Справа № 2а/1770/1831/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/70233/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Рівне на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 03.06.2011 та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2011 по
справі №2а/1770/1831/2011 за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у місті Рівне про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судом першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 03.06.2011,
залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2011,
позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у місті Рівне про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 21.12.2010
№/0/17-122.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
Державна податкова інспекція у місті
Рівне 24.10.2011 звернулась з касаційною
скаргою до Вищого адміністративного
суду України, який ухвалою від 28.10.2011
прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
03.06.2011 та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 03.10.2011, прийняти нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог Державна
податкова інспекція у місті Рівне
посилається на порушення судами норм
матеріального права, зокрема, статей 13
та 14 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян», підпункту 9.12.1 пункту 9.12
статті 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб».

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією у місті Рівне було
проведено планову документальну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 за період з
01.04.2008 по 30.09.2010.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем статей 13, 14 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» від 26.12.1992 №13-92,
пункту 7.1 статті 7, підпункту 9.12.1 пункту
9.12 статті 9 Закону України «Про податок
з доходів фізичних осіб» у зв'язку із
завищенням позивачем витрат на
1060226,07грн., що призвело до заниження
податку з доходів фізичних осіб в
загальній сумі 159033,91грн.

При цьому, податковим органом
виключено зі складу витрат позивача:
суми амортизаційних відрахувань на
транспортні засоби (автомобілі та
напівпричепи) - 503226,00грн., витрати на
придбання дизельного палива - 69920,07грн.,
відсотки за користування кредитними
коштами в загальній сумі 487080,00грн.

За результатами перевірки Державною
податковою інспекцією у місті Рівне
складено акт від 08.12.2010 №248/17-117/НОМЕР_1
та прийнято податкове
повідомлення-рішення від 21.12.2010
№/0/17-122, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання за платежем
податок з доходів фізичних осіб в сумі
159033,91грн.

За результатами адміністративного
оскарження вказаного податкового
повідомлення-рішення рішенням
Державної податкової інспекції у місті
Рівне від 11.01.2011 №748/25-09, рішенням
Державної податкової адміністрації в
Рівненській області від 14.03.2011
№4817/25-16/37, рішенням Державної
податкової адміністрації України від
07.04.2011 №3340/П/25-0315 скарги позивача було
залишено без задоволення, а податкове
повідомлення-рішення від 21.12.2010
№/0/17-122 - без змін.

Положеннями частини першої статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»
встановлено, що оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Відповідно до частини другої статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Частиною третьою статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»
визначено, що до складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

У відповідності до пункту 5.1. статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Судами попередніх інстанцій на
підставі належних та допустимих
доказів встановлено, що витрати на
придбання дизельного палива у розмірі
69920,07грн. безпосередньо пов'язані з
господарською діяльністю позивача та
отримання ним доходу, оскільки
протягом періоду, що перевірявся,
позивач надавав послуги по перевезенню
вантажів автомобільним транспортом.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку про
правомірність включення фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 до складу
витрат вартість придбаного дизпалива.

Відповідно до положень статті 8 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» можливо додатково
зменшити валовий дохід виключно на
суми витрат, які підлягають
амортизації та не перевищують розмір
амортизаційних відрахувань,
нарахованих шляхом застосування норм
амортизації до балансової вартості
груп основних фондів, лише у випадку
ведення бухгалтерського обліку
балансової вартості груп основних
фондів відповідно з порядком, який
встановлюється Міністерством фінансів
України.

До декларації про доходи, одержані за
звітний період, включаються тільки
прямі валові витрати і суми
амортизаційних відрахувань, що
відповідають фактичній сумі
отриманого в цьому періоді валового
доходу в будь-якій формі від
визначеного виду діяльності та
підтверджені документально.

Тобто, при здійсненні нарахування
фізичною особою-суб'єктом
підприємницької діяльності
амортизаційних відрахувань на основні
засоби, які задіяні у господарській
діяльності підприємця, валовий дохід
зазначеного суб'єкта зменшується на
суму амортизаційних відрахувань,
нарахованих шляхом застосування норм
амортизації до балансової вартості
груп основних фондів (при умові ведення
бухгалтерського обліку балансової
вартості груп основних фондів
відповідно з порядком, який
встановлюється Міністерством фінансів
України).

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період, який
перевірявся, позивач вів
бухгалтерський облік балансової
вартості груп основних фондів та
здійснював нарахування амортизації по
2 групі основних фондів, а саме по
транспортних засобах: автомобілях та
напівпричепах, що підтверджується
відомостями про нарахування
амортизації. Розмір сум амортизації,
визначений платником податків,
податковим органом не заперечувався.

Таким чином, позивач правомірно відніс
до складу валових витрат амортизаційні
відрахування на основні засоби, що
використовуються у господарській
діяльності підприємця в загальній сумі
503226,00грн.

Відповідно до підпункту 5.5.1 пункту 5.1
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
до складу валових витрат відносяться
будь-які витрати, пов'язані з виплатою
або нарахуванням процентів за
борговими зобов'язаннями (у тому числі
за будь-якими кредитами, депозитами)
протягом звітного періоду, якщо такі
виплати або нарахування здійснюються у
зв'язку з веденням господарської
діяльності платника податку.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем віднесено до
складу валових витрат відсотки за
користування кредитними коштами,
отриманими в банківських установах та
використаними саме з метою здійснення
господарської діяльності, в загальній
сумі 487080,00грн.

Таким чином, висновок податкового
органу про протиправність віднесення
позивачем до складу валових витрат
відсотків за користування кредитними
коштами є необґрунтованим.

Враховуючи викладене, висновок судів
попередніх інстанцій щодо
протиправності податкового
повідомлення-рішення від 21.12.2010
№/0/17-122 є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків суду не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
першої та апеляційної інстанцій при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у місті Рівне залишити без
задоволення.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 03.06.2011 та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 03.10.2011 по
справі №2а/1770/1831/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв