Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/30383/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

за участю: секретаря Волошина В.М.,

представника позивача Бровченка
Б.В.,

представника відповідача Бабія
Р.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги Державної
податкової інспекції у місті Вінниці
та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Скайтек» ЛТД на
постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 26.04.2011 по
справі №2а/0270/718/11 за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Скайтек» ЛТД до Державної податкової
інспекції у місті Вінниці про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., пояснення представників сторін,
перевіривши доводи касаційних скарг
щодо дотримання правильності
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 15.03.2011,
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Скайтек» ЛТД до
Державної податкової інспекції у місті
Вінниці про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень - задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 08.02.2011 №.
В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 26.04.2011
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 15.03.2011
скасовано та прийнято нову постанову
про часткове задоволення позовних
вимог. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 08.02.2011 №,
в задоволенні позовних вимого про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
08.02.2011 № відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції, Державна
податкова інспекція у місті Вінниці
13.05.2011 та Товариство з обмеженою
відповідальністю «Скайтек» ЛТД 17.05.2014
звернулись з касаційними скаргами до
Вищого адміністративного суду України,
який ухвалами від 25.05.2011 та 30.05.2011
прийняв їх до свого провадження.

В касаційній скарзі Державна податкова
інспекція у місті Вінниці просить
скасувати постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 26.04.2011 в частині задоволення
позовних вимог та прийняти в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування своїх вимог Державна
податкова інспекція у місті Вінниці
посилається на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, пункту 4.7 статті 4, підпункту
6.1.1 пункту 6.1, підпункту 6.2.4 пункту 6.2
статті 6 Закону України «Про податок на
додану вартість», статей 138, 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

В касаційній скарзі Товариство з
обмеженою відповідальністю «Скайтек»
ЛТД просить скасувати постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 26.04.2011 в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог та прийняти в цій частині нове
рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог Товариство
з обмеженою відповідальністю
«Скайтек» ЛТД посилається на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, пункту 4.1 статті 4, підпункту
6.2.4 пункту 6.2 статті 6, підпункту 7.2.3
пункту 7.2, підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скаргах доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією у місті Вінниці проведено
позапланову виїзну перевірку
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Скайтек» ЛТД з
питань достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на рахунок платника у
банку за період з 01.06.2010 по 01.10.2010 та в
рахунок майбутніх платежів за період з
01.10.2010 по 01.11.2010, яка виникла за рахунок
від'ємного значення з ПДВ, що
декларувалось в період з 01.05.2010 по
01.10.2010.

Перевіркою встановлено, що на
порушення пункту 4.1 статті 4, підпункту
6.2.4 пункту 6.2 статті 6, підпунктів 7.7.1, 7.7.2
пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» позивачем
завищено заявлену суму бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість (на рахунок платника) на суму
626232,00грн.; на підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту
7.7 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» занижено суму
податку на додану вартість, яка
підлягає нарахуванню до сплати в
бюджет на суму 513562,00грн., та в рахунок
майбутніх платежів на суму 76592,00грн.

За результатами перевірки Державною
податковою інспекцією у місті Вінниці
складено акт від 26.01.2011 №189/2330/20094747 та
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 08.02.2011 №,
яким позивачу зменшено суму бюджетного
відшкодування на 590154,00грн.; від 08.02.2011
№, яким позивачу донараховано
податок на додану вартість за основним
платежем в сумі 168037,00грн. із
застосуванням штрафних (фінансових)
санкцій в розмірі 42009,00грн. на загальну
суму 210046,00грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
скасування податкового
повідомлення-рішення від 08.02.2011 №
та відмовляючи в частині скасування
податкового повідомлення-рішення від
08.02.2011 №, суд першої інстанції
виходив з того, що митна вартість
раніше імпортованих в Україну товарів
не може бути визнана достатнім
обґрунтуванням звичайного рівня цін
таких товарів для визначення бази
оподаткування операцій з їх подальшої
поставки на митній території України;
послуги по організації і здійсненню
міжнародних і внутрішніх перевезень
вантажів автомобільним транспортом
підлягають оподаткуванню податком на
додану вартість за ставкою 20%.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що база оподаткування
не може бути меншою, ніж митна вартість,
згідно вимог чинного законодавства;
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Скайтек» ЛТД для
замовників виконувало саме
транспортні послуги по міжнародному
транспортному перевезенню, а при
виконанні саме
транспортно-експедиційні послуги
підприємство має право на застосування
0% ставки ПДВ.

Проте, з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що протягом періоду, що
перевірявся, позивач здійснював
операції із ввезення на митну
територію України вживаних
автотранспортних засобів. Ввезені
автотранспортні засоби
реалізовувалися на митній території
України за договірною ціною.

При винесенні податкового
повідомлення-рішення від 08.02.2011 №
відповідач виходив з того, що
підприємство зобов'язане було
визначати базу оподаткування на рівні
не менше митної вартості імпортованих
автомобілів. При цьому, податковий
орган ототожнює звичайну ціну, по якій
має реалізовувати товар в Україні, із
митною вартістю цього товару.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку протягом такого
звітного періоду.

Згідно з пунктом 1.18 статті 1
зазначеного Закону звичайні ціни
розуміються та застосовуються за
правилами, визначеними пунктом 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до положень підпункту 1.20.1
пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору. Якщо не доведене зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Пунктом 4.1 статті 4 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
встановлено, що база оподаткування
операції з поставки товарів (послуг)
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, визначеної за
вільними цінами, але не нижче за
звичайні ціни, з урахуванням акцизного
збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). До складу
договірної контрактної вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

Згідно з пунктом 1.7. Інструкції про
заповнення вантажної митної
декларації, затвердженої наказом
Державної митної служби України від
09.07.1997 №307 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 24.09.1997 за
№443/2247, митна вартість
використовується виключно в цілях
митного оподаткування товарів і
ведення митної статистики.

Звичайна ціна встановлюється за
правилами пункту 1.20 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», залежить від умов
продажу товару і відповідає
справедливій ринковій ціні в Україні.

Наведене положення відповідає вимогам
статті 11 Закону України «Про ціни та
ціноутворення», де встановлено, що при
здійсненні експортних та імпортних
операцій застосовуються контрактні
ціни, що формуються відповідно до цін
та умов світового ринку.

Таким чином, при визначенні бази
оподаткування ПДВ операцій з
реалізації платником податку на
території України попередньо
імпортованого ним товару, звичайна
ціна та митна вартість, що є умовною
розрахунковою величиною, яка
розраховується відповідно до положень
Митного кодексу України і
застосовується при переміщенні
товарів через митний кордон України
(зокрема для ведення митної
статистики), не є тотожними і не можуть
бути порівнюваними.

Згідно підпунктом 1.20.8 пункту 1.20 статті
1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладається на податковий орган у
порядку, встановленому законом. При
проведенні перевірки платника податку
податковий орган має право надати
запит, а платник податку зобов'язаний
обґрунтувати рівень договірних цін або
послатися на норми абзацу першого
підпункту 1.20.1 цього пункту.

Судом встановлено, що при визначенні
рівня звичайних цін на товар
податковий орган виходив із митної
вартості такого товару, тобто діяв не у
межах наведених норм Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», оскільки не
використовував інформацію про
укладені на момент продажу такого
товару договори з ідентичними
(однорідними) товарами (роботами,
послугами) у співставних умовах; не
порівняв митну вартість товару,
задекларовану при ввезенні на митну
територію України, з цінами, що діяли на
цей товар на внутрішньому ринку на
момент їх реалізації позивачем.

Таким чином, суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що посилання
податкового органу про продаж
позивачем товарів за цінами, нижчими за
звичайні, є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, висновки суду
першої інстанції про неправомірність
податкове повідомлення-рішення від
08.02.2011 № є правильним.

Щодо податкового повідомлення-рішення
від 08.02.2011 № колегія суддів
зазначає наступне.

Фактичною підставою для прийняття
спірного податкового
повідомлення-рішення слугував
висновок податкового органу, що
позивачем при визначенні бази
оподаткування податку на додану
вартість операцій з поставки послуг по
організації перевезень вантажів за
межі митного кордону України
неправомірно застосовано ставку 0% на
підставі пункту 6.2 статті Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Судами встановлено, що відповідно до
договору доручення від 01.06.2005 №1 на
організацію перевезень вантажів в
міжнародному та внутрішньому
сполученні Товариство з обмеженою
відповідальністю «Скайтек» ЛТД
надавало послуги по організації і
здійсненню міжнародних і внутрішніх
перевезень вантажів автомобільним
транспортом довірителя Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Транс-Легіон України».

Відповідно до статті 1000 Цивільного
кодексу України за договором доручення
одна сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Правочин, вчинений повіреним,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки довірителя.

Згідно з підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 статті
3 Закону України «Про податок на додану
вартість» об'єктом оподаткування є
операції платників податку з: поставки
товарів та послуг, місце надання яких
знаходиться на митній території
України, в тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору) для
погашення заборгованості
заставодавця, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу у
користування лізингоотримувачу
(орендарю).

Відповідно до підпункту 6.2.4 пункту 6.2
статті 6 Закону України «Про податок на
додану вартість» за нульовою ставкою
оподатковуються операції з: поставки
транспортних послуг залізничним,
автомобільним, морським та річковим
транспортом по перевезенню пасажирів,
багажу, вантажобагажу (товаробагажу) та
вантажу за межами державного кордону
України, а саме: від пункту за межами
державного кордону України до пункту
знаходження зовнішнього митного
контролю України; від пункту
знаходження зовнішнього митного
контролю України до пункту за межами
державного кордону України; між
пунктами за межами державного кордону
України; а також авіаційним
транспортом: від пункту за межами
державного кордону України до пункту
проведення митних процедур з пропуску
пасажирів, багажу, вантажобагажу
(товаробагажу) та вантажу через митний
кордон на митну територію України
(включаючи внутрішні митниці); від
пункту проведення митних процедур з
пропуску пасажирів, багажу,
вантажобагажу (товаробагажу) та
вантажу через митний кордон за межі
митного кордону України (включаючи
внутрішні митниці) до пункту за межами
державного кордону України; між
пунктами за межами митного кордону
України.

У разі коли поставка транспортних
послуг, визначених частиною першою
цього підпункту, здійснюється у
вигляді брокерських, агентських або
комісійних операцій з транспортними
квитками, проїзними документами,
укладання договорів або рахунків на
транспортування пасажирів або
вантажів довіреною особою перевізника,
операції з таких послуг
оподатковуються за ставкою,
передбаченою пунктом 6.1 цієї статті.

Відповідно до пункту 6.1 статті 6 Закону
України «Про податок на додану
вартість» об'єкти оподаткування,
визначені статтею 3 цього Закону, за
винятком операцій, звільнених від
оподаткування, та операцій, до яких
застосовується нульова ставка згідно з
цим Законом, оподатковуються за
ставкою 20 відсотків.

Таким чином, послуги по організації і
здійсненню міжнародних і внутрішніх
перевезень вантажів, які надавалися
позивачем як довіреною особою
перевізника від його імені, мають
оподатковуватися за ставкою 20
відсотків.

Враховуючи викладене, висновки суду
першої інстанції про правомірність
визначення позивачу податкового
зобов'язання згідно з податковим
повідомленням-рішенням від 08.02.2011
№ є правильним.

Оскільки апеляційний суд під час
розгляду справи неправильно
застосував норми матеріального права,
що призвело до ухвалення незаконного
судового рішення, а суд першої
інстанції вирішив спір з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, то зазначена обставина
відповідно до частини першої статті 226
Кодексу адміністративного судочинства
України є підставою для скасування
ухваленої у справі постанови
апеляційного суду та залишення в силі
постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 210, 221, 223, 226, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги Державної податкової
інспекції у місті Вінниці та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Скайтек» ЛТД
задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 26.04.2011 по
справі №2а/0270/718/11 скасувати, залишити в
силі постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 15.03.2011.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв