Справа № 2270/9914/11
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/32568/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Зайцева М.П.

Федорова М.О.

за участю:

секретаря
Мосійчук І.М.

представника позивача
Процуна Є.В., Коберського А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Полонського відділення Шепетівської
об'єднаної державної податкової
інспекції

на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 28.11.2011

та постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 22.03.2012

у справі № 2270/9914/11

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «НВП
«Канола-Поділля»

до Державної податкової
інспекції у Полонському районі
Хмельницької області

про скасування
податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «НВП
«Канола-Поділля» (далі по тексту -
позивач, ТОВ «НВП «Канола-Поділля»)
звернулось до Хмельницького окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Полонському районі Хмельницької
області (далі по тексту - відповідач,
ДПІ у Полонському районі Хмельницької
області) про скасування податкових
повідомлень-рішень від 10.05.2011 №,
№, №/2, №.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 28.11.2011 позов
задоволено частково. Скасовано
податкове повідомленні-рішення від
10.05.2011 № про донарахування по
актах перевірок по податку з доходів
фізичних осіб та частково та частково
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 10.05.2011 №
про донарахування податку на додану
вартість в частині нарахування
основного платежу на суму 5000,00 грн. та
штрафних (фінансових) санкцій на суму
2500,00 грн. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 22.03.2012
скасовано рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову та прийнято в цій
частині нове рішення, яким позов
задоволено. В іншій частині рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій зазначено,
що відповідачем було проведено планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 14.11.2008 по 30.06.2010, за
результатами якої складено акт від
22.04.11 № 23/231-36009537, яким встановлено
заниження податку на прибуток в
періоді, що перевірявся, на загальну
суму 377795,00 грн., заниження податку на
додану вартість в періоді, що
перевірявся, на загальну суму 262495,00 грн.
та встановлено завищення від'ємного
значення з податку на додану вартість
за червень 2010 року на суму 1088,00 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення від 10.05.2011: №
про визначення податкового
зобов'язання за платежем
«Донарахування по актах перевірок по
податку з доходів фізичних осіб» на
суму 50464,79 грн. (у т.ч. - 16584,00 грн. за
основним платежем та 33880,64 грн. за
штрафними санкціями); № про
визначення податкового зобов'язання з
податку на прибуток підприємств на
суму 74300,50 грн. (у т.ч. - 55235,00 грн. за
основним платежем та 19065,50 грн. - штрафні
санкції); №/2 про визначення
податкового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на суму 482108,20 грн.
(у т.ч. - 322560,00 грн. за основним платежем
та 159548,20 грн. за штрафними санкціями);
№ про визначення податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 393742,50 грн. (у т.ч. - 262495,00
грн. основний платіж та 131247,50 грн. за
штрафними санкціями).

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
поставка товару не відбулась з вини
контрагента позивача і грошові кошти
повернуті через судові органи
позивачу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову та приймаючи в цій
частині нове рішення про задоволення
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з наступного, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання їх у власній
господарській діяльності; до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих протягом звітного періоду
у зв'язку з підготовкою, організацією,
веденням виробництва, продажем
продукції (робіт, послуг) і охороною
праці, у тому числі з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну), з урахуванням обмежень
встановлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї
статті.

До таких обмежень, згідно пп. 5.3.1 п. 5.3 ст.
5 вказаного Закону, віднесено включення
до валових витрат витрати на потреби,
не пов'язанні з веденням господарської
діяльності та згідно пп. 5.3.9 - витрати,
не підтвердженні відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до п. 5.11 ст. 5 цього Закону
заборонено установлення додаткових
обмежень щодо віднесення витрат до
складу валових, крім тих, що зазначені в
цьому Законі.

Згідно пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 даного Закону
датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається дата яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
списання коштів з банківських рахунків
платника податку на оплату товарів
(робіт, послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Витрати з купівлі-продажу товарів
(робіт, послуг), які були віднесенні
позивачем до складу валових,
підтвердженні відповідними
документами, а саме, актами
здачі-приймання виконаних робіт,
рахунками, видатковими накладними,
податковими накладними, тощо. Первинні
документи, не викликають сумнівів щодо
їх достовірності та підтверджують
фактичне здійснення господарської
операції між TOB «НВП «Канола-Поділля»
та контрагентами по придбанню товарів
(послуг) та виконанню робіт.

Щодо перевірки нарахування та сплати
податку на додану вартість, то на
момент включення до податкового
кредиту позивач на підтвердження
сплати податку на додану вартість мав
податкові накладні, оформлені
відповідно до пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Відповідно до пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому ст. 9 цього
Закону.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» не
дозволяється включати до складу
податкового кредиту будь-які витрати
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Отже, судом апеляційної інстанції
вірно зазначено, що Законом України
«Про податок на додану вартість»
передбачено лише єдиний випадок не
включення до складу податкового
кредиту витрат по сплаті податку -
відсутність податкової накладної.
Інших підстав для не включення до
складу податкового кредиту витрат по
сплаті податку на додану вартість
даний Закон не передбачає.

Що стосується доводів
податкового органу про нікчемність
договорів укладених між позивачем та TOB
«Зернова торгівельна компанія», TOB
«Агроінком», TOB «Будівельна компанія
«Шатл», ТОВ «Агроінвест плюс ЛТД», TOB
ЛТД «Агрохім», TOB «АгроЛЄВ і К», ПП
ОСОБА_4, ПП «Борис», TOB КП Компанія
«УКРНАФТПОСТАЧ» і TOB «Заліське», то
відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Разом з тим, відповідачем не
надано документальних підтверджень
відсутності фактичного виконання
господарських операцій за спірними
договорами, узгодженості дій позивача
з його контрагентами з метою
незаконного отримання податкових
вигод або його обізнаності з такими
діями постачальників.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов
вірного висновку про безпідставність
прийняття відповідачем податкових
повідомлень-рішень від 10.05.2011 №,
№/2, № та хибність висновку
суду першої інстанції про відсутність
підстав для їх скасування.

Що ж до податкового
повідомлення-рішення № про
визначення податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб в сумі
50464,79 грн., то суди попередніх інстанцій
правильно виходили з того, що дохід,
згідно із Законом України «Про податок
з доходів фізичних осіб» це сума
будь-яких коштів, вартість
матеріального і нематеріального майна,
інших активів, що мають вартість, у тому
числі цінних паперів або деривативів,
одержаних платником податку у
власність або нарахованих на його
користь, чи набутих незаконним шляхом у
випадках, визначених пп. 4.2.12 п. 4.2 ст. 4
цього Закону, протягом відповідного
звітного податкового періоду з різних
джерел як на території України, так і за
її межами.

З огляду на зазначене поворотна
фінансова допомога не є доходом згідно
пп. 4.2.12 п. 4.2 ст. 4 Закону, оскільки це є
поворотна позика гр. ОСОБА_5, яка не
передбачає одержання позивачем у
власність або нарахованих на його
користь доходів, тим більше що строк
звернення до суду із позовом про
повернення коштів за договором позики
від 18.11.2008 не сплинув. Таким чином у
суддів попередніх інстанцій були всі
підстави для скасування податкового
повідомлення-рішення № від 10.05.2011.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судом апеляційної
інстанції належним чином з'ясовані
обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішення суду апеляційної
інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Полонського
відділення Шепетівської об'єднаної
державної податкової інспекції
залишити без задоволення.

Постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 22.03.2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)М.П. Зайцев (підпис)М.О.
Федоров