Справа № 815/5249/14
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5249/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання
Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до відділу державної
виконавчої служби Біляївського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області про визнання
неправомірною бездіяльності та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач)
звернувся до суду з позовом до
начальника відділу державної
виконавчої служби Біляївського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області Лавренюк А.О. (надалі
по тексту - відповідач), в якому просив:
визнати неправомірною бездіяльність
начальника відділу державної
виконавчої служби Біляївського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області Лавренюк А.О. в
частині неналежного контролю за
своєчасністю, правильністю та повнотою
виконання рішень підпорядкованого їй
державного виконавця, що призвело до
порушень закону та прав позивача;
зобов'язати начальника відділу
державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Лавренюк А.О. виконувати покладені на
неї службові обов'язки та здійснювати
належний контроль за своєчасністю,
правильністю та якістю дій
безпосередньо підпорядкованого їй
державного виконавця.

У судовому засіданні 24.10.2014 року судом
здійснено заміну первинного
відповідача - начальника відділу
державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Лавренюк А.О. на належного відповідача -
відділ державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що численні неправомірні дії
та порушення закону державним
виконавцем Антоненком О.С., які були
виявлені та визнані судом як
неправомірні, були допущені із-за
неналежного контролю за своєчасністю,
правильністю та повнотою виконання
рішень з боку начальника відділу ДВС
Біляївського МУЮ Одеської області
Лавренюк А.О. Факти неправомірності дій
державного виконавця Антоненка О.С.
підтверджуються судовими рішеннями, а
саме: ухвалою Біляївського районного
суду Одеської області від 03.02.2014 року по
справі № 496/49/14 та постановами
Одеського окружного адміністративного
суду від 08.09.2014 року по справі № 815/4136/14
та від 11.09.2014 року по справі № 815/4843/14.
Позивач зазначає, що бездіяльність
начальника відділу державної
виконавчої служби Біляївського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області Лавренюк А.О. призвели
до неправомірних дій державного
виконавця Антоненка О.С. та порушення
прав позивача в частині користування
та розпорядження особистим майном.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити, посилаючись на обставини
викладених в позові та в письмових
поясненнях.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив суд в задоволенні позову
відмовити, посилаючись на обставини,
викладені в письмових запереченнях на
позов, зокрема зазначивши, що ОСОБА_1 не
наводить конкретних випадків ухилення
від виконання службових обов'язків та
бездіяльності начальника відділу
державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Лавренюк О.А., що свідчить про
безпідставність пред'явленого позову.

Вивчивши матеріали справи, а також
дослідивши обставини, якими
обґрунтовувалися позовні вимоги та
заперечення, перевіривши їх доказами,
суд встановив наступні факти та
обставини.

У позовній заяві позивачем наведено
перелік судових рішень, якими він
обґрунтовує бездіяльність начальника
відділу державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Лавренюк O.A. в частині неналежного
контролю за своєчасністю, правильністю
та повнотою виконання рішень
підпорядкованого їй державного
виконавця, зокрема: ухвала
Біляївського районного суду Одеської
області від 02.02.2014 року по справі №
496/49/14-ц, якою визнано неправомірними
дії державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Антоненко О.С. по прийняттю постанови
про оголошення розшуку транспорту
боржника від 16.10.2013 року; постанова
Одеського окружного адміністративного
суду від 08.09.2014 року по справі № 815/4136/14,
якою визнано неправомірною
бездіяльність державного виконавця
відділу виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Антоненко О.С. в частині порушення
строків та порядку направлення на
адресу ОСОБА_1 копії постанови про
відкриття виконавчого провадження
№40229996 від 14.10.2013 року; постанова
Одеського окружного адміністративного
суду від 11.09.2014 року по справі № 815/4843/14,
якою визнано неправомірними дії
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Антоненко О.С. при виконанні вимоги №
ф-1284-у УПФУ у Біляївському районі
Одеської області та скасовано
постанову про розшук майна боржника
від 23.04.2014 ВП № 339187960 про оголошення
розшуку транспорту боржника ОСОБА_1

Стверджуючи про те, що начальник
відділу державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Лавренюк А.О. не здійснює неналежного
контролю за своєчасністю, правильністю
та повнотою виконання рішень
підпорядкованого їй державного
виконавця, позивач звернувся до суду з
даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним
відносинам та відповідним доводам
сторін, суд акцентує увагу на положенні
частини першої статті 138 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до якої предметом
доказування є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити
при ухваленні судового рішення у
справі.

Примусове виконання рішень в Україні
відповідно до Законів України «Про
державну виконавчу службу» та «Про
виконавче провадження» покладається
на державну виконавчу службу, яка
входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавче
провадження - це сукупність дій органів
і посадових осіб, зазначених у цьому
Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

У відповідності до частин першої,
другої статті 2 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України. Примусове виконання
рішень здійснюють державні виконавці,
визначені Законом України «Про
державну виконавчу службу».

За приписами статті 1 Закону України
«Про державну виконавчу службу»
державна виконавча служба входить до
системи органів Міністерства юстиції
України і здійснює виконання рішень
судів, третейських судів та інших
органів, а також посадових осіб
відповідно до законів України.
Завданням державної виконавчої служби
є своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 3
вказаного Закону органами державної
виконавчої служби є: Департамент
державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України, до
складу якого входить відділ
примусового виконання рішень;
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, головних
управлінь юстиції в областях, містах
Києві та Севастополі, до складу яких
входять відділи примусового виконання
рішень; районні, районні у містах,
міські (міст обласного значення),
міськрайонні відділи державної
виконавчої служби відповідних
управлінь юстиції.

Згідно з частиною першою статті 83
Закону України «Про виконавче
провадження» контроль за
своєчасністю, правильністю і повнотою
виконання рішень державним виконавцем
здійснюють начальник відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, а також керівник
вищестоящого органу державної
виконавчої служби.

Відповідно до ч. 6 ст. 83 Закону України
«Про виконавче провадження» , контроль
за законністю виконавчого провадження
здійснюють Міністерство юстиції
України через Департамент державної
виконавчої служби, Головне управління
юстиції Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, головні
управління юстиції в областях, містах
Києві та Севастополі - через відповідні
управління державної виконавчої
служби.

У контексті наведено варто звернути
увагу на сутність понять «контроль».

Так, контроль є функцією управління, що
полягає в перевірці виконання завдань
об'єктами управління з метою отримання
інформації щодо виконання таких
завдань та вжиття своєчасних заходів
для досягнення заздалегідь
визначеного результату.

У судовому засіданні представник
відповідача пояснив, що зі свого боку
начальник відділу державної
виконавчої служби Біляївського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області Лавренюк А.О. здійснює
всі заходи з контролю за своєчасністю,
правильністю і повнотою виконання
рішень державним виконавцем.

Так, до позову позивачем додано копію
відповіді від 21.05.2014 року № 25693 відділу
державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
за підписом Лавренюк O.A. на звернення
ОСОБА_1; копію заяви ОСОБА_1 від 02.06.2014
року про відвід державного виконавця,
яка, у свою чергу надійшла 27.06.2014 року та
04.07.2014 року належним чином розглянута
начальником Лавренюк O.A., про що
винесено постанову про перевірку
виконавчого провадження та якою у
задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід
державного виконавця відмовлено
(зазначена постанова ОСОБА_1 у
встановленому законом порядку не
оскаржувалась), що в свою чергу
свідчить про належний контроль зі
сторони Лавренюк O.A. за виконавчими
провадженнями про стягнення
заборгованостей з ОСОБА_1 та відповіді
на його звернення надаються своєчасно,
у строки передбачені чинним
законодавством.

Також суд звертає увагу, що у позові
ОСОБА_1 не наводить конкретних випадків
ухилення від виконання службових
обов'язків та бездіяльності начальника
відділу державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Лавренюк O.A.

Дослідивши вказані матеріали суд
приходить до висновку, що вони не мають
достатніх даних, які б вказували на
відсутність з боку Лавренюк O.A.
належного контролю за своєчасністю,
правильністю і повнотою виконання
рішень державним виконавцем чи
неналежного виконання своїх службових
обов'язків.

За вищевикладених обставин, доводи
позивача про протиправну
бездіяльність начальника відділу
державної виконавчої служби
Біляївського міськрайонного
управління юстиції в Одеській області
Лавренюк А.О. в частині неналежного
контролю за своєчасністю, правильністю
та повнотою виконання рішень
підпорядкованого їй державного
виконавця, що призвело до порушень
закону та прав не знайшли свого
підтвердження в ході розгляду справи
судом.

Частина друга статті 55 Конституції
України проголошує, що кожному
гарантується право на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні
Конституційного суду України від 09.07.2002
року у справі за конституційним
зверненням товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Кампус Коттон клаб» щодо офіційного
тлумачення положення частини другої
ст. 124 Конституції України (справа №
1-2/2002 про досудове врегулювання спорів)
в п. 3 зазначено, що положення частини
другої ст. 124 Конституції України
треба розглядати у системному зв'язку з
іншими положеннями Основного Закону
України, які передбачають захист судом
прав і свобод людини і громадянина, а
також прав юридичної особи,
встановлюють юридичні гарантії їх
реалізації, надаючи можливість кожному
захищати свої права і свободи
будь-якими не забороненими законом
засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції
України). Тобто кожна особа має право
вільно обирати не заборонений законом
засіб захисту прав і свобод, у т.ч.
судовий захист. Для забезпечення
судового захисту Конституція України
у ст. 124 встановила принципи здійснення
правосуддя виключно судами. Із змісту
частини другої ст. 124 Конституції
України щодо поширення юрисдикції на
всі правовідносини, що виникають у
державі, випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням.

Тобто, умовою для звернення особи до
суду з позовом щодо оскарження рішення,
дії чи бездіяльність будь-якого органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб таких органів є наявність у
позивача переконання в порушенні його
прав або свобод чи в існуванні перешкод
у здійсненні цих прав.

У свою чергу, порушенням суб'єктивного
права особи є створення будь-яких
перепон у реалізації нею такого права,
що унеможливлюють одержання особою
того, на що вона може розраховувати в
разі належної поведінки зобов'язаної
особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення
права особи є зміна стану суб'єктивних
прав та обов'язків такої особи, тобто
припинення чи неможливість реалізації
її права та/або виникнення додаткового
обов'язку.

При цьому, виходячи з наведених вище
положень частини другої статті 55
Конституції України, особа-позивач на
власний розсуд визначає, чи порушені її
права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень.

Водночас, задоволення відповідних
вимог особи можливе лише в разі
об'єктивної наявності порушення, тобто
встановлення, що рішення, дія або
бездіяльність протиправно породжують,
змінюють або припиняють права та
обов'язки у сфері публічно-правових
відносин.

З огляду на викладене, суд зазначає, що
позивачем у даній справі не надано суду
належних доказів, які підтверджували б
факт порушення його прав, свобод та
інтересів бездіяльністю безпосередньо
відповідача.

Згідно із частиною першою статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів /частина перша статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України/.

Частиною першою статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування.

У відповідності до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до приписів статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, що знайшли своє
відображення у статті 55 Конституції
України та статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожному гарантовано право на
звернення до суду за захистом своїх
прав і свобод.

Таким чином, позивач, вважаючи що
відповідачами порушено його права у
сфері публічно-правових відносин,
скористався своїм правом на звернення
до адміністративного суду з даним
позовом і його право на таке звернення
жодним чином не може бути обмежено.

Водночас, передумовою для судового
захисту в порядку адміністративного
судочинства є саме фактична наявність
порушень прав особи-позивача з боку
суб'єкта владних повноважень.

У даному випадку, відповідачем в
повному обсязі доведено, що у спірних
відносин його діяльність відбувається
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Натомість, позивачем, в обґрунтування
позовних вимог, не надано належних
доказів, що свідчили б про порушення
відповідачем вимог чинного
законодавства України.

З огляду на наведені обставини, суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
повністю.

Підстави для розподілу судових витрат
відсутні.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И
В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до відділу державної
виконавчої служби Біляївського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області про визнання
неправомірною бездіяльності та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги. Якщо апеляційну
скаргу не буде подано в строк,
встановлений ст. 186 КАС України,
постанова суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Постанова суду може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги до Одеського
окружного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складений та
підписаний суддею 03 листопада 2014 року.

Суддя
С.О. Cтефанов

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до відділу державної
виконавчої служби Біляївського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області про визнання
неправомірною бездіяльності та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити повністю.