Справа № 2а-2791/09/1770
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року м. Київ
К/800/61446/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Зайцева М.П.

Федорова М.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Рівне

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 23.04.2009

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14.02.2011

у справі № 2а-2791/09/1770

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_2

до Державної податкової
інспекції у м. Рівне

про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_2 (далі
по тексту - позивач, СПД-ФО ОСОБА_2)
звернулась до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Рівне (далі по тексту - відповідач, ДПІ у
м. Рівне) про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень від
14.08.2008 №/0, №/0, №/0.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 23.04.2009, яка
залишена без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14.02.2011, позов задоволено частково.
Визнано нечинними податкові
повідомлення-рішення від 14.08.2008
№/0, №/0, а також податкове
повідомлення-рішення від 14.08.2008
№/0 в частині донарахування
позивачеві податкового зобов'язання з
податку з доходів найманих працівників
у сумі 870,45 грн. (у тому числі 290,15 грн. за
основним платежем та 580,30 грн. за
штрафними санкціями). В іншій частині
позову - відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій зазначено,
що відповідачем було проведено планову
документальну перевірку дотримання
СПД-ФО ОСОБА_2 вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2006 по
31.03.2008, оформлену актом від 05.08.2008 №
151/17-119/НОМЕР_1. За наслідками цієї
перевірки податковим органом було
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 14.08.2008:

№10, за яким позивача зобов'язано
сплатити 3677,70 грн. податку з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності;

№/0, згідно з яким позивачу
визначено податкове зобов'язання з ПДВ
у сумі 20052 грн. (у тому числі 13368 грн. за
основним платежем та 6684 грн. за
штрафними санкціями);

№10 про донарахування позивачеві
податкового зобов'язання з податку з
доходів найманих працівників у сумі
1118,70 грн. (у тому числі 392,90 грн. за
основним платежем та 745,80 грн. за
штрафними санкціями),

Підставою для висновку про заниження
позивачем оподатковуваного доходу за
період, охоплений перевіркою, стало
невизнання податковим органом права
позивача на зменшення цього доходу на
суму нарахованої амортизації вартості
основних засобів.

Задовольняючи частково позов суди
попередніх інстанцій виходили з
наступного, з чим погоджується суд
касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» (що на час
виникнення спірних правовідносин
визначав порядок оподаткування
доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю)
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

У додатку №7 до Інструкції про
прибутковий податок з громадян,
затвердженої наказом Головної
державної податкової інспекції
України від 21.04.1993 №12, зазначено, що
відповідно до ст. 8 («Амортизація»)
можливо додатково зменшити валовий
дохід виключно на суми витрат, які
підлягають амортизації і не
перевищують розмір амортизаційних
відрахувань, нарахованих шляхом
застосування норм амортизації до
балансової вартості груп основних
фондів, лише у випадку ведення
бухгалтерського обліку балансової
вартості груп основних фондів
відповідно з Порядком, який
встановлюється Міністерством фінансів
України.

До податкової декларації за звітний
податковий період, включаються тільки
прямі валові витрати і суми
амортизаційних відрахувань, що
відповідають фактичній сумі
отриманого в цьому періоді валового
доходу в будь-якій формі від
визначеного виду діяльності та
підтверджені документально.

Наведені законодавчі положення дають
підстави для висновку про те, що
валовий дохід платників податку -
фізичних осіб підлягає зменшенню на
суму амортизаційних відрахувань у разі
ведення таким платником
бухгалтерського обліку балансової
вартості основних фондів та за умови
фактичного отримання валового доходу
завдяки використанню таких основних
фондів.

А відтак з огляду на установлений
судами факт ведення СПД-ФО ОСОБА_2
обліку основних фондів та використання
спірних основних фондів у власній
господарській діяльності позивача (що,
до речі, не заперечується
відповідачем), слід погодитися з
висновками судів попередніх інстанцій
про правомірність нарахування
позивачем амортизації на вартість
основних засобів.

За таких обставин суди цілком
правомірно скасували податкове
повідомлення-рішення від 14.08.2008 №
10.

Правильним є і висновок судів про
відсутність підстав для виключення
податковим органом з податкового
кредиту позивача сум ПДВ з мотивів не
зазначення у спірних податкових
накладних номенклатури товарів та
адреси постачальника.

Так, відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 даного
Закону підставою для нарахування
податкового кредиту є податкова
накладна, що видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги), на вимогу їх отримувача.

За змістом пп. 7.4.5 п. 7.4 цієї ж статті
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Наведені законодавчі положення не
дають підстави для висновку про те, що
відсутність будь-якого реквізиту у
податковій накладній є самостійною
підставою для відмови платникові у
реалізації права на податковий кредит.
Недоліки у заповненні податкових
накладних тягнуть негативні наслідки
для платника у випадках, коли існують
такі дефекти у їх оформленні, що в
цілому дають підстави для висновку про
недоведеність реального характеру
виконання господарської операцій.

А відтак висновок судів про
незаконність донарахування позивачеві
оспорюваної суми податкового
зобов'язання з ПДВ є правильним.

Приймаючи рішення про донарахування
позивачеві податкового зобов'язання з
податку з доходів найманих працівників
у сумі 870,45 грн., відповідач послався на
порушення СПД-ФО ОСОБА_2 вимог пп. 6.3.3 п.
6.3 ст. 6 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» шляхом
застосування податкової соціальної
пільги до доходів працівників,
зареєстрованих як суб'єкти
підприємницької діяльності.

Підпунктом 6.3.3 п. 6.3 ст. 6 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
передбачено, що податкова соціальна
пільга не може бути застосована до
інших доходів платника податку, якщо
він отримує протягом звітного
податкового місяця одночасно такі
доходи, як доходи самозайнятої особи
від підприємницької діяльності, а
також іншої незалежної професійної
діяльності.

Пунктом 1.2 ст. 1 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
встановлено, що дохід - це сума
будь-яких коштів, вартість
матеріального і нематеріального майна,
інших активів, що мають вартість, у тому
числі цінних паперів або деривативів,
одержаних платником податку у
власність або нарахованих на його
користь, чи набутих незаконним шляхом у
випадках, визначених цим Законом,
протягом відповідного звітного
податкового періоду з різних джерел як
на території України, так і за її
межами. Тобто, кваліфікуючою ознакою
доходу є його вартісна ознака, а не факт
реєстрації або навіть здійснення
певного виду діяльності.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли
вірного висновку, що податкова
соціальна пільга стосується не
спеціального статусу суб'єкта, а
наявності об'єкта оподаткування,
визначеного п. 1.2 ст. 1 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
у зв'язку з чим у спірних відносинах
зазначену норму щодо податкової
соціальної пільги потрібно
враховувати з точки зору наявності
іншого доходу, а за відсутності такого
і має застосовуватися податкова
соціальна пільга.

А відтак висновок судів про
незаконність прийняття податкового
повідомлення-рішення від 14.08.2008
№/0 в частині донарахування
позивачеві податкового зобов'язання з
податку з доходів найманих працівників
у сумі 870,45 грн. є правомірним.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для часткового
задоволення позову.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 222, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Рівне залишити без
задоволення.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 23.04.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14.02.2011
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України у випадках, встановлених
Кодексом адміністративного
судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)М.П. Зайцев (підпис)М.О.
Федоров