Справа № 820/16662/14
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харків, вул. Мар'їнська, 18-Б-3,
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 жовтня 2014 р.
№ 820/16662/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом

Громадянки Соціалістичної Республіки
В'єтнам ОСОБА_3 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в м.Києві, третя особа:
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про визнання
протиправним та скасування висновку,-

В С Т А Н О В И В:

гр. СРВ ОСОБА_3 звернулася до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просить суд визнати протиправним
та скасувати Висновок, прийнятий
Управлінням громадянства, іміграції та
реєстрації фізичних осіб Головного
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в м.Києві за наслідками
розгляду матеріалів щодо
правомірності оформлення посвідки на
постійне місце проживання від 29.03.2012 р.
відносно громадянки В'єтнаму ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування позову позивач
зазначила, що 11.09.2014р. гр. отримала в ГУ
ДМС України в Харківській області
спірний Висновок від 29.03.2012 р.,
прийнятий Управлінням громадянства,
іміграції та реєстрації фізичних осіб
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України в м.Києві,
яким її визнано такою, що не мала
дозволу на імміграцію в Україну. На
підставі вказаного висновку, визнано
неправомірною та вирішено вилучити
посвідку на постійне проживання, серії
НОМЕР_1, видану 03.07.2003р., а відмітку про
наявність дозволу на постійне
проживання в Україні у паспортному
документі гр. В'Єтнаму ОСОБА_3
анулювати. Вирішено привести статус
перебування позивача в Україні у
відповідність до прийнятого рішення.
Позивач вважає вказане рішення УГІРФО
ГУ МВС України в м. Києві від 29.03.2012р.
протиправним та незаконним, прийнятим
в порушення норм чинного
законодавства, таким, що порушує її
права і свободи як іноземки та право на
постійне проживання в Україні разом зі
своєю сім'єю на законних підставах.

Позивач стверджує, що прибула в Україну
у 1989р. з метою працевлаштування і до
1992р. працювала на Житомирському ВАТ
"Льонотекс", залишилася проживати в
Україні. 03.07.2003р. керівництвом УГІРФО ГУ
МВС України в м. Києві на підставі її
заяви було прийнято рішення про
документування позивача посвідкою на
постійне проживання відповідно до абз.
4 п. 4 Прикінцевих положень Закону
України "Про імміграцію". Дане рішення
на теперішній час не скасовано, є
дійсним. Приймаючи спірне рішення від
29.03.2012 р. про правомірність оформлення
посвідки на постійне проживання
відповідач не запросив позивача для
надання особистих пояснень та не
надіслав копію висновку, чим порушив її
права на захист своїх інтересів.

У паспорті ОСОБА_3, серії НОМЕР_2,
проставлена відмітка "дозволено
постійне проживання в Україні" від
03.07.2003р., яка не анульована до
теперішнього часу. Посвідка на
постійне проживання, серії НОМЕР_1,
видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві
03.07.2003р., не вилучалась. У зв'язку з
переїздом позивача до м. Харкова, дана
посвідка була замінена на посвідку,
серії ХР № 18868, котра була видана УГІРФО
ГУ МВС України в Харківській області
12.09.2008р, яка також не вилучалась. З січня
2004р. позивач проживає в м. Харкові.
Остання одержала ІНН, зареєструвалася
як ФО-П та здійснює підприємницьку
діяльність на ТЦ "Барабашова", є
платником єдиного податку. 01.03.2004р.
позивач придбала у власність квартиру
АДРЕСА_1, в якій проживає разом з
чоловіком та двома дітьми. Отже,
висновок відповідача незаконно
позбавляє позивача права на постійне
проживання в Україні та порушує її
права як іноземки та матері, змушуючи
її виїхати з України та покинути свою
сім'ю.

Представник позивача гр. В'єтнаму
ОСОБА_3 - ОСОБА_5, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений судом
належним чином, прибув у судове
засідання та склав на адресу суду
заяву, в якій просив суд розглядати
справу в порядку письмового
провадження. (а.с.45).

Відповідач - Головне управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві, у судове засідання
повноважного представника не направив,
про дату, час та місце судового
розгляду справи повідомлений судом
належним чином, в порядку,
передбаченому ст.ст. 33-35 КАС України, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення (а.с.38),
причини неявки суду не повідомив,
правом надати письмові заперечення на
позов не скористався.

Третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, про дату, час та
місце судового розгляду справи
повідомлена судом належним чином, в
порядку, передбаченому ст.ст. 33-35 КАС
України, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення, у судове засідання
повноважного представника не
направила, надіслала на адресу суду
письмові заперечення проти позову, в
яких, посилаючись на законність та
обґрунтованість дій УГІРФО ГУМВС в м.
Києві, просила суд відмовити у
задоволенні позовних вимог гр. В'єтнаму
ОСОБА_3 в повному обсязі. В заяві ГУ ДМС
в Харківській області просило суд
розглядати справу без у часті
представника третьої особи в порядку
письмового провадження (а.с.39-42).

Оскільки матеріали справи містять
докази, які в своїй сукупності повно та
всебічно висвітлюють обставини
спірних правовідносин, а завданням
адміністративного судочинства України
згідно з ч.1 ст.2 КАС України є захист
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, і неухильне дотримання
судом вимог даної норми процесуального
закону є обов'язковим в кожній
адміністративній справі, то з огляду на
приписи ст.41, ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС
України судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
доказами.

Суд, вивчивши доводи позову та
заперечень проти позову, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, виходить з наступних
підстав та мотивів:

Як вбачається з Висновку УГІРФО ГУМВС
України в м. Києві від 29.03.2012р. (а.с. 9-10),
позивач - громадянка В'єтнаму ОСОБА_3,
13.07.1971р.н., прибула в Україну у 1989р. з
метою працевлаштування і до 1992р.
працювала на Житомирському ВАТ
"Льонотекс", залишилася проживати в
Україні.

03.07.2003р. керівництвом УГІРФО ГУ МВС
України в м. Києві на підставі її заяви
було прийнято рішення про
документування вказану громадянку
посвідкою на постійне проживання
відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих
положень Закону України "Про
імміграцію". (а.с. 9-10, 14).

У паспорті гр. ОСОБА_3, серії НОМЕР_2,
проставлена відмітка "дозволено
постійне проживання в Україні", 03.07.2003р.
(а.с. 14).

У зв'язку з переїздом позивача до м.
Харкова, 12.09.2008р. згадана вище посвідка
була замінена на посвідку на постійне
проживання в Україні, серії НОМЕР_3. В
даній посвідці також міститься
відмітка про місце реєстрації позивача
за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.12).

29.03.2012 року УГІРФО ГУ МВС України в м.
Києві складено спірний Висновок, яким
інспектор вважала би: 1) визнати гр.
В'Єтнаму ОСОБА_3 такою, що не мала
дозволу на іміграцію в Україну; 2)
запросити іноземку для надання
пояснень і повідомити її про прийняте
рішення; 3) посвідку на постійне
проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2003р.
визнати неправомірно виданою та
вилучити; 4) анулювати відмітку про
наявність дозволу на постійне
проживання в Україні у паспортному
документі гр. В'Єтнаму ОСОБА_3; 5)
привести статус перебування
зазначеної іноземки у відповідність до
прийнятого рішення (а.с.9-10).

Як вбачається з супровідного листа ГУ
ДМС України в Харківській області № 17077
(а.с. 11), на адресу позивача спірний
висновок був надісланий 11.09.2014р. після
її звернення до ДМС.

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, покладених
суб'єктом владних повноважень в основу
спірного рішення суд зазначає, що
статтею 19 Конституції України на
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадових
осіб покладений обов'язок діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачений Конституцією та
законами України.

Стаття 26 Конституції України гарантує,
іноземці та особи без громадянства, які
знаходяться в Україні на законних
підставах користуються тими ж правами
та свободами, а також несуть такі ж самі
обов'язки, що і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну
іноземців та осіб без громадянства
визначені Законом України "Про
імміграцію".

Так, відповідно до ст. 1 вищенаведеного
Закону, імміграція - це прибуття в
Україну чи залишення в Україні у
встановленому законом порядку
іноземців та осіб без громадянства на
постійне проживання; іммігрант -
іноземець чи особа без громадянства,
який отримав дозвіл на імміграцію і
прибув в Україну на постійне
проживання, або, перебуваючи в Україні
на законних підставах, отримав дозвіл
на імміграцію і залишився в Україні на
постійне проживання; імміграційна віза
позначка у паспортному документі, що
засвідчує право іноземця чи особи без
громадянства на в'їзд в Україну для
постійного проживання.

Відповідно абз.4 п.4 Прикінцевих
Положень Закону України "Про
імміграцію" від 07.06.2001 року, вважаються
такими, що мають дозвіл на імміграцію в
Україну іноземці та особи без
громадянства, які прибули в Україну до 6
березня 1998 року за Угодою між Урядом
Соціалістичної Республіки В'єтнам та
Урядом СРСР про направлення і
прийняття в'єтнамських громадян на
професійне навчання та роботу на
підприємства і в організації СРСР від 2
квітня 1981 року, залишилися проживати в
Україні і звернулися протягом шести
місяців з дня набрання чинності цим
Законом із заявою про видачу їм
посвідки на постійне проживання в
Україні.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про
імміграцію", посвідка на постійне
проживання - документ, що підтверджує
право іноземця чи особи без
громадянства на постійне проживання в
Україні.

Стаття 12 Закону України "Про
імміграцію" передбачає, що дозвіл на
імміграцію може бути скасовано
органом, який його видав, якщо: 1)
з'ясується, що його надано на підставі
свідомо неправдивих відомостей,
підроблених документів чи документів,
що втратили чинність; 2) іммігранта
засуджено в Україні до позбавлення
волі на строк більше одного року і
вирок суду набрав законної сили; 3) дії
іммігранта становлять загрозу
національній безпеці України,
громадському порядку в Україні; 4) це є
необхідним для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України; 5) іммігрант порушив
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства; 6) в
інших випадках, передбачених законами
України.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку
провадження за заявами про надання
дозволу на імміграцію і поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень", затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів №1983 від 26.12.2002 року,
дозвіл на імміграцію скасовується
органом, який його видав. Для
започаткування процедури розгляду
питання про скасування дозволу на
імміграцію відповідне подання
надсилається до органу, який приймав
рішення про надання такого дозволу.
Департамент, територіальні органи і
підрозділи всебічно вивчають у
місячний термін подання щодо
скасування дозволу на імміграцію,
запитують у разі потреби додаткову
інформацію в ініціатора подання, інших
органів виконавчої влади, юридичних і
фізичних осіб, а також запрошують для
надання пояснень іммігрантів, стосовно
яких розглядається це питання. На
підставі результату аналізу
інформації приймається відповідне
рішення. Про прийняте рішення письмово
повідомляються протягом тижня
ініціатори процедури скасування
дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на
імміграцію надсилається протягом
тижня органом, що його прийняв, до
територіального підрозділу за місцем
проживання для вилучення посвідки на
постійне проживання в іммігранта та
вжиття заходів відповідно до статті 13
Закону України "Про імміграцію".

Суд звертає увагу на те, що при наданні
позивачу посвідки на постійне
проживання в Україні Відділ УГІРФО
ГУМВС України в м. Києві проводив
перевірку підстав залишення на
постійне проживання в Україні
позивача, підстав для відмови у наданні
дозволу на імміграцію в Україну не
виявив та надав позивачу посвідку на
постійне проживання в Україні.

Разом з тим, цією ж нормою Закону
відповідач обґрунтовує прийняття
протилежного рішення - Висновку про
скасування посвідки на постійне
проживання від 29.03.2012р. (а.с. 9-10).

Судом не встановлено, що за визначений
проміжок часу з'явилися обставини, які
б тягли за собою обґрунтування
скасування дозволу на імміграцію.

З'ясувавши обставини спірних
правовідносин і перевіривши їх
добутими доказами, суд доходить
висновку, що суб'єктом владних
повноважень не наведено жодних
правових підстав, з якими законодавцем
визначено перелік законних підстав для
прийняття рішення про скасування
посвідки на постійне місце проживання
в Україні гр. СРВ ОСОБА_3.

Юридична обставина, з якою закон
пов'язує виникнення певних прав особи
зворотної дії не має. Фактична
підстава, на яку посилається
відповідач, мала існувати на момент
первісного рішення про надання дозволу
на імміграцію позивача та видачу
посвідки.

Згідно зі ст. 2 КАС України, завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Проте, доказів отримання позивачем
посвідки на постійне проживання у не
передбаченому законом порядку
відповідач суду не надав.

Оскільки судовим розглядом
встановлений факт порушення прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у сфері публічно-правових
відносин, то позов належить
задовольнити, адже обґрунтованість
заявленої вимоги підтверджена
добутими судом і долученими до
матеріалів справи доказами.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 8-14, 71, 128, 159, 160-164, 167, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві,
третя особа: Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, про визнання
протиправним та скасування висновку -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
Висновок розгляду матеріалів щодо
правомірності оформлення посвідки на
постійне місце проживання від 29.03.2012 р.,
прийнятий Управлінням громадянства,
іміграції та реєстрації фізичних осіб
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України в м. Києві
відносно громадянки В'єтнаму ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1

Постанова набирає законної сили згідно
з ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, а саме: після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова чи ухвала суду не набрала
законної сили.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
згідно з ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме: шляхом подачі через
Харківський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення (у разі застосування
судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні - з дня отримання копії
постанови, у разі повідомлення суб'єкта
владних повноважень у випадках та
порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього
Кодексу, про можливість отримання
копії постанови суду безпосередньо в
суді, то десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду) апеляційної скарги з одночасним
надсиланням копії апеляційної скарги
до суду апеляційної інстанції.

Суддя

Панченко О.В.