Справа № 804/11696/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/29884/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І., Лиска Т.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Публічного акціонерного
товариства «ВЕСТА-Дніпро» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10 квітня 2014 року та постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 2 жовтня 2013
року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року позивач -
Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернувся до суду першої інстанції з
позовом, в якому просив стягнути з
відповідача - ПАТ «ВЕСТА-Дніпро» суму
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2012 році у розмірі 600904,08 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 2
жовтня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10 квітня 2014 року, в задоволенні
позову відмовлено.

Суди попередніх інстанцій, мотивували
свої рішення тим, що відповідачем були
виконані вимоги Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо вжиття
заходів для працевлаштування
інвалідів.

У поданій касаційній скарзі позивач
заявив вимоги про скасування рішень
судів попередніх інстанцій, як таких,
що постановлені із порушенням норм
матеріального і процесуального права,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

У доводах касаційної скарги, позивач
зазначає, що відповідач повинен
самостійно працевлаштовувати
інвалідів; повинен вживати всіх
необхідних заходів щодо
працевлаштування інвалідів, однак
здійснення цих заходів не є обставиною,
що звільняє від відповідальності за не
працевлаштування інвалідів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини.

Із поданого відповідачем позивачу
звіту «Про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2012 рік»
за формою 10-ПІ №03-07/3607 від 28.02.2013 року
вбачається, що середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу відповідача складає
- 778 осіб; середньооблікова кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність - 17 осіб; кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях - 31
особа; фонд оплати праці - 33393,10 тис. грн.;
середньорічна заробітна плата
штатного працівника - 3576,80грн.

Протягом 2012 року відповідачем
надавалися звіти про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів за формою № 3-ПН до
Ленінського районного центру
зайнятості м. Дніпропетровська від:
06.02.2012 року, 13.03.2012 року, 12.04.2012 року,
15.05.2012 року, 25.05.2012 року, 08.06.2012 року,
02.07.2012 року, 03.08.2012 року, 03.09.2012 року,
26.09.2012 року, 07.11.2012 року, 12.11.2012 року,
04.12.2012 року, копії яких наявні в
матеріалах справи.

Згідно Листів від 12.03.2012 року № 5-57-6, №
5-56-6 відповідач звертався до
Ленінського районного центру
зайнятості м. Дніпропетровська та
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів з проханням направити для
працевлаштування на товариство
інвалідів у кількості 19 чоловік.

20.03.2012 року Ленінський районний центр
зайнятості м. Дніпропетровська листом
№ 01-384 повідомив відповідача, що станом
на 20.03.2012 року у них не перебувають на
обліку особи з обмеженими фізичними
можливостями, які б мали відповідний
досвід роботи або необхідні
рекомендації МСЕК.

03.04.2012 року Дніпропетровське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів листом № 03-34/889 від 03.04.2012 року
порадило відповідачу при вирішенні
питань з працевлаштування інвалідів
звертатись до центру зайнятості за
місцем реєстрації підприємства.

Ленінський районний центр зайнятості
м. Дніпропетровська листом № 3 від
24.04.2013 року, повідомив відповідача, що
ПАТ «ВЕСТА-Дніпро» протягом ІІ і ІІІ
кварталу 2012 року надавалась інформація
про наявність вакансій, на які можуть
бути працевлаштовані особи з обмеженою
працездатністю. В Ленінському
районному центрі зайнятості за цей
період не перебували на обліку особи з
обмеженими фізичними можливостями, які
б мали відповідний досвід роботи або
необхідні рекомендації МСЕК.

Згідно Листа від 10.12.2012 року № 4-305-6 ПАТ
«ВЕСТА-Дніпро» звернулося до
Ленінського районного центру
зайнятості м. Дніпропетровська з
проханням направити для
працевлаштування на товариство
інвалідів у кількості 23 чоловіки.

25.12.2012 року Ленінський районний центр
зайнятості м. Дніпропетровська листом
№ 171 повідомив відповідача, що станом
на 25.12.2012 року у них не перебувають на
обліку особи з обмеженими фізичними
можливостями, які б мали відповідний
досвід роботи або необхідні
рекомендації МСЕК.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, відповідно до пункту
першого частини першої статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку, що зазначена
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступних
мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», з метою
реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації,
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

У відповідності до статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», для
підприємств, установ організацій, у
тому числі підприємств, організацій,
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 15 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до вимог статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи (частина четверта). Суд
повинен запропонувати особам, які
беруть участь у справі, подати докази
або з власної ініціативи витребувати
докази, яких, на думку суду, не вистачає
(частина п'ята).

Так, позивач, як на підставу подання
позову посилався на те, що відповідач
не виконує покладений на нього
обов'язок щодо вжиття всіх необхідних
заходів для працевлаштування
інвалідів, таким не створено належну
кількість місць для працевлаштування
інвалідів і, як наслідок, не
працевлаштовано інвалідів у кількості
передбаченій ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні». Крім того,
звітність щодо наявності вакантних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів протягом 2012 року подавалась
відповідачем не щомісячно.

Сторонами не оспорюється те, що
протягом 2012 року відповідачем
надавалися звіти про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів за формою № 3-ПН до
Ленінського районного центру
зайнятості м. Дніпропетровська від:
06.02.2012 року, 13.03.2012 року, 12.04.2012 року,
15.05.2012 року, 25.05.2012 року, 08.06.2012 року,
02.07.2012 року, 03.08.2012 року, 03.09.2012 року,
26.09.2012 року, 07.11.2012 року, 12.11.2012 року,
04.12.2012 року, копії яких наявні в
матеріалах справи.

В свою чергу, як вбачається із звіту
відповідача за формою № 3-ПН від 06.02.2012
року, в ньому не зазначено кількість
вакантних місць для працевлаштування
інвалідів за спеціальностями
провідного економіста та тесляра, а
лише зазначено про необхідність
працевлаштування 19 інвалідів на
підприємстві (а.с. 19 зворот).

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази того, що відповідачем протягом
січня та жовтня 2012 року надавалась
звіти про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів за формою
№ 3-ПН до Ленінського районного центру
зайнятості м. Дніпропетровська.

Таким чином, для правильного вирішення
даного спору, суди попередніх
інстанцій зобов'язанні були встановити
факт подання чи не подання
відповідачем протягом січня та жовтня
2012 року звітності за формою № 3-ПН до
Ленінського районного центру
зайнятості м. Дніпропетровська.

Також судами попередніх інстанцій не
встановлено наявності чи відсутності
створених відповідачем у січні, лютому,
жовтні 2012 року місць для
працевлаштування інвалідів та
кількості вакантних посад, що має
значення для правильного вирішення
справи.

Згідно ст. 159 Кодексу адміністративного
судочинства України обґрунтованим є
рішення, ухвалене судом на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 223 КАС України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій і направити
справу на новий розгляд або для
продовження розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 227 КАС України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанції і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають права встановлювати
та визнавати доведеними обставини, що
не були встановлені попередніми
судовими інстанціями, оскаржувані
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до частини 2
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно врахувати все вище
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи та прийняти обґрунтоване і
законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 221, 223, 227, 231, 254
КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10 квітня 2014 року та постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 2 жовтня 2013
року у справі № 804/11696/13-а - скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
І.Я. Олендер

В.І. Бутенко

Т.О. Лиска