75 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (Т. 1 а.с. 110).

Як вбачається із змісту Акту перевірки
№ 1573/23-1/10/33438138 від 06 липня 2011 року
підставою для зменшення бюджетного
відшкодування слугувало те, що під час
проведення позапланових перевірок
контрагентів позивача за договорами
доручення на транспортно-експедиційне
обслуговування по перевезенню
вантажів автомобільним транспортом у
внутрішньому та міжнародному
сполученнях, фізичних осіб-підприємців
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, останні не надали
перевіряючим в ході проведення їх
перевірки всіх первинних документів,
які б підтверджували залучення до
виконання транспортних послуг інших
суб'єктів господарської діяльності та
оплату їх послуг, що свідчить про
недоведеність фактичного отримання
послуг позивачем.

Відповідно до статті 5 пункту 5.1 Закону
№ 334/94-ВР валові витрати виробництва та
обігу - сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формі, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Відповідно до пункту 5.2 підпункту 5.2.1
цього ж Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Статтею 5 пунктом 5.3 підпунктом 5.3.9
Закону № 334/94-ВР передбачено
неможливість віднесення до складу
валових витрат сум, які не підтверджені
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

За своїм змістом наведені норми Закону
України № 334/94-ВР передбачають як
підставу для не включення до валових
витрат лише випадок повної відсутності
будь-яких розрахункових, платіжних та
інших документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємства сум, непідтверджених
будь-якими документами взагалі.

З наведеної правової норми та із
системного аналізу Закону України №
334/94-ВР (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) в
цілому з'ясовується, що платник
податків має право на включення витрат
до валових у випадку їх підтвердження
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами, які
містять відомості про господарську
операцію, підтверджують її здійснення
та реальність понесених витрат. Закон
не містить конкретного переліку
підтвердних документів, які повинні
бути оформлені під час здійснення
господарської операції, однак
встановлює щодо таких документів
вимогу вони повинні засвідчити
фактичне отримання товару (робіт,
послуг).

Правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні визначені Законом
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» (далі
Закон №996-ХІV).

Відповідно до статті 1 Закону України №
996-ХІV господарська операція - дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства; первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення; фінансова
звітність - бухгалтерська звітність, що
містить інформацію про фінансове
становище, результати діяльності та
рух грошових коштів підприємства за
звітний період.

Згідно зі статтею 3 цього ж Закону метою
ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства. Частина 2 даної статті
передбачає, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 9 Закону № 996-ХІV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Отже правила податкового обліку не
встановлюють конкретного переліку
первинних документів, за допомогою
яких повинні бути оформлені
господарські операції, а також не
передбачають будь-яких спеціальних
вимог до форми або виду первинних
документів, до їх оформлення та
заповнення. До документів, які
засвідчують факт придбання товару,
робіт, послуг, діюче законодавством
висуває лише одну умову вони повинні
засвідчувати фактичне отримання
товару або результатів робіт, послуг.

Судом належними та допустимими
доказами достовірно встановлено, що
між позивачем та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 було
укладено договір доручення на
транспортно-експедиційне
обслуговування по перевезенню
вантажів автомобільним транспортом у
внутрішньому та міжнародному
сполученнях № 020409 від 01 квітня 2009 р. (Т. 1
а.с.а.с. 125, 126). Аналогічний договір також
було укладено між позивачем та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 за
№ 041010 від 04 жовтня 2010 р. (Т. 1 а.с.а.с. 127,
128).

Колегія суддів погоджується з думкою
суду першої інстанції, що вказані
договори носять реальний характер,
оскільки на виконання їх умов має місце
фактичне отримання результату послуг
транспортно-експедиційного
обслуговування позивачем від фізичних
осіб-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Так,
фактичне здійснення відповідних
господарських операцій
підтверджується наявними в матеріалах
справи актами про виконання робіт
(прийому передачі виконаних робіт) (Т. 1
а.с.а.с 129-250, Т. 2 а.с.а.с. 1-127), рахунками на
оплату робіт (надання послуг) (Т. 2
а.с.а.с. 128-250, Т. 3 а.с.а.с. 1-126),
товарно-транспортними накладними (Т. 3
а.с.а.с. 127-250, Т. 4 а.с.а.с. 1-17),
вантажно-митними деклараціями (Т. 4
а.с.а.с. 18-155), міжнародними
товарно-транспортними накладними (Т. 4
а.с.а.с. 156-250, Т. 5 а.с.а.с. 1-41), а також
платіжними документами (Т. 5 а.с.а.с. 42-176).

За наявності у позивача всіх
вищенаведених підтвердних документів,
які є необхідні для належного ведення
податкового обліку, суд вважає, що
позивач мав право на включення спірних
сум витрат до складу валових. Суд
враховує доводи позивача про те, що
наявність у платника податку права на
формування валових витрат не залежить
від стану взаємних розрахунків
контрагентів такого платника податків
з третіми особами, від правильності
ведення ними обліку доходів та витрат,
збереження відповідних первинних
підтверджуючих документів, оскільки
кожний платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку.

Водночас суд відхиляє доводи
відповідача про те, що позивачем не
представлено укладені договори
експедитора з транспортними
організаціями, митними брокерами,
страховими організаціями та заявки на
транспортно-експедиційні послуги
автомобільним транспортом, які
експедитор за умовами договорів
доручення на транспортно-експедиційне
обслуговування по перевезенню
вантажів автомобільним транспортом у
внутрішньому та міжнародному
сполученнях № 02409 від 01.04.2009 року та №
041010 від 04.10.2010 року повинен був передати
позивачеві, оскільки правилами ведення
податкового обліку не передбачено
обов'язковість ведення та зберігання
таких додаткових документів, Закон
України № 334/94-ВР не пов'язує з їх
наявністю чи відсутністю виникнення у
платника податку права на формування
валових витрат, натомість статтею 5
пунктом 5.11. вказаного Закону
встановлено, що установлення
додаткових обмежень щодо віднесення
витрат до складу валових витрат
платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно з
статтею 86 КАС України оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у
апеляційній скарзі, не дають
адміністративному суду апеляційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, оскільки
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив фактичні
обставини справи та надав їм у
оскаржуваному судовому рішенні
належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги являються не
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200,
205, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Ужгороді
Закарпатської області залишити без
задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 05 жовтня 2011
року у справі №2а-0770/2397/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І.Довга

І.І.Запотічний