Справа № 823/3029/14
Суддя: В.А. Гайдаш
Дата ухвалення: 2014-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року
справа № 823/3029/14

14 год. 30 хв.
м.
Черкаси

Черкаський окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого судді - Гайдаш В.А.,

суддів: Орленко В.І., Руденко А.В.,

при секретарі - Журавель Т.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 (особисто),
представника відповідача - Зосіч Г.В.
(за довіреністю), розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду в м. Черкаси
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби
України про скасування постанови та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної виконавчої служби
України про скасування постанови та
зобов'язання вчинити дії.

В адміністративному позові позивач
просить: витребувати у відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
справу № 41589258; скасувати постанову від
27.06.2014р. ВП № 41589258; зобов'язати
відповідача поновити виконавче
провадження по п. 1 ст. 51 Закону України
«Про виконавче провадження» і
зобов'язати виконавця витребувати у
боржника пояснення причин невиконання
рішень судів.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що державний виконавець
передчасно закінчив виконавче
провадження та прийняв оскаржувану
постанову, оскільки надана йому
відповідь Міністерством юстиції
України є неповною та необґрунтованою.

Позивача в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив задовольнити їх з підстав,
викладених в адміністративному позові.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення
адміністративного позову заперечував
в повному обсязі та зазначив, що
державним виконавцем за наслідками
розгляду відповідей Міністерства
юстиції України на всі питання,
викладені в заявах позивача від 03.03.2013р.
та 25.12.2012р. встановлено, що боржником
надано повну, всебічну та обґрунтовану
відповідь на вказані заяви, у зв'язку з
чим і було винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження, що
узгоджується з вимогами Закону України
«Про виконавче провадження».

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, розглянувши
подані документи і матеріали, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд зазначає
наступне.

Судом встановлено, що 25.12.2012р. позивач
звернувся з заявою до Прем'єр-міністра
України Азарова М.Я. про невиконання
Україною рішення Європейського суду з
прав людини (далі - Європейський суд) у
справі №37246/04 «ОСОБА_1 проти України» та
своїх позитивних зобов'язань
відповідно до Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
(далі - Конвенція), Конвенції про права
інвалідів, у якій просив виконати
Рекомендацію № R2000 «Про перегляд та
відновлення провадження у визначених
справах на національному рівні за
результатами рішень Європейського
суду з прав людини» та вжити конкретних
заходів на користь інваліда другої
групи від трудового каліцтва
(«індивідуальні заходи»), у т.ч.
зупинення незаконної ситуації
«повторним розглядом справ
адміністративним органом» №2-59-04 та
2-48-03.

Листом від 25.01.2013р. № Г-43-12.0.1/747 Урядовим
уповноваженим у справах Європейського
суду з прав людини ОСОБА_1 було
констатовано вжиття Україною всіх
заходів індивідуального характеру
щодо виконання рішення Європейського
суду у справі «ОСОБА_1 проти України».

03.03.2013р. позивач повторно звернувся з
заявою до Прем'єр-міністра України
Азарова М.Я. про невиконання Урядом
його заяви від 25.12.2012р., в якій вказав на
необґрунтованість та недостовірність
отриманої відповіді, а тому просив
повторно розглянути його заяву від
25.12.2012р. та надати повну та об'єктивну
відповідь по суті викладених питань.

Однак вказану заяву позивача
секретаріат КМУ направив для розгляду
та надання відповіді Міністерству
юстиції України 11.03.2013р., яке листом за
підписом Міністра юстиції України
О.Лавриновича від 28.03.2013р. № Г-3547-12.0.1/3068
повідомило ОСОБА_1 про припинення з ним
листування на тій підставі, що Урядовий
уповноважений 25.01.2013р. № Г-43-12.0.1/747 надав
ґрунтовну відповідь по суті його
звернення.

Не погоджуючись з повнотою наданої
відповіді Міністерства юстиції
України, 18.04.2013р. ОСОБА_1 звернувся до
Черкаського окружного
адміністративного суду за захистом
своїх прав, свобод та інтересів.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 20.05.2013р. в
адміністративній справі № 2а/2370/1379/13-а,
яка була залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.07.2013р., за
позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції
України про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії, адміністративний позов
задоволено повністю. Визнано
неправомірними дії Міністерства
юстиції України щодо розгляду заяви
ОСОБА_1 від 03.03.2013р. та зобов'язано
Міністерство юстиції України надати
повну відповідь на всі питання,
викладені в заяві ОСОБА_1 від 03.03.2013р.,
відповідно до вимог чинного
законодавства. Вказане рішення суду
набрало законної сили 24.07.2013р.

На виконання вимог ст. 258 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Черкаським окружним
адміністративним судом 23.12.2013р. видано
виконавчий лист, який 14.01.2014р.
пред'явлений ОСОБА_1 до виконання.

В подальшому, постановою головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Юхименко О.С. від 22.01.2014р. відкрито
виконавче провадження № 41589258 з
виконання вищезгаданого виконавчого
листа, копію якої направлено боржнику
для виконання в семиденний термін в
самостійному порядку, а стягувачу - до
відома.

Оскільки станом на 03.03.2014р. рішення суду
боржником не було виконане,
підтверджуючих документів про
виконання рішення суду до відділу не
надано, 04.04.2014р. державним виконавецем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Юхименко О.С. винесено вимогу ВП №
41589258/15, якою зобов'язано виконати
виконавчий лист Черкаського окружного
адміністративного суду від 23.12.2013р. №
2а/2370/1379/13-а про зобов'язання
Міністерства юстиції України надати
повну відповідь на всі питання,
викладені в заяві ОСОБА_1 від 03.03.2013р.,
відповідно до вимог чинного
законодавства. Також державним
виконавцем було зобов'язано
Міністерство юстиції України, як
боржника по вказаному виконавчому
провадженню, надати до відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України в
семиденний термін інформацію про
виконання даного виконавчого листа.

Листом № 12.0.1-17/3537 від 04.04.2014р. боржник -
Міністерство юстиції України
повідомило державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
про виконання рішення суду №
2а/2370/1379/13-а, а саме: 03.02.2014р. № 12.0.1/1221 та
12.03.2014р. № 12.0.1/1221 повторно
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення на адресу стягувача -
ОСОБА_1 були направлені листи, в яких
останньому було надано повні відповідь
на всі питання, викладені в його заявах
від 03.03.2013р. та від 25.12.2012р.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Юхименко О.С. від 27.06.2014р.
виконавче провадження № 43698156
закінчено у зв'язку з фактичним
виконанням рішення суду згідно з
виконавчим документом.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, суд зважає, що згідно частини 5
статті 124 Конституції України судові
рішення ухвалюються судами іменем
України і є обов'язковими до виконання
на всій території України.

У відповідності до абзацу 2 частини 2
статті 11 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999 року №
606-XIV (далі - Закон № 606) державний
виконавець здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Загальні умови виконання рішень, за
якими боржник зобов'язаний особисто
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення визначено статтею 75 Закону №
606.

В силу положень частини 1 зазначеної
статті Закону № 606 після відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
документом, що зобов'язує боржника
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, державний виконавець
перевіряє виконання рішення не пізніше
ніж на наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 8 частини 1, частиною 3 статті 49
Закону № 606 передбачено, що виконавче
провадження підлягає закінченню у разі
фактичного виконання в повному обсязі
рішення згідно з виконавчим
документом.

Про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
виносить постанову з обов'язковим
мотивуванням підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований. Копія постанови у
триденний строк надсилається сторонам
і може бути оскаржена в десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом.

Як було встановлено постановою
Черкаського окружного
адміністративного суду від 20.05.2013р. в
адміністративній справі № 2а/2370/1379/13-а,
лист Урядового уповноваженого не
містив відповідей за запитом ОСОБА_1
про продовження існування ситуації
порушення його прав інваліда,
передбачених Конвенцією про права
інвалідів, прийнятої 13.12.2006р. (після
рішень національних судів та
Європейського суду за позовом ОСОБА_1),
пп. 2, 3, 8, 9 Стандартних правил
забезпечення рівних можливостей для
інвалідів (медичне обслуговування,
реабілітація, підтримка доходів та
соціального забезпечення, сімейного
життя та свободи особистості), не дано
оцінку вимогам ОСОБА_1 щодо вжиття
конкретних заходів на користь інваліда
другої групи від трудового каліцтва, у
т.ч. зупинення незаконної ситуації
повторним розглядом справ
адміністративним органом. Крім того, не
повідомлено ОСОБА_1 щодо його заяви про
відшкодування Україною незалежно від
вини судді чи суду шкоди, завданої
порушенням розумних строків судового
розгляду справи, так як національне
законодавство України не передбачає
процесуального права сторін оскаржити
затягування судового розгляду.

Також, у листі Урядового
уповноваженого не вказано про
можливість і спосіб адміністративного
перегляду порушених позивачем питань
щодо дотримання його прав як інваліда 2
групи, не висвітлено питання надання
йому автомобіля та належного медичного
обслуговування, санаторно-курортного
лікування, не роз'яснено порядок
оскарження рішення про відмову у
задоволенні його скарги.

У зв'язку з чим, судом у справі №
2а/2370/1379/13-а було зобов'язано
Міністерство юстиції України надати
ОСОБА_1 повну відповідь на всі питання,
викладені в його заяві від 03.03.2013р.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що згідно відомостей, які
містяться в листі Урядового
уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини від
03.02.2014р. № 12.0.1/1221 позивачу в межах
компетенції повідомлено про
можливість і спосіб адміністративного
перегляду порушених позивачем питань
щодо дотримання його прав як інваліда 2
групи, висвітлено питання надання йому
автомобіля та належного медичного
обслуговування, санаторно-курортного
лікування, роз'яснено порядок
оскарження рішення про відмову у
задоволенні його скарги. Також,
повідомлено ОСОБА_1 щодо його заяви про
відшкодування Україною незалежно від
вини суддів шкоди, завданої порушенням
розумних строків судового розгляду
справи.

З наведеного вбачається, що боржник
надав повну відповідь на всі питання
ОСОБА_1, викладені в його заяві від
03.03.2013р., а тому, на думку суду, здійснив
повне фактичне виконання постанови
Черкаського окружного
адміністративного суду від 20.05.2013р.

Надаючи оцінку викладеним обставинам
справи колегія суддів зазначає, що
згідно положень статті 19 Закону
України «Про звернення громадян» №
393/96-ВР від 2 жовтня 1996 року (далі - Закон
№ 393/96-ВР) органи державної влади і
місцевого самоврядування,
підприємства, установи, організації
незалежно від форм власності,
об'єднання громадян, засоби масової
інформації, їх керівники та інші
посадові особи в межах своїх
повноважень зобов'язані: об'єктивно,
всебічно і вчасно перевіряти заяви чи
скарги; у разі прийняття рішення про
обмеження доступу громадянина до
відповідної інформації при розгляді
заяви чи скарги скласти про це
мотивовану постанову; на прохання
громадянина запрошувати його на
засідання відповідного органу, що
розглядає його заяву чи скаргу;
відміняти або змінювати оскаржувані
рішення у випадках, передбачених
законодавством України, якщо вони не
відповідають закону або іншим
нормативним актам, невідкладно вживати
заходів до припинення неправомірних
дій, виявляти, усувати причини та умови,
які сприяли порушенням; забезпечувати
поновлення порушених прав, реальне
виконання прийнятих у зв'язку з заявою
чи скаргою рішень; письмово
повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення; вживати
заходів щодо відшкодування у
встановленому законом порядку
матеріальних збитків, якщо їх було
завдано громадянину в результаті
ущемлення його прав чи законних
інтересів, вирішувати питання про
відповідальність осіб, з вини яких було
допущено порушення, а також на прохання
громадянина не пізніш як у місячний
термін довести прийняте рішення до
відома органу місцевого
самоврядування, трудового колективу чи
об'єднання громадян за місцем
проживання громадянина; у разі
визнання заяви чи скарги
необґрунтованою роз'яснити порядок
оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі
розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти
стан розгляду заяв чи скарг громадян,
вживати заходів до усунення причин, що
їх породжують, систематично
аналізувати та інформувати населення
про хід цієї роботи.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що Міністерство юстиції
України виконало обов'язки, визначені
статтею 19 наведеного Закону та надало
повну відповідь на всі питання
позивача, викладені в його заяві.

В судовому засіданні позивач не
заперечував щодо отримання листів
Міністерства юстиції України від
03.02.2014р. № 12.0.1/1221 та від 12.03.2014р. № 12.0.1/1221,
однак помилковим є посилання ОСОБА_1 на
неповноту та необґрунтованість
наданих відповідей Міністерством
юстиції України на його заяву від
03.03.2013р., оскільки, на думку колегії
суддів, незгода позивача з наданими
відповідями боржника - не є підставою
для встановлення факту неповноти таких
відповідей чи їх необґрунтованості.

Отже, як встановлено судом та
вбачається з матеріалів
адміністративної справи, державним
виконавцем вчинено всі необхідні дії
для повного фактичного виконання
рішення Черкаського окружного
адміністративного суду від 20.05.2013р. в
адміністративній справі № 2а/2370/1379/13-а,
згідно з виконавчим листом, виданим
23.12.2013р. та правомірно винесено
постанову від 27.06.2014р. про закінчення
виконавчого провадження № 41589258, у
зв'язку з повним фактичним виконанням
рішення суду, а тому позовна вимога
позивача про її скасування задоволенню
не підлягає.

Крім того, вимога позивача щодо
поновлення виконавчого провадження №
41589258 також не підлягає до задоволення,
з огляду на наступне.

У відповідності до частини 1 статті 50
Закону № 606 у разі закінчення
виконавчого провадження, повернення
виконавчого документа до суду або
іншого органу (посадовій особі), який
його видав, арешт, накладений на майно
боржника, знімається, скасовуються
інші вжиті державним виконавцем заходи
примусового виконання рішення, а також
провадяться інші дії, необхідні у
зв'язку із завершенням виконавчого
провадження. Завершене виконавче
провадження не може бути розпочате
знову, крім випадків, передбачених цим
Законом.

З аналізу положень Закону № 606
випливає, що після закінчення
виконавчого провадження на підставі
законно винесеної та не скасованої
постанови державного виконавця, у
зв'язку з повним фактичним виконанням
рішення суду, виконавче провадження не
може бути розпочате знову, оскільки
Законом № 606 не передбачено таких
випадків.

За змістом Рекомендації №R (80) 2,
прийнятої на 316-му засіданні
заступників міністрів Комітетом
Міністрів державам-членам стосовно
реалізації адміністративними органами
влади дискреційних повноважень від 11
березня 1980 року (надалі - також
«Рекомендація R (80)2»), під дискреційним
повноваженням слід розуміти
повноваження, яке адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду -
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Тобто здійснення дискреційних
повноважень може, в деяких випадках,
передбачати вибір між здійсненням
певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий в ході здійснення
дискреційних повноважень, підлягає
контролю відносно його законності з
боку суду або іншого незалежного
органу. Адміністративний суд,
перевіряючи рішення, дію чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно - дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Таким чином, дискреційним
повноваженням є таке повноваження, яке
надає певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

З наведеного вбачається, що вирішення
питання про відновлення виконавчого
провадження є виключно компетенцією
органів державної виконавчої служби.

Частиною 1 ст. 51 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
у разі якщо постанова державного
виконавця про закінчення виконавчого
провадження або повернення
виконавчого документа стягувачу
визнана судом незаконною чи скасована
начальником відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або керівником
відповідного органу державної
виконавчої служби або якщо до
державного виконавця надійшло рішення
суду про скасування заходів до
забезпечення позову, а також у разі
повернення виконавчого документа з
іншого відділу державної виконавчої
служби, виконавче провадження підлягає
відновленню протягом трьох робочих
днів з дня надходження рішення суду,
виконавчого документа чи постанови
керівника відповідного органу
державної виконавчої служби.

Аналізуючи вищевикладене, помилковим є
посилання позивача на ч. 1 ст. 51 Закону №
606, оскільки дана норма цього Закону
передбачає відновлення виконавчого
провадження у разі визнання судом
постанови про закінчення виконавчого
провадження - незаконною, однак як вже
зазначалось, суд не знаходить підстав
для визнання незаконною та скасування
постанови від 27.06.2014р. про закінчення
виконавчого провадження № 41589258.

Враховуючи, що виконавче провадження №
41589258 закінчено у зв'язку з повним
фактичним виконанням рішення суду, що
виключає законні підстави для
витребування від боржника -
Міністерства юстиції України
пояснення з приводу невиконання рішень
судів.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Зважаючи на обставини, якими
обґрунтовувалися позовні вимоги та
заперечення, докази щодо їх
підтвердження, керуючись актами
законодавства щодо цих правовідносин,
суд дійшов висновку, що в задоволенні
адміністративного позову відмовити
повністю.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 118, 159-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Черкаський окружний
адміністративний суд в порядку,
передбаченому ст. ст. 185 - 187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 30 жовтня 2014 року

Головуючий суддя
В.А. Гайдаш

Судді:
В.І. Орленко

А.В. Руденко