Справа № 2а-90/11,2а/460/4/2014
Суддя: Клюба В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року
Справа № 876/5545/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
судді Клюби В. В.

суддів:
Кухтея Р.В., Яворського І.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Яворівського районного суду
Львівської області від 13 травня 2014 року
по справі №2а - 90/11 за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Яворівської міської
ради Львівської області, Відділу
Держземагенства у Яворівському районі
Львівської області, третя особа -
ОСОБА_1 про визнання протиправним і
скасування рішення суб'єкта владних
повноважень та скасування Державного
акта про право власності на земельну
ділянку, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Яворівського
районного суду Львівської області з
адміністративним позовом до
Яворівської міської ради Львівської
області та Управління Держкомзему у
Яворівському районі Львівської
області, за участі третьої особи на
стороні відповідача ОСОБА_1, і просила:
визнати протиправними та скасувати
рішення Яворівської міської ради №103
від 27 березня 2009 року та №273 від 23
жовтня 2009 року; визнати дії управління
Держкомзему у Яворівському районі
Львівської області щодо видачі ОСОБА_1
державного акта на право приватної
власності на земельну ділянку у
розмірі 0,0850 гектара по АДРЕСА_1
протиправними; визнати нечинним
Державний акт на право власності на
земельну ділянку від 26 квітня 2010 року
та зобов'язати відповідача скасувати
його реєстрацію в Книзі записів
реєстрації актів на право власності на
землю та на право постійного
користування, договорів оренди землі
за №01. 10. 964. 0029.

Позовні вимоги мотивує тим, що 18 жовтня
2005 року їй (позивачу по справі) було
надано у власність земельну ділянку по
АДРЕСА_2, яка межує із земельною
ділянкою ОСОБА_1.. З приводу суміжного
користування у неї виник спір із
третьою особою і рішенням суду від 05
листопада 2007 року право користування
спірною земельною ділянкою площею 0,0129
гектара було визнано за нею (позивачем).
Згідно оспорюваних рішень відповідача
№103 від 27 березня 2009 року та №273 від 23
жовтня 2009 року третій особі було
передано у власність земельну ділянку
по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0850
гектара для обслуговування житлового
будинку і господарських будівель і
споруд. Відповідно 26 квітня 2010 року
йому було видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку. Такі
рішення, а також вказаний державний акт
видані всупереч рішенню Яворівського
районного суду від 05 листопада 2007 року,
так як внаслідок їх прийняття та видачі
державного акта у власність третьої
особи було передано земельну ділянку
включно із земельною ділянкою площею
0,0129 гектара, яка перебуває у її
(позивача) законному користуванні.

В подальшому позивач в порядку ст. 51
Кодексу адміністративного судочинства
України подала до суду першої
інстанції заяву про зменшення розміру
позовних вимог, згідно змісту якої
просить: визнати протиправними та
скасувати рішення Яворівської міської
ради №103 від 27 березня 2009 року «Про
передачу у власність земельної ділянки
гр. ОСОБА_1.» та №273 від 23 жовтня 2009 року
«Про внесення змін у рішення
Яворівської міської ради №103 від 27
березня 2009 року гр. ОСОБА_1.»; скасувати
Державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,0850 гектара по
АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_1 26 квітня 2010
року, зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №01. 10. 964. 00029.

Постановою Яворівського районного
суду Львівської області від 13 травня 2014
року позовні вимоги задоволено
частково: визнано протиправними та
скасовано рішення Яворівської міської
ради Львівської області №103 від 27
березня 2009 року «Про передачу у
власність земельної ділянки гр.
ОСОБА_1.» та №273 від 23 жовтня 2009 року
«Про внесення змін у рішення
Яворівської міської ради №103 від 27
березня 2009 року гр. ОСОБА_1.». В частині
позовних вимог ОСОБА_2 про скасування
Державного акта на право власності на
земельну ділянку, площею 0,0850 гектара по
АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_1 26 квітня 2010
року провадження у справі закрито.

Третя особа - ОСОБА_1, не погодився із
таким судовим рішенням суду першої
інстанції і оскаржив його в
апеляційному порядку до Львівського
апеляційного адміністративного суду.
Посилаючись у поданій апеляційній
скарзі на невідповідність висновків
суду обставинам справи, а також на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Окрім цього, обгрунтовуючи доводи
апеляційної скарги, посилається на ті
обставини, що судом першої інстанції
прийнято до розгляду справу з
порушенням строків звернення до суду,
передбачених ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Судом першої інстанції не
зазначено у рішенні, які норми
земельного законодавства було
порушено відповідачем при прийнятті
оспорюваних рішень. Мотивуючи своє
рішення про закриття провадження у
справі в частині позовних вимог, суд
першої інстанції послався на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 28 березня
2013 року, якою фактично у зв'язку із
відмовою в задоволенні позовних вимог
було визнано законність оспорюваних
рішень та державного акта. Судом першої
інстанції не були враховані
представлені ним докази і відповідно,
не було вжито усіх заходів для
з'ясування обставин справи.

Особа, яка подала апеляційну скаргу
(третя особа) та позивач в судове
засідання не прибули, а також не
направили в судове засідання
представників відповідачі, хоча особи,
які беруть участь у справі були
належним чином та у встановленому
порядку повідомлені про дату, час та
місце судового засідання апеляційного
суду.

При цьому, від вказаних осіб відсутні
клопотання про розгляд справи за їх
участі та участі їх представників. У
зв'язку з наведеним та у відповідності
до ст. 197 Кодексу адміністративного
судочинства України справу розглянуто
судом в порядку письмового
провадження.

Вислухавши суддю - доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та докази, перевіривши доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів апеляційного суду
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення
та умотивовуючи свої висновки, суд
першої інстанції виходив з того, що
оспорювані рішення Яворівської
міської ради прийняті без урахування
рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 05 листопада 2007
року та виконавчих документів, без
урахування конкретних розмірів
суміжних земельних ділянок, а тому не
відповідають вимогам закону і прийняті
з порушенням діючого земельного
законодавства, що у свою чергу, за
висновком суду першої інстанції, є
підставою для визнання таких рішень
протиправними і скасування їх. Крім
цього, закриваючи провадження у справі
в частині позовних вимог про
скасування Державного акта на право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1, виданого 26 квітня 2010 року
ОСОБА_1, суд першої інстанції посилався
на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 28 березня
2013 року, яка у встановленому законом
порядку набрала законної сили і не
скасована.

Даючи правову оцінку оскаржуваному
судовому рішенню та доводам особи, яка
подала апеляційну скаргу, колегія
суддів апеляційного суду виходить із
наступного.

Згідно ст. 3 Кодексу адміністративного
судочинства України справа
адміністративної юрисдикції - це
переданий на вирішення
адміністративного суду публічно -
правовий спір, у якому хоча б однією зі
сторін є орган виконавчої влади, орган
місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень;
суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Статтями 2, 4, 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено завдання адміністративного
судочинства та порядок реалізації
права на судовий захист у сфері
публічно правових відносин. Зокрема,
завданням адміністративного
судочинства України є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб у
сфері публічно правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень при здійсненні ними
владних управлінських функцій. Кожна
особа має право в порядку,
встановленому Кодексом
адміністративного судочинства
України, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією або бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушено
її права та інтереси і на вказаний спір
поширюється юрисдикція
адміністративних судів. Тобто,
адміністративним судам підсудні
публічно правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший
порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема: спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності;

Тобто, завдання адміністративного
судочинства обумовлюються його
особливостями, які відрізняють його
від інших видів судочинства.

При визначенні юрисдикції справи,
необхідно виходити з характеру спірних
правовідносин, прав та інтересів, за
захистом яких звернувся позивач,
суб'єктного складу сторін, предмету
спірних правовідносин.

Разом з цим, завданням цивільного
судочинства, відповідно до ст. 1
Цивільного процесуального кодексу
України є своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України в
порядку цивільного судочинства суди
розглядають справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових правовідносин, а
також справи інших правовідносин,
окрім випадків, якщо розгляд таких
справ проводиться за правилами іншого
судочинства.

Зміст та спрямованість правосуддя
випливає із обов'язку держави по
забезпеченню прав і свобод людини.
Завдання будь - якого судочинства
відображає його спрямованість, тобто
кінцеву мету.

Таким чином, до компетенції
адміністративних судів належать спори
фізичних чи юридичних осіб з органом
державної влади, органом місцевого
самоврядування, їхньою посадовою або
службовою особою, предметом яких є
перевірка законності рішень, дій чи
бездіяльності цих органів (осіб),
відповідно, прийнятих або вчинених
ними при здійсненні владних
управлінських функцій.

Як було встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій і підтверджено
матеріалами справи, позивачу на
підставі Свідоцтва про право власності
на житловий будинок від 26 квітня 2002
року належить на праві власності
житловий будинок по АДРЕСА_1. Рішенням
Яворівської міської ради Львівської
області від 18 жовтня 2005 року за №251
позивачу надано у власність земельну
ділянку площею 0,0867 гектара для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель по АДРЕСА_2.
Крім цього з метою захисту свого права
на користування земельною ділянкою
позивач зверталася до суду з позовом до
Яворівської міської ради та ОСОБА_1 про
оскарження рішення, визнання права
користування земельною ділянкою та
усунення перешкод в користуванні нею.
Рішенням Яворівського районного суду
Львівської області від 05 листопада 2007
року, яке у встановленому законом
порядку набуло законної сили, визнано
неправомірними та скасовано рішення
Яворівської міської ради №239 від 17
листопада 2006 року «Про внесення змін в
рішення Яворівської міської ради №152
від 16 березня 2006 року «Про надання
земельної ділянки у власність ОСОБА_1.»,
а також визнано за позивачем право
користування земельною ділянкою
площею 0,0129 гектара по АДРЕСА_1
Львівської області та зобов'язано
ОСОБА_1 повернути вказану земельну
ділянку в користування позивачу.

Судами також встановлено, що згідно
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 16 березня 2006 року та
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 03 квітня 2006 року
№?102712260ОСОБА_1 є власником житлового
будинку по АДРЕСА_1. Рішенням
Яворівської міської ради від 27 березня
2009 року №103 передано у власність ОСОБА_1
земельну ділянку, площею 0,0838 гектара
для будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель у АДРЕСА_1, а рішенням від 23
жовтня 2009 року за №273 внесено зміни у
рішення №103 від 27 березня 2009 року, пункт
1 якого викладено у такій редакції:
«Передати у власність ОСОБА_1, який
проживає у АДРЕСА_1 земельну ділянку
площею 0,0850 гектара для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель та споруд у
АДРЕСА_1». У зв'язку із прийняттям
вищевказаних рішень третій особі було
видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, визначаються Земельним
кодексом України (в редакції, що було
чинною на час існування спірних
правовідносин)

Згідно статті 116 Земельного кодексу
України, громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом, або за
результатами аукціону. Набуття права
на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування. Порушені
права землекористувачів підлягають
захисту в порядку, передбаченому
статтею 152 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 125 Земельного
кодексу України, право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.
При цьому, право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами (ст. 126
Земельного кодексу України).

У відповідності до ст. 158 Земельного
кодексу України виключно судом
вирішуються: земельні спори з приводу
володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, а також спори щодо
розмежування територій сіл, селищ,
міст, районів та областей. Органи
місцевого самоврядування вирішують
земельні спори у межах населених
пунктів щодо меж земельних ділянок, що
перебувають у власності і користуванні
громадян, та додержання громадянами
правил добросусідства, а також спори
щодо розмежування меж районів у містах.
У разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування, органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсним рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших передбачених
законом способів.

Статтею 12 Земельного кодексу України
орган місцевого самоврядування у
земельних правовідносинах визначено
як рівноправного суб'єкта цих
правовідносин, а не як суб'єкта владних
повноважень в розумінні ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Виходячи зі змісту статті 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Разом з тим, відповідно до статті 15
Цивільного процесуального кодексу
України суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи про
захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів апеляційного суду вважає, що у
даному випадку орган місцевого
самоврядування не був суб'єктом
владних повноважень в розумінні
поняття, визначеного ст. 3 ч. 1 п. 7
Кодексу адміністративного судочинства
України, а тому у суду першої інстанції
не було підстав для розгляду справи в
порядку адміністративного
судочинства.

Крім цього, колегія суддів
апеляційного суду дійшла до висновку,
що після набуття права власності
ОСОБА_1 на земельну ділянку виник спір
між позивачем та третьою особою ОСОБА_1
про право цивільне, а відтак і захищати
свої права та інтереси особи повинні у
способи, визначені у ст. 152 Земельного
кодексу України та ст. 16 Цивільного
кодексу України, а також у
відповідності до ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України. За
такими позовами фізична особа,
виступає в якості відповідача, так як
оспорюється її право власності на
земельну ділянку чи її частину і
рішення у справі безпосередньо
стосується прав та інтересів цієї
особи.

Тобто, позивач звернулася до суду з
позовом з приводу порушеного права, а
також оспорює право власності іншої
особи, що виникають із земельних
правовідносин і бажаним для позивача
результатом є захист приватного
інтересу, а відтак даний спір не є
публічно - правовим.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто ухваленим
відповідно до норм матеріального права
з дотриманням процесуальних норм, та на
підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду з
урахуванням встановлених судом
обставин справи та доказів, вважає, що
суд першої інстанції, не дотримався
зазначених вимог.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд закриває провадження у справі, якщо
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 203 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова суду першої інстанції
скасовується в апеляційному порядку і
провадження у справі закривається з
підстав, встановлених ст. 157 цього
Кодексу.

На підставі встановлених судом
обставин справи, виходячи із положень
вищевказаних правових норм, колегія
суддів апеляційного суду приходить до
висновку, що постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню, а
провадження у даній адміністративній
справі відповідно до ст. 157 ч. 1 п. 1
Кодексу адміністративного судочинства
України - закриттю.

При цьому, оскаржувана постанова
підлягає скасуванню у повному обсязі,
оскільки оцінку доводам позивача і ,
відповідно прийняти рішення щодо
позовних вимог, повинен давати суд
загальної юрисдикції у справі,
провадження у якій відкрито за
правилами Цивільного процесуального
кодексу України. В свою чергу суд
першої інстанції, як на підставу
закриття провадження у справі щодо
частини позовних вимог, послався на
судове рішення Львівського окружного
адміністративного суду, яким були
вирішені ці вимоги позивача. Проте,
таке рішення було прийняте в порядку
адміністративного судочинства.

З огляду на вищезазначене постанова
Львівського окружного
адміністративного суду, на яку
послався суд першої інстанції, у даному
випадку для суду не має правового
значення, оскільки заява не підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства і провадження в
адміністративній справі за такою
позовною заявою не може бути відкрите.

З урахуванням вищевикладених мотивів
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково: постанову суд першої
інстанції слід скасувати, а
провадження у справі закрити.

Керуючись ст. ст. 157, 195, 197, 199, 203, 205, 206, 211,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Яворівського районного суду
Львівської області від 13 травня 2014 року
по справі №2а - 90/11 скасувати.

Провадження у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Яворівської міської ради Львівської
області, Відділу Держземагенства у
Яворівському районі Львівської
області, третя особа - ОСОБА_1 про
визнання протиправним і скасування
рішення суб'єкта владних повноважень
та скасування Державного акта про
право власності на земельну ділянку
закрити.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
ухвали особам, які беруть участь у
справі, і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
В. В. Клюба

Судді:
Р. В. Кухтей

І. О. Яворський