Справа № 872/8312/13
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2014-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2014 рокусправа № 0870/8677/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Шлай А.В.

суддів: Іванова
С.М. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Жовтневому
районі м.Запоріжжя Запорізької області
Державної податкової служби на
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 19 березня
2013 року у справі №0870/8677/12 за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції в
Жовтневому районі м.Запоріжжя про
скасування податкового повідомлення -
рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернувся до суду з адміністративним
позовом, в якому просив визнати
нечинним та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 26 січня 2012
року № . В обґрунтування позовних
вимог зазначив, що податковим органом
на підприємстві позивача проведено
документальну планову перевірку з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати усіх
податків та зборів, а також дотримання
вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01 жовтня 2008
року по 31 грудня 2010 року, оформлену
актом від 28 грудня 2011 року №
89/17-214/.За наслідками проведення
виїзної перевірки позивачу податковим
повідомленням-рішенням форми "Р" від 26
січня 2012 року № визначено суму
грошового зобов'язання за платежем по
податку на додану вартість на суму 185
605,70 грн. (основний платіж - 148 484,56 грн.).

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 19 березня
2013 року адміністративний позов
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, Державна податкова
інспекція в Жовтневому районі м.
Запоріжжя Запорізької області
Державної податкової служби
звернулась з апеляційною скаргою, в
якій, посилаючись на порушення норма
матеріального та процесуального права,
просила скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні
адміністративного позову. Апелянт
зазначає, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Виходячи з
того, що Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 не надавалися первинні
документи, що підтверджують придбання
ним продукції, на думку апелянта
винесення податкових
повідомлень-рішень є цілком
обґрунтованим.

У судовому засіданні представник
позивача повністю підтримав доводи,
викладені в запереченнях на апеляційну
скаргу. Представник відповідача
заперечив проти вимог викладених в
апеляційній скарзі.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги,
дійшла висновку про відсутність
підстав для її задоволення, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
на підставі письмових доказів, що
містяться в матеріалах справи, у період
з 01 грудня 2011 року по 21 грудня 2011 року
Державною податковою інспекцією у
Жовтневому районі м. Запоріжжя
проведено документальну планову
виїзну перевірку Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати усіх податків та
зборів, а також дотримання вимог
валютного та іншого законодавства
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за
період з 01 жовтня 2008 року по 31 грудня 2010
року.За результатами документальної
позапланової виїзної перевірки
складено акт від 28.12.2011 року №
89/17-214/НОМЕР_2 , яким встановлено
порушення - п.п. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1, 7.4.5
п. 7.4, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про
податок вартість", а саме занижено
податок на додану вартість в періоді,
що перевірявся, на загальну суму 148484,56
грн. (в т. ч. листопад 2008 року - 248,35 грн.,
грудень 2008 року - 193,81 грн., січень 2009
року - 963,33 грн., березень 2009 року - 7 726,78
грн., квітень 2009 року - 244,20грн., липень 2009
року - 1 040,99 грн., серпень 2009 року - 143,42
грн., вересень 2009 року - 1 143,95 грн.,
жовтень 2009 року - 27 968,64 грн., листопад 2009
року - 33 258,09 грн., грудень 2009 року - 24 243,53
грн., січень 2010 року - 28 508,34 грн., лютий 2010
року - 20548,07 грн., березень 2009 року - 1 291,40
грн., травень 2010 року - 48,33 грн., червень
2010 року - 48,66 грн., липень 2010 року - 678,00
грн., вересень 2010 року - 186,67 грн.).На
підставі зазначеного акту було
прийняте податкове
повідомлення-рішення форми "Р" від 26
січня 2012 року № , яким визначено
суму грошового зобов'язання за
платежем по податку на додану вартість
на суму 185 605,70 грн. (основний платіж - 148
484,56 грн., штрафні санкції - 37121,14 грн.).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з їх
доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції та
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Частинами 1, 2 статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність" встановлено, що підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Таким чином, підставою для
бухгалтерського обліку господарської
операції щодо придбання позивачем у
Приватного підприємства «АРт Ко»
макулатуру, згідно договорів,
укладених протягом перевіряємого
періоду, є належні первинні документи,
які містять всі необхідні реквізити та
відповідають вимогам, встановленим
чинним законодавством для первинних
документів, які фіксують факт
здійснення даних господарських
операцій.

Частиною 1 статті 3 Господарського
кодексу України, обов'язковими
ознаками господарської діяльності є:
провадження такої діяльності
суб'єктами господарювання; здійснення
її у сфері суспільного виробництва;
спрямованість на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг; результати
зазначеної діяльності - продукція,
роботи чи послуги - мають вартісний
характер і цінове вираження.

З матеріалів справ вбачається, що на
момент проведення перевірки Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 мав необхідні,
належним чином оформлені первинні
документи, що свідчать про реальність
господарської операції, а саме:
податкові накладні, рахунки-фактури,
видаткові накладні, звіти по
дебіторським та кредиторським
операціям, тощо, на загальну суму ПДВ по
першому договору на 85 218,78 грн. та по
другому договору на 50 192,10 грн., а разом
на 135410,88 грн.

Щодо посилань відповідача в акті
перевірки на недійсність (нікчемність)
укладених між позивачем та Приватним
підприємством «Арт Ко»., колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті
215 Цивільного кодексу України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним. У разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним .

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо. Доказів на підтвердження
недотримання сторонами в момент
укладення вищезазначених договорів
вимог, встановлених частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України, що є
підставою для визнання правочинів
недійсними, суду не надано.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України "Про податок на додану
вартість" для віднесення платником
податку до податкового кредиту суми
податку на додану вартість необхідно,
зокрема, підтвердити відповідними
бухгалтерськими документами факти
отримання товару (послуги) та його
оплати, а також наявність мети
отримання товару (послуг), пов'язаної із
подальшим використанням отриманих
товарів (послуг) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.
Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 "Про податок на додану
вартість" не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно підпункта 7.5.1 пункта 7.5 статті 7
Закону України "Про податок на додану
вартість", датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пункту 1.8 статті 1 Закону
України "Про податок на додану
вартість", бюджетне відшкодування -
сума, що підлягає поверненню платнику
податку з бюджету у зв'язку із
надмірною сплатою податку у випадках,
визначених Законом про податок на
додану вартість. У відповідності з
підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України України "Про податок на додану
вартість" сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
періоди ( у тому числі розстроченого
або відстроченого відповідно до
закону), а при його відсутності -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного податкового
періоду. Відповідно до підпункту 7.7.2
пункту 7.7 статті 7 Закону України
України "Про податок на додану
вартість" якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту
має від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередньому періоді постачальникам
таких товарів (послуг); б) залишок
від'ємного значення після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно пп.7.7.3 п.7.7 ст.7 Закону "Про
податок на додану вартість" платник
податків може прийняти самостійне
рішення про зарахування належної йому
суми бюджетного відшкодування у
зменшення податкових зобов'язань з
цього податку наступних податкових
періодів або про його бюджетне
відшкодування. Зазначене рішення
відображається платником податків у
податковій декларації, яку він подає за
наслідками звітного періоду, в якому
виникає право на подання заяви про
отримання бюджетного відшкодування
згідно з нормами цієї статті.

Із зазначеного вище слідує, що
підставою зарахування сплаченого
податку до податкового кредиту
відповідного звітного періоду, та при
наявності умов, визначених підпунктів
7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України
"Про податок на додану вартість", а
також підставою бюджетного
відшкодування суми Податку на додану
вартість в наступному періоді, є
наявність передбачених законом
бухгалтерських документів, що
підтверджують факти отримання товару
(послуги) та його оплати, а також
наявність мети отримання товару
(послуги), пов'язаної із подальшим
використанням отриманих товарів
(послуг) в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності
платника.

Судом першої інстанції встановлено, що
Приватне підприємство «Арт Ко», станом
на час укладення договорів з позивачем,
було платником податку на додану
вартість.

Згідно з п.10.2 ст.10 Закону України "Про
податок на додану вартість" платники
податку відповідають за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, а також за
повноту і своєчасність його внесення
до бюджету відповідно до закону.

Також, необхідно зазначити, що
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", право платника податку на
податковий кредит ставиться в
залежність від отримання податкової
накладної, а не від сплати його
контрагентами податку до бюджету та їх
знаходження за юридичними адресами
після здійснення господарських
операцій. Із наведеного вбачається, що
сама по собі несплата податку
продавцем (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) в разі фактичного
здійснення господарської операції, не
впливає на формування податкового
кредиту покупцем. У разі, якщо на час
здійснення господарських операцій, за
якими податкова інспекція не визнає
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість та сум витрат до складу
валових витрат, постачальники були
включені до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також мали
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість, покупець не
може нести відповідальність ні за
несплату податків продавцями, ні за
можливу недостовірність відомостей
про них, наведених у зазначеному
реєстрі, за умови необізнаності щодо
неї.

Податковим органом не надано доказів
на підтвердження того, що позивач, як
платник податку, діяв без належної
обачності й обережності і йому було
відомо про можливі порушення, які
допускали його контрагенти, або що
самостійною діловою метою здійснення
господарських операцій з даними
підприємствами було одержання
позивачем податкової вигоди.

Судом першої інстанції встановлено, що
факт придбання позивачем у Приватного
підприємства «Арт Ко» продукції
підтверджується належними первинними
бухгалтерськими документами.

Таким чином, визначена податковим
органом позивачу сума податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму основного платежу- 135
410,88 грн. та 33 852,72 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями є
необґрунтованою. Відповідно до статті
200 Кодексу адміністративного
судочинства України суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що судом першої
інстанції при ухваленні оскарженого
рішення не допущено порушень норм
матеріального і процесуального права,
а викладені в ньому висновки
відповідають обставинам справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, постанова суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись статтями 195-196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Жовтневому
районі м.Запоріжжя Запорізької області
Державної податкової служби - залишити
без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 19 березня
2013 року у справі №0870/8677/12- залишити без
змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складення
її тексту у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
А.В. Шлай

Суддя:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко