Справа № 826/8263/14
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/8263/14
інстанції: Соколова О.А.
Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

04 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді
Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева
Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Ковтун
І.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 09 серпня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автоцентр
"Європа-сервіс" до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкового повідомлення
рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
09 серпня 2014 року адміністративний
позов ТОВ "Автоцентр "Європа-сервіс" до
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкового повідомлення рішення -
задоволено.

Своїм рішенням суд, зокрема, визнав
протиправними та скасував податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 12 травня 2014
року № та №.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, Державною податковою
інспекцією у Голосіївському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ «Автоцентр
«Європа-сервіс» з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійснені фінанси-господарських
операцій з ТОВ «Проф маркет» за період
з 01 серпня 2013 року 31 серпня 2013 року.

За результатами перевірки позивача
складено Акт від 16 квітня 2014
№137/1-22-08/38129614, яким встановлено
порушення позивачем норм п. 198.1, п.198.3,
п.198.6, статті 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість за серпень
2013 в розмірі 50 170 грн., пп.14.1.27 п.14.1 статті
14, п.138.2 статті 138, пп.139.1.9 п.139.1 статті 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток за 2013 рік у сумі 43 032 грн.

На підставі складеного акту перевірки,
12 травня 2014 року ДПІ у Голосіївському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
винесено податкові
повідомлення-рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 62 730,00 грн., у тому числі за
основним платежем в розмірі 50 170,00 грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
в розмірі 12 543,00 грн.; №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток на загальну суму
53 790,00 грн., у тому числі за основним
платежем в розмірі 43 032,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями в
розмірі 10 758,00 грн.

Не погоджуючись з винесеними
податковими повідомленнями-рішеннями
позивач оскаржив їх в судовому порядку.

ТОВ «Автоцентр «Європа-сервіс»,
зареєстровано як юридичну особу
Голосіївською районною у місті Києві
державною адміністрацією 06 березня 2012
року згідно витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. Позивач
зареєстрований як платник податку на
додану вартість з 01 травня 2012 року.

Згідно довідки АА №420976 з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України до видів
діяльності ТОВ «Автоцентр
«Європа-сервіс» за КВЕД відносяться
технічне обслуговування та ремонт
автотранспортних засобів, торгівля
автомобілями та легковими
автотранспортними засобами, торгівля
іншими автотранспортними засобами,
оптова торгівля деталями та приладдям
для автотранспортних засобів,
роздрібна торгівля деталями та
приладдям для автотранспортних
засобів, роздрібна торгівля деталями
та приладдям для автотранспортних
засобів, роздрібна торгівля пальним.

Судом першої інстанції встановлено, що
в періоді, який перевірявся податковим
органом, позивач мав господарські
правовідносини з ТОВ «Проф маркет».

Зокрема, між ТОВ «Автоцентр
«Європа-сервіс» (покупець) та ТОВ «Проф
маркет» (постачальник) укладено
договір поставки від 01 травня 2013 року
№105/1/13, відповідно до якого
постачальник зобов'язаний здійснити
покупцеві поставку, а покупець
зобов'язаний прийняти у власність та
оплатити відповідно до умов даного
договору товари, асортимент, кількість
та ціна яких зазначені у видаткових
накладних постачальника, які є
невід'ємними частинами даного
договору.

Також, між позивачем (замовник) та ТОВ
«Проф маркет» (виконавець) укладено
договір від 01.05.2013 №105/13 про технічне
обслуговування та ремонт транспортних
засобів, відповідно до якого
виконавець бере на себе зобов'язання
надати замовнику послуги з технічного
обслуговування та/або ремонту
автомобільних транспортних засобів чи
його складових частин, що належить
замовнику чи перебувають.

Згідно зі статтею 200 ПК України - сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені розділом
V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

У відповідності до п. 138.2 статті 138 ПК
України - витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК
України - не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно п. 198.3 статті 198 ПК України -
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Виходячи з системного аналізу
наведених норм права та обставин
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що необхідними підставами
для включення позивачем до складу
податкового кредиту відповідних сум
податку на додану вартість є: придбання
ним товарів, робіт та послуг з метою
його подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності; сплата чи
нарахування сум податку на додану
вартість у зв'язку з таким придбанням, з
врахуванням рівня звичайних цін.

ПК України визначає лише окремі
випадки, за яких неможливе включення
витрат по сплаті податку на додану
вартість до податкового кредиту
звітного періоду.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК України
- не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.

Згідно пункту 201.8 статті 201 ПК України -
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
контрагент позивача мав статус
платника ПДВ на момент здійснення
описаних в Акті перевірки
господарських операцій, як того
вимагає ПКУ при здійснені
оподатковуваних операцій та був
зареєстрований в єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» - підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Частиною 2 статті 9 зазначеного Закону
передбачено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

За змістом наведених правових норм
податковий кредит для визначення
об'єкта оподаткування ПДВ має бути
сформований за наявності фактично
здійснених і підтверджених належним
чином господарських операцій разом із
складеними при їх проведенні
первинними документами, які
відображають реальність тієї операції,
яка є підставою для обліку платника
податків.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач сформував податковий кредит на
підставі наступних первинних
документів: видаткових та податкових
накладних. Розрахунок між сторонами
проводився у безготівковій формі, на
підтвердження руху коштів позивачем
надано платіжне доручення.

Крім того, на підтвердження дійсної
наявності приміщення позивачем надано
договір оренди нежитлових приміщень
від 17 квітня 2013 року №170413 та від 06
березня 2012 року №060301.

Також, позивачем надано на
підтвердження дійсного використання
поставленого товару та наданих послуг
спірним контрагентом договори,
укладені з подальшими контрагентами,
специфікації.

Під час огляду та дослідження
первинних документів, поданих
позивачем на підтвердження його
взаємовідносин з контрагентами, судом
не встановлено їх невідповідності
вимогам чинного податкового
законодавства.

Слід зазначити, що відповідачем було
здійснено посилання на акт Державної
податкової інспекції у Дарницькому
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 25
жовтня 2013 року №398/26-51-22-03-38077808 "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Проф маркет», яким
встановлено відсутність факту
реальності господарських операцій
підприємства з контрагентом та
порушення підприємством податкової
дисципліни.

Опираючись на інформацію, наведену в
Акті про неможливість проведення
зустрічної звірки, податковий орган
оскаржуваним Актом перевірки визнав
нікчемними правочини, укладені
позивачем з контрагентом, такими, що не
здійснювалися, а лише оформлювалися.

Проте, з аналізу норм цивільного
законодавства, зокрема, статей 219, 220, 221,
224, 228, 234 ЦК України, можна дійти
висновку, що відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення. В
матеріалах справи жодних допустимих
доказів на підтвердження недійсності
право чинів не міститься.

При цьому, жодних первинних документів
безпосередньо по господарським
взаємовідносинам позивача із
контрагентом, як вбачається із
названого акту перевірки, органом
державної податкової служби не
досліджувалось.

В матеріалах справи не міститься
жодних вироків щодо посадових осіб
позивача чи його контрагентів щодо
ухиляння від сплати податків та зборів
бо будь-яких інших відомостей, які
можуть бути визначені як підстави та
докази укладення угод з метою, що
порушує публічний порядок.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
чинне законодавство не ставить у
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншими
суб'єктами господарювання.

Так само як і на платника податків не
покладається обов'язок перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми ПДВ до
податкового кредиту та заявляти
відповідні суми до бюджетного
відшкодування.

Як зазначено в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10
«Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби» -
якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану

Таким чином, включення позивачем до
складу податкового кредиту сум ПДВ,
відображених у отриманих від третьої
особи податкових накладних, було
здійснено ним на підставі вчиненого
правочину, реальність якого доведено в
судовому засіданні та у відповідності
до вимог діючого законодавства, а суми
ПДВ підтверджуються належним чином
оформленими податковими накладними.

З огляду на те, що судом було
встановлено наявність усіх
обов'язкових підстав для формування
позивачем податкового кредиту за
результатами господарських відносин
із ТОВ «Проф маркет» в зазначений
період, колегія суддів приходить до
висновку про відсутність у відповідача
підстав для донарахування позивачу
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на загальну суму 62
730,00 грн. та податку на прибуток на
загальну суму 53 790,00 грн.

А як наслідок, колегія суддів приходить
до висновку про неправомірність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень відповідача.

Таким чином обґрунтованим є висновок
суду першої інстанції про задоволення
позовних вимог.

Отже суд першої інстанції при
винесенні постанови було дотримано
всіх вимог законодавства, а тому
відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України -
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 207, 212, 254 КАС
України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 09 серпня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Файдюк В.В.

Судді:
Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.