Справа № 2а-16345/12/2670
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/20701/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,секретаря судового
засідання Левіної А. А.,

за участю: позивача - Приходька Я. М.,

представника відповідача - Державної
служби з питань регуляторної політики
та розвитку підприємництва -
Константинова С. А.,

представника відповідача -
Міністерства юстиції України -
Глущенко В. В.,

представника третьої особи -
Міністерства екології та природних
ресурсів України - Жукович Л. В.,

представників третьої особи -
Української пакувально-екологічної
коаліції - Слабого В. Г., Гупало К. П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги
Міністерства юстиції України та
Української пакувально-екологічної
коаліції на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 січня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 27 березня 2013 року у справі за
позовом Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною до Державної
служби з питань регуляторної політики
та розвитку підприємництва,
Міністерства юстиції України, треті
особи: Міністерство екології та
природних ресурсів України, Державна
митна служба України, Українська
пакувально-екологічна коаліція,
Міністерство економічного розвитку і
торгівлі України про визнання
протиправними та скасування рішення та
наказу,

встановив:

Державне підприємство з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною звернулось з позовом до
Державної служби з питань регуляторної
політики та розвитку підприємництва,
Міністерства юстиції України, треті
особи: Міністерство екології та
природних ресурсів України, Державна
митна служба України, Українська
пакувально-екологічна коаліція,
Міністерство економічного розвитку і
торгівлі України, в якому, з
урахуванням змінених позовних вимог,
просило: визнати протиправним та
скасувати рішення Державної служби
України з питань регуляторної політики
та розвитку підприємництва від 30
жовтня 2012 року № 7 "Про необхідність
усунення Міністерством економічного
розвитку і торгівлі України,
Міністерством екології та природних
ресурсів України та Державною митною
службою України порушення принципів
державної регуляторної політики
згідно з вимогами Закону України від 11
вересня 2003 року № 1160-IV "Про засади
державної регуляторної політики у
сфері господарської діяльності" (далі -
Рішення № 7); визнати протиправним та
скасувати наказ Міністерства юстиції
України від 14 січня 2013 року № 101/5 "Про
скасування рішення про державну
реєстрацію нормативно-правового акта"
(далі - Наказ № 101/5).

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 січня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
Міністерство юстиції України та
Українська пакувально-екологічної
коаліція звернулись з касаційними
скаргами, в яких просять їх скасувати
та ухвалити нове судове рішення про
відмову в задоволені позову.

В запереченнях позивач просив скаргу
залишити без задоволення, а
оскаржувані рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін та третіх осіб,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що скарги підлягають
задоволенню частково.

Судами встановлено, що 26 липня 2001 року
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову N 915 "Про впровадження
системи збирання, заготівлі та
утилізації відходів як вторинної
сировини".

30 липня 2009 року Міністерством
економічного розвитку і торгівлі,
Міністерством екології та природних
ресурсів України та Державною митною
службою України видано наказ № 789/414/709
"Про затвердження Порядку здійснення
митного оформлення імпортних товарів у
тарі і пакувальних матеріалах".

30 жовтня 2012 року Державною службою з
питань регуляторної політики та
розвитку підприємництва прийнято
рішення № 7 "Про необхідність усунення
Міністерством економічного розвитку і
торгівлі, Міністерством екології та
природних ресурсів України та
Державною митною службою України
порушення принципів державної
регуляторної політики згідно з
вимогами Закону України від 11 вересня
2003 року № 1160-1V "Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності", яким
запропоновано Міністерству
економічного розвитку і торгівлі,
Міністерству екології та природних
ресурсів України та Державній митній
службі України скасувати спільний
наказ Міністерства економіки України,
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України та
Державної митної служби України від 30
серпня 2009 року № 789/414/709 "Про
затвердження Порядку здійснення
митного оформлення імпортних товарів у
тарі і пакувальних матеріалах".

02 січня 2013 року Державною службою з
питань регуляторної політики та
розвитку підприємництва надіслано
лист № 1/10/20-13 до Міністерства юстиції
України "Про зупинення дії
регуляторного акта", а саме: спільного
наказу Міністерства економіки України,
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України та
Державної митної служби України від 30
липня 2009 року № 789/414/709 "Про
затвердження Порядку здійснення
митного оформлення імпортних товарів у
тарі і пакувальних матеріалах", - та
відповідне оголошення до редакції
газети "Урядовий кур'єр", яке було
опубліковане 10 січня 2013 року у випуску
№ 5 (4891).

14 січня 2013 року Міністерством юстиції
України прийнято оскаржуваний наказ
"Про скасування рішення про державну
реєстрацію нормативно-правового акта"
№ 101/5, яким рішення про державну
реєстрацію наказу Міністерства
економіки України, Міністерства
економічного розвитку і торгівлі
України та Державної митної служби
України від 30 липня 2009 року 789/414/709 "Про
затвердження Порядку здійснення
митного оформлення імпортних товарів у
тарі і пакувальних матеріалах",
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції 31 липня 2009 року № 717/16733,
скасовано відповідно до підпункту "в"
пункту 17 Положення про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств, інших органів виконавчої
влади, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 28
грудня 1992 року № 731.

Не погодившись з Рішенням N 7 та Наказом
№ 101/5, позивач заявив цей позовом.

Задовольняючи позов, суди виходили з
того, що питання законності і
правомірності спільного Наказу
Міністерства економіки України,
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України та
Державної митної служби України від 30
серпня 2009 року № 789/414/709 "Про
затвердження Порядку здійснення
митного оформлення імпортних товарів у
тарі і пакувальних матеріалах"
встановлені у справі № 2а-14240/09/2670, в
якій постановою Вищим
адміністративним судом України від 05
липня 2012 року (постанова № К/9991/1691/12,
К/9991/5388/12, К/9991/96351/11) скасовано постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 23 грудня 2009 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 грудня 2011
року та відмовлено у задоволені позову
про визнання незаконним та нечинним
спільного Наказу Міністерства
економіки України, Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України, Державної митної
служби України № 789/414/709 від 30 липня 2009
року. Тому ці питання не потребують
доказування у даній справі.

Колегія суддів вважає висновки судів
передчасними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Наведеними нормами КАС України
встановлені преюдиційні обставини,
тобто ті обставини, що встановлені в
судовому рішенні, яке набрало законної
сили. Зазначені преюдиційні обставини
є підставами для звільнення від
доказування.

Так, звільнення від доказування з
підстав установлення преюдиційних
обставин в іншому судовому рішенні,
передбачене ч. 1 ст. 72 КАС України, варто
розуміти так, що учасники
адміністративного процесу не
зобов'язані повторно доказувати ті
обставини, які були встановлені чинним
судовим рішенням в іншій
адміністративній, цивільній або
господарській справі, якщо в цій справі
брали участь ті самі особи або особа,
щодо якої встановлено ці обставини.

Пленум Верховного Суду України у п. 7
постанови № 14 від 18 грудня 2009 року Про
судове рішення у цивільній справі»
наголошує, що особи, які не брали участь
у цивільній, господарській чи
адміністративній справі, в якій судом
ухвалене відповідне судове рішення,
мають право при розгляді іншої справи
за їх участю оспорювати обставини,
встановлені цим судовим рішенням. У
такому випадку суд ухвалює рішення на
основі досліджених у судовому
засіданні доказів.

Тобто якщо у справі беруть участь нові
особи, то преюдиційний характер
рішення втрачається. Тому не можуть
мати преюдиційного значення рішення
суду в тотожних за фабулою справах, але
за позовом іншого позивача або за
участю додаткового співвідповідача.

Не потребують доказування обставини,
встановлені рішенням суду, тобто ті
обставини, щодо яких мав місце спір і
які були предметом судового розгляду.
Не має преюдиційного значення оцінка
судом конкретних обставин справи, які
сторонами не оспорювалися, мотиви
судового рішення, правова кваліфікація
спірних відносин. При цьому,
преюдиційне значення можуть мати лише
ті факти, щодо наявності або
відсутності яких виник спір, і які
зазначені у резолютивній частині
рішення.

Заслуговує на увагу той факт, що згідно
з цієї ж частини ст. 72 КАС України
преюдиційність поширюється не тільки
на осіб, що брали участь у справі, а й на
особу, щодо якої відповідним рішенням
встановлено певні обставини, незалежно
від того, чи брала вона участь у справі.

Водночас передбачене частиною першою
статті 72 КАС України звільнення від
доказування не має абсолютного
характеру і не може сприйматися судом
як неможливість спростування під час
судового розгляду обставин, які
зазначені в іншому судовому рішенні.
Адміністративні суди не повинні
сприймати, як обов'язкові, висновки
щодо фактичних обставин справи,
наведені у чинних судових рішеннях за
інших адміністративних, цивільних чи
господарських справ.

Для спростування преюдиційних
обставин, передбачених частиною першою
статті 72 КАС України, учасник
адміністративного процесу, який ці
обставини заперечує, повинен подати
суду належні та допустимі докази. Ці
докази повинні бути оцінені судом, що
розглядає справу, у загальному порядку
за правилами статті 86 КАС України.

При цьому суди також повинні
враховувати вимоги частин четвертої та
п'ятої статті 11 КАС України щодо
необхідності офіційного з'ясування
всіх обставин справи і у відповідних
випадках витребувати ті докази, яких,
на думку суду, не вистачає для
належного встановлення обставин у
справі, що розглядається.

Якщо суд дійде висновку про те, що
обставини у справі, що розглядається, є
інакшими, ніж установлені під час
розгляду іншої адміністративної,
цивільної чи господарської справи, то
справу належить вирішити відповідно до
тих обставин, які встановлені
безпосередньо судом, який розглядає
справу.

Оскільки при вирішенні спору суди
першої та апеляційної інстанцій не
звернули уваги, що у даній справ беруть
участь нові особи, ніж ті, що брали
участь у справі № 2а-14240/09/2670, а також у
судових рішеннях відсутні обставини
щодо оскаржуваних рішення та наказу у
даній справі, тобто є інакшими та
перебувають поза межами попереднього
судового провадження, колегія судів
дійшла висновку про неправильне
застосування судами норми
процесуального права.

Таким чином, під час нового розгляду
судами необхідно врахувати
вищенаведене та розглянути справу із
з'ясуванням всіх обставин справи.

З урахуванням наведеного постанова
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 31 січня 2013 року та
ухвала Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року підлягають скасуванню, а справа
- направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції відповідно до ч. 2 ст.
227 КАС України.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційні скарги Міністерства юстиції
України та Української
пакувально-екологічної коаліції
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 31 січня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: