Справа № 826/12968/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2014 року
м. Київ К/800/61214/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.11.2013 року

у справі № 826/12968/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фактор Плюс»

до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фактор Плюс»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
06.09.2013 року у справі № 826/12968/13-а в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.11.2013 року
постанову суду першої інстанції
скасовано, позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення від 15.05.2013 року №
та № .

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить рішення суду апеляційної
інстанції скасувати, залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили, що не перешкоджає її
розгляду по суті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
документальної позапланової невиїзної
перевірки Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фактор Плюс» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства щодо повноти
декларування та своєчасності сплати
податку на прибуток та податку на
додану вартість по взаємовідносинах з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фірма Астейт» за
період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року,
відповідачем складено акт від 25.04.2013
року № 1239/22.8-15/23387602, яким встановлено
порушення п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 22 001, 00
грн.; п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 11 377, 00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 15.05.2013 року №
, яким визначено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток у загальному розмірі 25 301, 00
грн., № , яким визначено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість у
загальному розмірі 24 434, 00 грн.

Підставою для нарахування позивачу
грошового зобов'язання з податку на
прибуток та податку на додану вартість
спірними податковими
повідомленнями-рішеннями став
висновок податкового органу, що
правочини укладені позивачем з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фірма Астейт» є
нікчемними.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про порушення позивачем вимог
податкового законодавства, оскільки
контрагент позивача зареєстрований
внаслідок вчинення злочину для
прикриття протиправної діяльності.

Задовольняючи позов, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку щодо
реальності господарської операції
позивача з його контрагентом та
правомірного формування позивачем
даних податкового обліку по
господарським операціям з Товариством
з обмеженою відповідальністю «Фірма
Астейт».

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, з урахуванням норм
податкового законодавства, чинних на
час виникнення відповідних
правовідносин, погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції з
огляду на наступне.

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість
сплачених у складі ціни за придбану
продукцію та виконані роботи,
необхідні первинні документи,
оформлені відповідно до вимог
законодавства України.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, підставою для включення витрат з
придбання товарів (отримання робіт,
послуг) до складу валових (витрат, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування) є належним чином
оформлені розрахункові, платіжні та
інші первинні документи.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені та підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, що відображають
реальність здійснення господарської
операції.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що в перевіряємий період
позивач мав господарські
взаємовідносини з Товариством з
обмеженою відповідальністю «Фірма
Астейт».

Матеріалами справи підтверджується
реальність господарської операції між
позивачем та його контрагентом,
зокрема, видатковими накладними,
податковими накладними, платіжними
дорученнями, рахунками-фактурами,
виписками по особовому рахунку.

Матеріалами справи підтверджується
факт подальшої реалізації придбаного
товару. На момент здійснення
господарської операції контрагент
позивача був зареєстрований платником
податку на додану вартість.

Судом апеляційної інстанції вірно
відхилено посилання відповідача на те,
що Дніпровським районним судом м. Києва
було винесено вирок від 29.08.2012 року
відносно директора Товариством з
обмеженою відповідальністю «Фірма
Астейт», яким його визнано винним у
вчиненні злочину, передбаченого
частиною першою ст. 205 Кримінального
кодексу України.

Вказана обставина не є безумовною
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства,
оскільки норма частини четвертої ст. 72
Кодексу адміністративного судочинства
України поширюється лише на особу, щодо
якої постановлено відповідний вирок
або прийнято постанову. Тому
обов'язковими є лише обставини щодо
безпосередньо цієї особи (засудженого
(виправданого) або притягнутого (не
притягнутого) до відповідальності), а
не щодо інших осіб.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновку суду
апеляційної інстанції та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави
вважати, що судом апеляційної
інстанції ухвалено обґрунтоване
рішення, яке постановлене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
відхилити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.11.2013 року
у справі № 826/12968/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук