Справа № 872/11866/13
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2014 рокусправа № 804/5218/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Олефіренко Н.А.

суддів: Ясенової
Т.І. Суховарова А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 28
травня 2013 року

по справі № 804/5218/13-а за
адміністративним позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби

про визнання неправомірними дій та
скасування податкового повідомлення
-рішення № від 08.04.2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом
до Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби, в
якому просив визнати неправомірними
дії щодо встановлення визначених Актом
Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби №
1030/172/НОМЕР_2 від 29.03.2013 року порушень
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
чинного законодавства України та
визнати незаконним та скасувати
податкове-повідомлення рішення
Державної податкової інспекції у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
№ від 08 квітня 2013 року, яким
Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 було
збільшено суму грошового зобов'язання
зі сплати податку на додану вартість на
суму 28 578,72 гривень, в тому числі 22 862,98
грн. за основним платежем та 5 715,74 за
нарахованими штрафними санкціями,
винесене на підставі Акту перевірки
№1030/172/НОМЕР_2 від 29 березня 2013 року
повністю.

В обґрунтування позовних вимог
зазначалось, що позивач не
погоджується з висновками викладеними
в Акті перевірки ДПІ у Бабушкінському
районі м Дніпропетровська
№1030/172/НОМЕР_2 від 29 березня 2013 року щодо
реальності здійснення позивачем
господарської діяльності, вважає
спірне повідомлення-рішення прийнятим
не на підставі, та не у межах
повноважень, що передбачені
Конституцією та законами України,
необґрунтованим, прийнятими без
урахування всіх обставин, що мають
значення для їх прийняття, що має
наслідком його неправомірність та є
підставою для скасування.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 28
травня 2013 року даний позов задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби №
від 08 квітня 2013 року.

Не погодившись з даним рішенням суду,
Державна податкова інспекція в
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська звернулася з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог та прийняти нову, про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована
тим, що податкове повідомлення-рішення
від 08 квітня 2013 року № прийнято в
межах та у спосіб, визначений чинним
законодавством України, а тому підстав
для його скасування немає.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, до судового засідання не
з'явились, клопотань про розгляд справи
за їх участі до суду не надходило, а
тому, відповідно до ст. 41 КАС України,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного запису не здійснюється.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційні скарги не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що посадовими
особами Державної податкової
інспекції в Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
було проведено невиїзну документальну
перевірку позивача щодо не
підтвердження реальності здійснення
господарських відносин з ТОВ «ВК
Віконні системи» за період з 01 травня
2012 року по 31 серпня 2013 року та повноти
їх відображення в податковому обліку
сум ПДВ.

За результатами перевірки складений
акт №1030/172/НОМЕР_2 від 29 березня 2013 року,
яким встановлено не реальність
здійснення господарських відносин ФОП
ОСОБА_1 з постачальником ТОВ «ВК
Віконні системи» за травень, червень,
липень, серпень 2012 року та порушення
п.185.1 ст.185, п. 188.1 ст.188, п.198.2, п.198.3 ст.198,
п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
додану вартість всього на суму 22862,98
грн., у тому числі по періодах: у травні
2012 року в сумі 4949,00 грн.; у червні 2012 року
в сумі 6572,37 грн.; у липні 2012 року в сумі
5898,94 грн.; у серпні 2012 року в сумі 5442,67
грн.

На підставі зазначеного акту,
податковим органом винесено податкове
повідомлення-рішення від 08 квітня 2013
року №, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість на
загальну суму 22862,98 гривень та
нараховані штрафні санкції на загальну
суму 5715,74 гривень.

Вирішуючи спірні правовідносини та
задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з
необґрунтованості висновків
податкового органу щодо нікчемності
укладеного правочину між позивачем та
ТОВ «ВК «Віконні системи»». Акт
перевірки не містить посилань на вину
позивача, яка виразилася у намірі
порушити публічний порядок, не
доводить умислу позивача порушити
публічний порядок, не містить посилань
на те, в чому полягає таке порушення, а
тому, на думку суду першої інстанції,
відповідачем не було доведено
правомірність прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення - рішення.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками
погоджується виходячи з наступного.

Згідно із п. 198.1. ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г) в
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного
фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п.198.2 ст.198 ПК України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

У відповідності ж з п.198.6 ст.198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними нормами
матеріального права, визначено
підстави для формування платником
податків податкового кредиту з податку
на додану вартість і до таких підстав
віднесено: наявність господарської
операції, сплата податку на додану
вартість у вартості товарів (робіт,
послуг), факт сплати податку на додану
вартість має підтверджуватися
відповідними податковими накладними,
використання придбаних товарів (робіт,
послуг) в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності
платника податку.

Встановлені обставини справи свідчать
про те, що 19 січня 2012 року між ФОП ОСОБА_1
та ТОВ «ВК «Віконні системи»» укладено
договір про виконання будівельних
робіт № ВС-19/12, Додаткову угоду №1 від 20
січня 2012 року та Додаткову угоду №2 від
26 квітня 2012 року. Відповідно до умов
якого Замовник доручає, а Підрядник
зобов'язується виконати у
відповідності до умов Договору роботи
по ремонту об'єкту, а Замовник
зобов'язується прийняти роботу та
оплатити її.

На думку ДПІ вказаний правочин є
нікчемним. Висновків про нікчемність
укладеного правочину ДПІ дійшла з
огляду на аналіз
фінансово-господарської діяльності
ТОВ «ВК «Віконні системи»», зокрема,
який оформлено актом №7212/224/33972398 від 21
грудня 2012 року. В даному акті зазначено,
що ТОВ «ВК «Віконні системи»» не має
виробничого обладнання, складських та
торгівельних приміщень, транспорту та
торгівельного обладнання, сировини,
матеріалів для здійснення основного
виду діяльності.

Між тим, зробивши висновки про
нікчемність укладеного правочину
податковий орган не врахував
наступного.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним. Згідно
ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до ст.228 ЦК України, в
редакції яка діяла на час укладення
спірного договору, правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Отже, вказаною нормою права визначено
об'єктивну сторону нікчемного
правочину, тобто визначено ознаки, за
наявності яких укладений правочин
можливо кваліфікувати як нікчемний.
Податковим органом, в акті перевірки не
наведено, визначених нормою права,
ознак, які б свідчили про нікчемність
укладених позивачем правочинів.
Відсутність у контрагента (ТОВ «ВК
«Віконні системи»») необхідних умов
для здійснення
фінансово-господарської діяльності та
можливі інші порушення, які ним були
допущені, не є тими ознаками, які
вказують на нікчемність укладених
правочинів.

Натомість, правомірність
задекларованих показників податкової
звітності, реальність настання
правових наслідків та наявності
господарської мети по договору № ВС-19/12
підтверджено первинними документами, а
саме: договірна ціна на ремонт
приміщення, локальні смети, довідки про
вартість виконаних будівельних робіт,
Акти прийому виконаних будівельних
робіт № 3230 від 31.05.2012 року, № 3916 від
26.06.2012 року, № 3917 від 29.06.2012 року, № 4849
від 30.07.2012 року, № 5682 від 30.08.2012 року,
податкові накладні №781, 618, 619, 170, 702,
рахунки фактури, згідно акту перевірки
розрахунки проводились в
безготівковій формі та на момент
складення акту проведенні в сумі 70 000,00
гривень.

Зі змісту досліджених вище документів,
вбачається, що вони містять усі
обов'язкові реквізити, підписи
посадових осіб та печатки підприємств,
тобто складені відповідно до вимог
закону.

Отже, суд першої інстанції вірно
зазначив, що перелічені вище первинні
бухгалтерські документи свідчать про
реальність здійснення господарських
операцій по договору № ВС-19/12 від 19
січня 2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «ВК
«Віконні системи»», а тому висновки
податкового органу щодо нікчемності
укладеного правочину є неправомірними.

Крім того, суд першої інстанції вірно
вказав, що при розгляді даної справи
господарська мета повинна бути
встановлена відносно самого позивача,
тобто його добросовісне виконання умов
договорів з його контрагентами.

Це підтверджує і практика
Європейського суду з прав людини, яка
відповідно до ст.17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» є джерелом права та свідчить
про те, якщо державні органи мають
інформацію про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкту, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 р. у справі
«Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо обґрунтованості
позовних вимог та вважає, що судом
вмотивовано визнано оскаржуване
податкове повідомлення-рішення
протиправним та таким, що підлягає
скасуванню.

Таким чином, суд першої інстанції під
час розгляду справи в повному обсязі
дослідив обставини, які мають значення
для справи, ухвалив законне та
обґрунтоване рішення про часткове
задоволення позовних вимог, а тому,
підстав, передбачених статтею 202
Кодексу адміністративного судочинства
України для скасування постанови суду
першої інстанції та ухвалення нового
судового рішення не вбачається, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а постанову суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 28
травня 2013 року по справі № 804/5218/13-а - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст.. 212 та
ч.5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
Н.А. Олефіренко

Суддя:
Т.І. Ясенова

Суддя:
А.В. Суховаров