Справа № 872/1060/13
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 жовтня 2014 рокусправа № 1170/2а-2869/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Іванова
С.М.

суддів: Нагорної Л.М.
Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Світловодської об'єднаної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області Державної податкової служби на
постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від
30 листопада 2012 року у справі за
адміністративним позовом приватного
підприємства "Спецзовнішкомплект" до
Світловодської об'єднаної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області Державної податкової служби
про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство
"Спецзовнішкомплект" звернулося з
адміністративним позовом до
Світловодської об'єднаної державної
податкової інспекції Кіровоградської
області Державної податкової служби, в
якому просило скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 15.08.2012
року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що оскаржуване
податкове повідомлення-рішення є
незаконним, необґрунтованим та
безпідставним, не відповідає фактичним
обставинам справи, а також таким, що
винесено з порушенням норм чинного
законодавства України. Зокрема,
посилався на протиправність висновків
відповідача в акті перевірки щодо
безпідставного включення позивачем до
податкового кредиту суми ПДВ по
операціям з ПП СП „Агро-Полісся 2006", в
рамках укладених угод, які є
нікчемними. Оскільки правочини, за
наслідками укладення яких, позивачем
було сформовано податковий кредит з
податку на додану вартість, спрямовані
на реальне настання правових
наслідків, обумовлених ними. Крім того,
посилався на те, що позивачем було
придбано у ПП СП „ Агро-Полісся 2006"
сільськогосподарську продукцію, як у
сільськогосподарського підприємства -
виробника.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від
30 листопада 2012 року
адміністративний позов приватного
підприємства "Спецзовнішкомплект"
задоволено повністю.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Світловодської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби
№ від 15 серпня 2012 року.

Вирішено питання про судові
витрати по справі.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що відповідачем по
справі, як суб'єктом владних
повноважень, не виконано покладеного
на нього обов'язку щодо доказування
правомірності прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Не погоджуючись з прийнятим у
справі судовим рішенням, у поданій
апеляційній скарзі відповідач, вказує
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

В обґрунтування вимог
апеляційної скарги її заявник
посилається на те, що податкова

під час проведення перевірки діяла на
підставах, у межах повноважень та в
порядку, передбаченому чинним
податковим законодавством України.
Вказувала на прийняття податковим
органом оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення у відповідності
до норм чинного законодавства України,
так як в ході проведення податковим
органом перевірки ПП
"Спецзовнішкомплект" встановлено, що
правочини між позивачем та ПП
СП „Агро-Полісся 2006" здійснено без мети
настання правових наслідків, на
підставі нікчемного правочину, що, на
думку відповідача, дає підстави
вважати, що позивачем порушено вимоги
Цивільного кодексу України, а також п.15
підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено суму
податкового кредиту за лютий 2012р. на
суму 1 665 882,10 грн..

Представники сторін в судове засідання
не з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 196 та
ст. 41 КАС України не перешкоджає
розгляду справи без фіксування
судового засідання технічними
засобами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши
доводи апеляційної скарги та
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
останньої, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції,
Приватне підприємство
"Спецзовнішкомплект" зареєстровано
виконавчим комітетом Світловодської
міської ради Кіровоградської області
30.08.1996 р., як юридична особа, що
підтверджується копією довідки з
ЄДРПОУ (т. 1 а.с.222) та перебуває
на обліку у Світловодській об'єднаній
державній податковій інспекції як
платник податків.

Відповідно до акту Світловодської
об'єднаної державної податкової
інспекції № 212/2200/23222306 від
27.07.2012 р. про результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ПП
"Спецзовнішкомплект" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово-господарських операцій по
взаємовідносинах з ПП СП
„Агро-Полісся 2006" за період з 01.02.2012 р.
по 28.02.2012 р., перевіркою встановлено
порушення позивачем п. 15 підрозділу 2
розділу ХХ Податкового кодексу
України, в результаті чого завищено
суму податкового кредиту по ПДВ за
лютий 2012 р. на суму 1 665 882,10 грн. (т. 1
а.с. 11-27).

На підставі даного акту перевірки
Світловодською об'єднаною державною
податковою інспекцією прийнято
податкове повідомлення-рішення №
від 15.08.2012 року, яким позивачу
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 1 665 882 грн.. (т. 1 а.с. 36).

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач протягом перевіряємого
періоду перебував у
фінансово-господарських відносинах з
ПП СП „Агро-Полісся 2006". Так, позивачем
укладено з ПП СП „Агро-Полісся 2006"
договір купівлі-продажу № 165 від 14.02.2012
р., згідно якого ПП СП „Агро-Полісся 2006"
(Продавець) зобов'язується передати
окремими партіями
сільськогосподарську продукцію
-насіння соняшника, за ціною, якістю,
кількістю та на умовах, визначених
даним договором, а ПП
"Спецзовнішкомплект" (Покупець)
зобов'язується прийняти та здійснити
оплату окремих партій та загального
об'єму товару. (т. 1 а.с. 58) До того ж,
зміст даного договору свідчить про те,
що Продавець гарантує, що він є
сільськогосподарським виробником
насіння соняшника (п. 1.3 Договору).

Факти отримання позивачем від ПП СП
„Агро-Полісся 2006" вищезазначеного
товару, згідно договору,
підтверджуються первинними
бухгалтерськими документами, а саме:
видатковими накладними (т. 1 а.с. 59-69),
податковими накладними (т. 1 а.с. 70-80),
товарно-транспортними накладними (т. 1
а.с. 81-194).

Вищезазначені податкові накладні
позивачем включено до складу
податкового кредиту за лютий 2012 року на
суму 1665882 грн., що встановлено
податковим органом під час перевірки
ПП "Спецзовнішкомплект".

Позивачем за отриманий товар
перераховано на розрахунковий рахунок
ПП СП „Агро-Полісся 2006"
вартість отриманого товару, що
підтверджується копіями платіжних
доручень. (т. 1 а.с. 195-208)

Підставою для прийняття оскаржуваного
рішення були допущені позивачем
порушення щодо нереальності
господарських операцій між ПП СП
„Агро-Полісся 2006" та ПП
"Спецзовнішкомплект", а також
порушення п. 15 підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу України, які суд
першої інстанції вважав
взаємовиключними. Оскільки з однієї
сторони податковий орган посилається
на нікчемні правочини та відсутність
реальності, а з іншої зазначає, що
господарські операції відбулися, але
позивачем допущені порушення
податкового законодавства при
формуванні податкового кредиту.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку, зокрема, з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Аналіз наведеної норми дає підстави
вважати, що для віднесення платником
податку до податкового кредиту суми
податку на додану вартість необхідно,
зокрема, підтвердити відповідними
бухгалтерськими документами факти
отримання товару та його оплати, а
також наявність мети отримання товару,
пов'язаної із подальшим використанням
отриманих товарів в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

З аналізу п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України вбачається, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті
201 цього Кодексу. У разі якщо платник
податку не включив у відповідному
звітному періоді до податкового
кредиту суму податку на додану
вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Згідно п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктами 201.1, 201.4, 201.6 статті 201
Податкового кодексу України
встановлено, що платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження
юридичної особи - продавця або
податкова адреса фізичної особи -
продавця, зареєстрованої як платник
податку; д) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - покупця (отримувача)
товарів/послуг; е) опис (номенклатура)
товарів/послуг та їх кількість, обсяг;
є) ціна постачання без урахування
податку; ж) ставка податку та
відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому ст.183 цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-XIV
(далі за текстом -Закон № 996-XIV)
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Отримані та видані позивачем податкові
накладні не мають недоліків, які згідно
зі ст. 201 Податкового кодексу
України, ч.ч. 12 ст. 9 Закону № 996-XIV, п. 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р.
за № 168/704, спричиняють втрату ними
статусу податкових накладних.

Таким чином, враховуючи наведені норми
чинного законодавства України, суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій позивача з його контрагентом
ПП СП „Агро-Полісся 2006" є належні
первинні документи, які містять всі
необхідні реквізити та відповідають
вимогам, встановленим чинним
законодавством для первинних
документів, які фіксують факт
здійснення господарської операції.

З аналізу вищенаведених норм
законодавства та правовідносин
позивача з ПП СП
„Агро-Полісся 2006" вбачається, що
позивачем дотримано всіх вимог закону,
пов'язаних з формуванням податкового
кредиту та виникненням податкового
зобов'язання, оскільки єдиною
підставою для цього являється
наявність у платника податку-покупця
належно оформленої податкової
накладної.

Крім того, судом першої інстанції
враховано, що наявність вищевказаних
законодавчо визначених обставин для
формування податкового кредиту є
обов'язковою, але, не є безумовною
підставою для визнання правомірності
такого формування за умови, якщо
податковий орган доведе, що відомості у
документах, на підставі яких вони
сформовані, не відповідають дійсності,
в тому числі, коли господарські
операції з придбання товару
(робіт, послуг) не мали реального
характеру.

У відповідності до п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України, право
платника податку на податковий кредит
ставиться в залежність від отримання
податкової накладної, а не від сплати
його контрагентами податку до бюджету
та їх знаходження за юридичними
адресами після здійснення
господарських операцій.

Факт використання товару позивачем у
власній господарській діяльності, та,
відповідно, реальність виконання
договору сторонами, підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, щодо отримання даного
товару, використання його в
господарській діяльності, що
підтверджується належними доказами,
які містяться в матеріалах справи.

Так, на підтвердження використання
отриманого товару від ПП СП
„Агро-Полісся 2006", у власній
господарській діяльності, позивачем
надано докази, які підтверджують факт
подальшого використання даного товару
та які містяться в матеріалах справи.
(т. 2 а.с. 68-84, 95-221)

Із наведеного вбачається, що сама по
собі несплата податку продавцем (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) в
разі фактичного здійснення
господарської операції, не впливає на
формування податкового кредиту
покупцем та виникненням податкових
зобов'язань..

Податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускав його контрагент, або що
самостійною діловою метою здійснення
господарських операцій з даним
підприємством було одержання
позивачем податкової вигоди.

Враховуючи те, що факт придбання
позивачем у ПП СП „Агро-Полісся 2006"
сільськогосподарської продукції
згідно вищезазначеного договору,
підтверджується належними первинними
бухгалтерськими документами, суд
першої інстанції прийшов висновку про
фактичне підтвердження наявності у
позивача підстав для віднесення суми
сплаченого даному контрагенту ПДВ у
лютому 2012 р. до податкового кредиту.

Суд першої інстанції вірно критично
оцінив твердження відповідача, що
фінансово-господарські угоди між
позивачем та ПП СП „Агро-Полісся 2006" є
нікчемними.

Так, станом на час укладення позивачем
з даним контрагентом договору та його
виконання, останній був зареєстрований
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, що
підтверджується витягом з ЄДР (т. 2 а.с.
50-51) та на час здійснення господарських
операцій з позивачем, був платником
податку на додану вартість, про що
свідчить свідоцтво про реєстрацію
сільськогосподарського підприємства
як суб'єкта спеціального режиму
оподаткування податком на додану
вартість (т. 1 а.с. 57), що не
заперечувалось і представником
відповідача в судовому засіданні. До
того ж, суд враховує, що вказане
свідоцтво платника ПП СП „Агро-Полісся
2006" було анульовано лише 16.03.2012р., а
господарські взаємовідносини з
позивачем були у лютому 2012 р..

Згідно ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Такий правочин визнається
судом недійсним.

У відповідності до вимог ст. 228 ЦК
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Нікчемні правочини характеризуються
таким ознаками як спрямованість на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина або знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами.

Акт перевірки Світловодської
об'єднаної державної податкової
інспекції, на підставі якого прийнято
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення, не містить
жодних посилань на наявність ознак, які
передбачені ч. 1 ст. 228 ЦК України. До
того ж, суд першої інстанції зазначив,
що даний акт перевірки ґрунтується
лише на відомостях, викладених в акті
перевірки контрагента позивача.

Крім того, суд першої інстанції вірно
зазначив, що самостійно визначений
платником податку податковий кредит
вважається сформованим правомірно,
доки контролюючим органом в
установленому порядку не буде доведено
факту невідповідності задекларованих
наслідків господарської операції
платника податків у податковому обліку
фактичним обставинам. Податкові органи
не позбавлені права звернутися до суду
з вимогою про визнання недійсним
правочину, укладеного між останнім у
ланцюгу постачань платником податку та
його контрагентом, з метою, завідомо
суперечною інтересам держави та
суспільства та стягнення в дохід
держави коштів, одержаних сторонами
оспорюваного правочину за такими
угодами, як це установлено частиною
третьою статті 228 ЦК України.

Право на звернення податкових органів
із відповідними позовами встановлено
пунктом 11 статті 10 Закону України від 4
грудня 1990 року № 509-ХІІ „Про державну
податкову службу в Україні".

Відповідачем не було надано доказів на
підтвердження недотримання сторонами
в момент укладення договорів вимог,
встановлених частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України, що є підставою для визнання
правочинів недійсними.

Згідно статті 216 ЦК України до моменту
визнання правочину недійсним або
нікчемним правові наслідки, а саме те,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю -не
настають.

Посилання відповідача на частини 1, 5
статтю 203, статтю 215 є безпідставними,
так як зазначені норми можуть
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Недійсність правочинів між позивачем
та контрагентом не визнана в судовому
порядку, у зв'язку з чим, факти,
викладені в акті перевірки, не можуть
бути належними доказами наявності
порушень позивачем вимог ст.ст.203, 215, 216,
228 ЦК України відносно того, що
укладений позивачем правочин з
зазначеним контрагентом не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
та є підставою для визнання такого
правочину недійсним.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Суд першої інстанції зазначав, що
відсутність постачальника за місцем
своєї реєстрації, відсутність у нього,
на думку податкового органу,
виробничих потужностей для здійснення
господарської діяльності, та можливі
інші порушення, які ним були допущені,
не є тими ознаками, які вказують на
нікчемність укладених правочинів.

Також відповідачем не наведено
доказів, які свідчили б, що договір,
сторонами якого є позивач та ПП СП
„Агро-Полісся 2006", укладено з метою, що
суперечить інтересам держави, в тому
числі, в частині ухилення від сплати
податків в передбаченому
законодавством обсязі та отримання
незаконної податкової вигоди.

Крім того, в обґрунтування фіктивної
діяльності ПП СП „Агро-Полісся 2006",
відповідач посилається на пояснення
попередніх директорів підприємства
ОСОБА_1 та інших, тоді як на час
господарських взаємовідносин з
позивачем директором підприємства був
ОСОБА_2. Суд першої інстанції вірно
вважав, що дані пояснення та
встановлені податковим органом
обставини, зазначені в акті перевірки
підприємства не можуть бути єдиним та
достатнім доказом обґрунтованості
висновків викладених в акті перевірки
та такі пояснення не можуть бути
визнані належними доказами у розумінні
статті 70 КАС України. Належним доказом,
у даному випадку, були б не пояснення
осіб, а вирок суду щодо кримінальної
відповідальності за ст. 205 КК України чи
ст. 212 КК України ОСОБА_2 та інших осіб
за навмисне створення суб'єкта
підприємницької діяльності або
ухилення від сплати податків. Між тим,
такого вироку суду, відповідачем не
надано. Отже, суд першої інстанції
вірно вважав, що відповідачем не
доведено фіктивності підприємства, що
на його думку було однією з підстав для
прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідачем не надано жодних доказів
фактичного нездійснення господарських
операцій, суми по яких позивачем
включені до складу податкового кредиту
при обчисленні податку на додану
вартість.

Також, представники відповідача
посилалися на те, що позивачем не
підтверджено придбання соняшника у ПП
СП „Агро-Полісся 2006", як
сільськогосподарського
підприємства-виробника та перший
ланцюг постачання, у зв'язку з чим, на
думку відповідача, ПП
"Спецзовнішкомплект" порушено п. 15
підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 15 підрозділу 2 розділу
ХХ Податкового кодексу України
тимчасово до 1 січня 2014 року від
оподаткування податком на додану
вартість звільняються операції з
постачання на митній території України
зернових культур товарних позицій
1001 - 1008 згідно з УКТ ЗЕД та
технічних культур товарних позицій 1205
і 1206 згідно з УКТ ЗЕД, крім першого
постачання таких зернових та технічних
культур сільськогосподарськими
підприємствами - виробниками та
підприємствами, які безпосередньо
придбали такі зернові та технічні
культури у сільськогосподарських
підприємств - виробників.

Відповідно до Закону України "Про
Митний тариф України" від 05.04.2001 року
№ 2371-III, насіння соняшнику
відноситься до товарної позиції 1206.

Згідно п.п. 209.2, 209.5 ст. 209 Податкового
кодексу України згідно із спеціальним
режимом оподаткування сума податку на
додану вартість, нарахована
сільськогосподарським підприємством
на вартість поставлених ним
сільськогосподарських товарів/послуг,
не підлягає сплаті до бюджету та
повністю залишається в розпорядженні
такого сільськогосподарського
підприємства для відшкодування суми
податку, сплаченої (нарахованої)
постачальнику на вартість виробничих
факторів, за рахунок яких сформовано
податковий кредит, а за наявності
залишку такої суми податку - для інших
виробничих цілей.

Платник податку, який придбаває
сільськогосподарські товари/послуги в
сільськогосподарського підприємства,
який обрав спеціальний режим
оподаткування, має право збільшити
податковий кредит на суму сплаченого
(нарахованого) податку в загальному
порядку.

З аналізу вищенаведених норм чинного
законодавства України вбачається, що
законодавець жодним чином не обмежує
право платника податків, в даному
випадку позивача по справі, на
можливість формування податкового
кредиту та від'ємного значення з ПДВ, на
підставі податкових накладних
виписаних сільськогосподарським
підприємством -суб'єктом спеціального
режиму оподаткування.

Матеріалами справи підтверджено, що
контрагент позивача ПП СП
„Агро-Полісся 2006" був зареєстрований
податковим органом як
сільськогосподарське підприємство
-суб'єкт спеціального режиму
оподаткування податком на додану
вартість, про що свідчить відповідне
свідоцтво (т. 1 а.с. 57)

При цьому суд першої інстанції вірно
критично оцінив доводи відповідача, як
доказ на підтвердження нікчемності
угод, а саме те, що ПП СП „Агро-Полісся
2006" не має в достатній кількості земель
сільськогосподарського призначення
для вирощування насіння соняшника.
Оскільки кількість земельних ділянок,
а також врожайність від здійснюваної
на них діяльності, є суто оціночним
поняттям, адже ці показники не є
сталими та можуть змінюватися протягом
часу в залежності від багатьох
факторів. А тому, висновки відповідача
є його суб'єктивною точкою зору, яка не
ґрунтується на нормах чинного
законодавства та, з об'єктивних причин
не може слугувати для будь-яких
висновків щодо можливості та
результативності здійснення
діяльності сільськогосподарським
товаровиробником, в даному випадку ПП
СП „Агро-Полісся 2006".

Таким чином, суд першої інстанції
правомірно погодився з висновком
позивача щодо придбання останнім у ПП
СП „ Агро-Полісся 2006"
сільськогосподарської продукції, як у
сільськогосподарського підприємства -
виробника, який обрав спеціальний
режим оподаткування. Що, дає правові
підстави для формування позивачем
податкового кредиту на суму сплаченого
(нарахованого) ПП СП „ Агро-Полісся 2006"
за отриманий товар, як
сільськогосподарському підприємству -
виробнику, який обрав спеціальний
режим оподаткування.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем по справі, як суб'єктом
владних повноважень, не виконано
покладеного на нього обов'язку щодо
доказування правомірності прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

На підставі аналізу встановлених
обставин і правовідносин, що їм
відповідають, колегія суддів зазначає,
що суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про неправомірність
прийняття Світловодською об'єднаною
державною податковою інспекцією
податкового повідомлення-рішення №
від 15 серпня 2012 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції і не дають
підстав для висновку про помилкове
застосування судом першої інстанції
норм матеріального або процесуального
права, яке призвело б до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
залишення оскаржуваного рішення суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Світловодської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби - залишити
без задоволення.

Постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від
30 листопада 2012 року у
справі за адміністративним позовом
приватного підприємства
"Спецзовнішкомплект" до Світловодської
об'єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби про
скасування податкового
повідомлення-рішення - залишити без
змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч.5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
С.М. Іванов

Суддя:
Л.М. Нагорна

Суддя:
Д.В. Чепурнов