Справа № 806/3702/14
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року
Житомир справа № 806/3702/14

час прийняття: 15 год. 30 хв.
категорія 12.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

за участі секретаря Слісарчука Б.Я.,

за участі позивача ОСОБА_1

за участі представника позивача
ОСОБА_2,

за участі відповідача ОСОБА_3

за участі представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області, начальника
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області ОСОБА_3 про визнання дій
протиправними, визнання протиправним
та скасування наказу №118-ос від 09.07.2014
р., поновлення на посаді, стягнення
коштів за час вимушеного прогулу в сумі
5331,02 грн. та моральної шкоди 10000,00 грн.,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в
якому просить:

- визнати протиправними дії начальника
Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області
ОСОБА_3 щодо вчинення ним
морально-психологічного тиску та
примушування ОСОБА_1 до подання заяви
про звільнення за нібито власним
бажанням з посади начальника
Управління контролю за використанням
та охороною земель
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області;

- визнати протиправним і скасувати
наказ Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області №
118-ос від 09.07.2014 року про звільнення
ОСОБА_1 із займаної посади начальника
Управління контролю за використанням
та охороною земель Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області, відповідно до
ст.38 КЗпП України;

- поновити його на посаді начальника
Управління контролю за використанням
та охороною земель Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області;

- стягнути з Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області (10014, м.Житомир,
майдан ім. С.П. Корольова, 2, ), на його користь заробітній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 5 331 грн. 02 коп;

- стягнути з Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області (10014, м.Житомир,
майдан ім. С.П. Корольова, 2, ), на його користь 5000 гривень на
відшкодування завданої йому
незаконним звільненням моральної
шкоди;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь 5000
гривень, на відшкодування моральної
шкоди, завданої йому протиправними
діями цієї посадової особи органу
державної влади.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначив, що спірний наказ №118-ос
від 09.07.2014 року про його звільнення є
неправомірним та підлягає скасуванню,
оскільки заяву про звільнення він
написав не за власним бажанням, а під
тиском на нього начальника
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області ОСОБА_3. Крім того, зазначив, що
відповідачем звільнено його з роботи в
останній робочий день, в який він
знаходився на лікарняному, чим
порушено та позбавлено його права,
наданого частиною 2 ст.38 КЗпП України.

Позивач в судове засідання не з"явився.
В попередніх судових засіданнях просив
задоволити його вимоги в повному
обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та просили
їх задовольнити з підстав зазначених в
позовній заяві.

Представник Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області в судовому
засіданні просив відмовити в
задоволенні позовних вимог з підстав
зазначених в письмових запереченнях
щодо позову.

Начальник Держсільгоспінспекції в
Житомирській області ОСОБА_3 в судове
засідання не з"явився. На попередніх
засіданнях суду просив в позові
відмовити.

Заслухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Наказом №231-ос від 22.10.2012 року ОСОБА_1
призначено згідно конкурсного відбору
на посаду начальника Управління
контролю за використанням та охороною
земель. Присвоєно 9 ранг державного
службовця, посада якого віднесена до 5
категорії (а.с.27).

Встановлено, що 25.06.2014 року ОСОБА_1 подав
на ім"я начальника
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області ОСОБА_3 заяву про звільнення
його за власним бажанням (а.с.32).

В той же день заява про звільнення була
зареєстрована в журналі вхідної
кореспонденції (а.с.178).

Наказом Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області від 09.07.2014 року
№118-06 ОСОБА_1 звільнено із займаної
посади начальника Управління контролю
за використанням та охороною земель з
09.07.2014 року за власним бажанням
відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с.17).

В судовому засіданні позивач пояснив,
що бажання звільнятись зі служби у
нього не було, заяву про звільнення він
був змушений написати, перебуваючи у
стані сильного душевного хвилювання і
підвищеного емоційного напруження, що
були результатом довготривалого
протиправного тиску та примушування
його до звільнення. З тих же підстав
він попав на лікарняне ліжко 9 липня 2014
року.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.1992 року "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" визначено, що по справах про
звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні
перевіряти доводи працівника про те, що
власник або уповноважений ним орган
примусили його подати заяву про
розірвання трудового договору.

ОСОБА_1, як на доказ морального тиску на
нього щодо подання заяви про
звільнення за власним бажанням,
посилається на звернення з приводу
даного питання до голови Державної
інспекції сільського господарства
України Поєдинка М.С., оскільки, як
зазначив позивач, начальник
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області ОСОБА_3 пояснив йому, що вимогу
про його звільнення ставить особисто
голова Державної інспекції сільського
господарства України (а.с.9).

Судом встановлено, що згідно
письмового звернення в електронній
формі, представник позивача звертався
до голови Державної інспекції
сільського господарства України
Поєдинка М.С. з приводу прийняття його
на особистий прийом 01.07.2014 року, яке
направлено на електронну скриньку
адресата (а.с.61).

Також, представником позивача ОСОБА_2
направлено адвокатський запит голові
Державної інспекції сільського
господарства України від 01.10.2014 за вих.
№2-510/КВ, про те, які саме заходи були
вжиті адресатом за фактом звернення
ОСОБА_1 до голови Державної інспекції
сільського господарства України
Поєдинка М.С. 01.07.2014 року зі скаргою на
дії начальника начальника
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області ОСОБА_3 з приводу тиску та
вимог до скаржника звільнитися з
роботи за власним бажанням (а.с.204-205).

Судом направлено запит голові
Державної інспекції сільського
господарства України Поєдинка М.С. щодо
повідомлення з якого приводу звертався
до нього ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (адвокат
позивача) 01.07.2014 року та чи порушувалось
питання щодо примушування Начальником
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області ОСОБА_3 ОСОБА_1 звільнитись із
займаної посади за його дорученням чи
без такого.

Листом Державної інспекції сільського
господарства України від 28.10.2014 року за
вих. № 18409/14 повідомлено суд, що жодних
доручень щодо звільнення ОСОБА_1 або
примушування його звільнитися за
власним бажанням
Держсільгоспінспекцією України та
особисто Головою не надавалось та
питання не порушувалось (а.с.222).

За клопотанням позивача судом
викликано в судове засідання та
допитано в якості свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, як осіб, які зокрема, на
думку позивача, можуть підтвердити
відомі їм обставини щодо звільнення
його з посади під тиском керівника
інспекції.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
пояснив, що зі слів ОСОБА_1 його нібито
примушували написати заяву на
звільнення. Особисто не був присутній
при будь-яких розмовах щодо
примушування позивача звільнитись із
займаної посади. Йому відомо, що ОСОБА_1
був на прийомі у голови Державної
інспекції сільського господарства
України Поєдинка М.С. та питання щодо
звільнення під час прийому не
розглядалось. Причини захворювання
ОСОБА_1 09.07.2014 року йому не відомі.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
зазначив, що причини звільнення
позивача йому не відомі. Йому відомо що
ОСОБА_1 їздив на особистий прийом до
голови Державної інспекції сільського
господарства України Поєдинка М.С.
стосовно роботи та звільнення, розмова
закінчилась позитивно і він буде
продовжувати працювати. На нараді в
кабінеті ОСОБА_1 повідомив, що на нього
тисне хтось із Києва щодо звільнення з
посади. При подібних розмовах ніколи не
був присутній. Про примушування
позивача до звільнення зі сторони
ОСОБА_3 нічого не відомо. Не пам"ятае чи
ОСОБА_1 повідомляв йому про причини
захворювання в його останній робочий
день.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні
зазначив, що йому не відомі причини
звільнення ОСОБА_1 з роботи. Чи
розказував позивач йому про "вказівки з
Києва" щодо звільнення - не пам"ятає. Про
прийом головою Державної інспекції
сільського господарства України
нічого не знає. 9 липня 2014 року ОСОБА_1 в
другій половині дня по телефону
попросив привезти його машину додому,
так як сам від до дому від лікаря поїде
на таксі.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що не
примушував позивача до звільнення.

Також, судом встановлено, що протягом
2013-2014 року до Інспекції, зокрема, від
органів прокуратури надійшло десять
подань Прокуратури Житомирської
області "Про усунення порушень вимог
законодавства при здійснення
державного контролю за використанням
та охороною земель" (а.с.79-105). Дані
подання є свідченням виявлених
порушень вимог законодавства при
здійсненні державного контролю за
використанням та охороною земель.

Начальник Держсільгоспінспекції в
Житомирській області ОСОБА_3 пояснив,
що при розгляді зазначених актів
прокуратури, до різного виду
відповідальності було притягнуто ряд
працівників з числа інспекторського
складу. Проте, навіть за такої значної
кількості виявлених порушень при
здійсненні державного контролю за
використанням та охороною земель,
позивач, як начальник зазначеного
управління, за весь період роботи не
був притягнутий до жодного виду
дисциплінарної або іншої
відповідальності.

Водночас, як зазначено ОСОБА_1 в
позовній заяві, він неодноразово був
нагороджений відомчими відзнаками
(а.с.13). Крім того, встановлено, що
позивач щомісячно отримував надбавки
за високі досягнення у праці та
преміальні винагороди, що
підтверджується довідками про доходи
позивача за період 2013 - 2014 рік (а.с.10-107).

Отже, факт тиску начальником
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області ОСОБА_3 чи іншою особою на
позивача з метою примусити його подати
заяву про звільнення за власним
бажанням не підтверджено належними
доказами та не знайшло свого
підтвердження під час розгляду справи
по суті.

Щодо зазначеного позивачем про
звільнення відповідачем його з роботи
в останній робочий день, в який він
знаходився на лікарняному, чим
порушено та позбавлено його права,
наданого частиною 2 ст.38 КЗпП України
(а.с.6), то суд зазначає наступне.

Як встановлено вище, 25.06.2014 року позивач
подав на ім"я начальника
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області ОСОБА_3 заяву про звільнення
його за власним бажанням.

В останній робочий день 09.07.2014 року,
який є днем звільнення, позивач не
з"явився у відділі кадрів Державної
інспекції сільського господарства в
Житомирській області, не отримав
трудову книжку та відповідно не
розписався в її отриманні в особовій
картці та книзі обліку руху трудових
книжок. У зв"язку з чим працівниками
інспекції складено акт про відсутність
працівника на роботі (а.с.68).

В судовому засіданні позивач зазначив,
що 09.07.2014 року він перебував на
лікуванні, що підтверджується листком
непрацездатності серії АГЗ №950355 (а.с.24),
з ліжковим режимом, а тому звільнення
його за таких обставин є неправомірним.
На роботу він приходив лише 11.07.2014 року
щоб забрати трудову книжку та
повідомити що перебував на
лікарняному.

Факт відсутності позивача на робочому
місці після обідньої перерви 09.07.2014
року у зв"язку із його перебуванням на
лікарняному не заперечується
відповідачами.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України,
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Частиною 2 ст. 38 КЗпП України,
передбачено, що якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Встановлено, що позивач не відкликав
свою заяву про звільнення із займаної
посади за власним бажанням, не
продовжив працювати після закінчення
строку попередження про звільнення, а
обмеження можливості звільнення
працівника у період непрацездатності
стосується тільки випадку звільнення
його за ініціативою власника, та не
стосується звільнення працівника за
власним бажанням, то суд приходить до
висновку, що спірним наказом позивача
звільнено у відповідності до вимог ч. 1
ст. 38 КЗпП.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади й органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією і законами
України.

Щодо вимог позивача про поновлення
його на посаді начальника Управління
контролю за використанням та охороною
земель Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
то вони є похідними від вимоги про
скасування наказу №118-ос від 09.07.2014 року
про звільнення з посади начальника
Управління контролю за використанням
та охороною земель Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області, а тому не
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку про те, що оскаржуваний наказ
№118-ос від 09.07.2014 року про звільнення
ОСОБА_1 з посади начальника Управління
контролю за використанням та охороною
земель Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області
прийнятий на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
відтак є правомірним. Отже, позовні
вимоги є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 158-163, 167, 186, 254 КАС
України, суд,-

постановив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 03
листопада 2014 р.