Справа № 826/775/14
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/775/14
Головуючий у 1-й інстанції: Качур
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді - Гром Л.М.;

суддів - Бєлової Л.В.,

Міщука М.С.,

при секретарі судового засідання:
Мотилю В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 03 березня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
03 березня 2014 року позов задоволено,
визнано протиправними і скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Подільському районі м. Києва від 31.05.2013
року №, 31.05.2013 року № та від
31.05.2013 року №.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції відповідач звернувся
до Київського апеляційного
адміністративного суду з апеляційною
скаргою, в якій просить ухвалене у
справі судове рішення скасувати та
постановити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, які з`явились у судове
засідання, перевіривши за матеріалами
справи наведені у апеляційній скарзі
доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачем проведено документальну
планову виїзну перевірку позивача з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати
податків, зборів (обов'язкових
платежів) за період з 01.01.2012 року по
31.12.2012 року.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт перевірки
№1789/17-2-06/НОМЕР_1 від 18.05.2013 року (надалі -
акт перевірки).

На підставі акту перевірки,
відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення від 31.05.2013 року
№, від 31.05.2013 року № та від
31.05.2013 року №.

Позивач, вважаючи дані податкові
повідомлення-рішення неправомірними,
звернувся до суду.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
наступних мотивів, з чим погоджується
колегія суддів.

Згідно пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Податкового
кодексу України, податковий кредит - це
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Відповідно до п.198.1, п.198.3. ст.198 Кодексу,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт і послуг), вартість яких
відноситься до складу витрат
виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредит
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6. ст.198 ПК України, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.201.11
ст.201 Кодексу). У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до п.201.10. ст.201 Кодексу,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Крім того, до складу валових витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування відповідно до пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України,
входять: витрати від операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інші витрати, визначені згідно з
пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом 2
цього Кодексу.

Законом України "Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні"
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку (який основою
будь-якого іншого обліку)
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на оплату виконаних
робіт до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за виконані роботи до
складу податкового кредиту, необхідні
первинні документи (платіжні
доручення, податкові накладні, акти
виконаних робіт тощо), оформлені
відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Відповідно до ст.1 зазначеного закону,
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст.9 Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні», підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено судом першої
інстанції, податкові накладні за
перевіряємий період виписані
позивачем з дотриманням вимог п. 201.11 ст.
201 ПК України.

Також встановлено, що на момент
виписування всіх податкових накладних,
на підставі яких позивачем було
сформовано податковий кредит, ТОВ
«Технооптторг-Трейд», ТОВ «АЛТ-Сервіс»,
ТОВ «Бел ОІЛ», ТОВ «Діаманд Делюкс»
являлися платниками ПДВ, що
встановлено самим податковим органом.

При цьому, господарська діяльність
позивача базувалася на договорах
укладених з вищевказаними
підприємствами, згідно яких позивач
замовляв та придбавав у ТОВ
«Технооптторг-Трейд» - запчастини
(гумові шини); у ТОВ «АЛТ-Сервіс», ТОВ
«Бел ОІЛ» - пальне; у ТОВ «Діаманд
Делюкс» - теплоізоляцію, листи
оцинковані та інші будівельні
матеріали, а також транспортні послуги
по перевезенню вантажу автомобільним
транспортом останнього у міському,
приміському й міжміському сполученні.

На виконання зобов'язань за вказаними
договорами, копії яких містяться у
матеріалах справи, між сторонами
укладалися акти здачі-приймання
виконаних робіт (наданих послуг),
виставлялися рахунки - фактури,
проводилися оплати, виписувалися
податкові накладні та видаткові
накладні.

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду
також звертає увагу на той факт, що
вищезазначені первинні, розрахункові
та інші документи повністю
відповідають вимогам, встановлених до
первинних документів, які
пред'являються п. 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і за висновками
суду свідчать про реальність операцій
між позивачем і його контрагентом.

При цьому відповідачем не зазначено в
акті перевірки обставин, які б
вказували на невідповідність змісту
договорів, укладених позивачем актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; на
вчинення правочинів особам, за межами
їх цивільної дієздатності; на вчинення
правочину з дефектами волі або
недодержання вимог щодо форми
правочину.

Щодо тверджень податкового органу про
використання позивачем найманих осіб,
які зазначені в товарно-транспортних
накладних, то судом першої інстанції
було обґрунтовано зазначено, що дана
обставина також спростована, оскільки
згідно договору про перевезення
вантажів автомобільним транспортом №2
від 03.01.2012 року, договору про
перевезення вантажів автомобільним
транспортом №1 від 01.02.2012 року, договору
про перевезення вантажів
автомобільним транспортом №01/07 від
01.07.2012 року, договору про транспортні
перевезення №3010 від 30.10.2012 року
перевізники зобов'язалися отримати та
доставити ввірений йому для
перевезення вантаж до пункту
призначення і видати його
уповноваженій на одержання вантажу
особі, а позивач зобов'язався
пред'явити для перевезення вантаж та
сплатити за перевезення вантажу плату.

Таким чином, наймані особи, на яких
посилається податковий орган в своєму
акті перевірки та які вказані в
товарно-транспортних накладних,
являються найманими особами
Перевізників з якими заключні договори
перевезення вантажу, а не позивача та
працюють на посаді водіїв.

Враховуючи вищевикладене позивач не
виступає в силу ст. 18 ПК України
податковим агентом щодо виплати доходу
фізичних осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, оскільки не перебуває
з останніми в трудових та
цивільно-правових відносинах.

Враховуючи наведене, судова колегія
вважає, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими.

В свою чергу, доводи апелянта
спростовуються вищенаведеним,
матеріалами справи та не відповідають
вимогам чинного законодавства, а отже,
не підлягають задоволенню.

Отже, судова колегія визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, враховуючи відповідні
правові норми та встановлені
обставини, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про застосування
статті 200 КАС України.

Керуючись статтями 195, 196, 200, 205, 206 КАС
України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 03 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України в
порядок і строки, визначені ст.212 КАС
України.

Головуючий:

Судді:

Ухвала складена у повному обсязі
03.11.2014р.

Головуючий суддя
Гром Л.М.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.