Справа № 1570/5299/12
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року
м. Київ К/800/19536/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді:
Сіроша М.В.,

суддів:
Веденяпіна О.А.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку попереднього
розгляду касаційну скаргу Одеського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
Відділення фонду) на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 22 листопада 2012 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19 березня
2013 року у справі за адміністративним
позовом Відділення фонду до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Енерготехнології-Ізмаїл» (далі -
Товариство),

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 року Відділення фонду
звернулося до суду з адміністративним
позовом про стягнення з Товариства за
не зайняті інвалідами у 2011 році робочі
місця адміністративно-господарських
санкцій, у розмірі 15 448,00 грн., а також
пені за несвоєчасну сплату зазначених
санкцій, у розмірі 169,92 грн.

22 листопада 2012 року постановою
Одеського окружного адміністративного
суду, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 19 березня
2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої та апеляційної
інстанцій зазначили, що чинним у 2011
році законодавством обов'язок з
виявлення працездатних інвалідів, що
виявили бажання працювати, на
Товариство не покладався.

Відділення фонду звернулося із
касаційною скаргою про скасування
постанови Одеського окружного
адміністративного суду та ухвали
Одеського апеляційного
адміністративного суду і ухвалення
нової постанови про задоволення
позову, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, відповідно до
звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2011 рік, у
Товаристві у період з 1.10.2011 року до
30.11.2011 року працював 1 інвалід при
нормативі однієї особи.

Суди першої та апеляційної інстанцій
зазначили, що Товариство подавало
звіти до Ізмаїльського міськрайонного
центру зайнятості щодо зайнятості та
працевлаштування інвалідів у формі
№3-ПН «Звіт про наявність вакансій»,
затверджені наказом №420 Міністерства
праці та соціальної політики України
від 19.12.2005 року.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій
про відмову у задоволенні позову
виходячи з наступного.

Згідно з ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно звіту
Товариство за формою 10-ПІ за 2011 рік
середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу
становила 15 осіб, кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
становить 1 особа.

Фактично у період з 1.10.2011 року до 30.11.2011
року на підприємстві працював 1
інвалід.

Товариство з 30.11.2011 року не виконало
норматив щодо працевлаштування 1
інваліда.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Суди попередніх інстанцій
обґрунтовано зазначили, що Товариство
інформувало Ізмаїльський
міськрайонний центр зайнятості про
наявність вакантних робочих місць, на
яких може використовуватись праця
інвалідів.

Товариство здійснило всі заходи,
передбачені чинним на час виникнення
спору законодавством, спрямовані на
працевлаштування інвалідів на своєму
підприємстві.

Враховуючи викладене, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли до
правильного висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
щодо стягнення з Товариства
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права під час ухвалення
судових рішень чи вчинення
процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що
судові рішення ухваленні з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана правильно, підстав для їх
скасування з мотивів, викладених в
касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст.,ст. 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Одеського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів відхилити.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 22 листопада
2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 19 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, визначених ст. 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
Сірош М.В.

Веденяпін О.А.

Юрченко В.П.