Справа № 872/16533/13
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Туркіної Л.П. (доповідач),

суддів: Дурасової Ю.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря - Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2013 р.

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Комунального підприємства «Міський Тролейбус»

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені , -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2013 р. Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду року із адміністративним позовом до Комунального підприємства “Міський тролейбус”, в якому просило стягнути заборгованість зі сплати адміністративно-господарських санкції у розмірі 372607,62 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 74,52 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2013 р. у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано посиланням на відсутність вини підприємства у невиконанні нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Не погодившись з постановою суду, Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, посилаючись на порушення норм матеріального права, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга фактично обґрунтована посиланням на Закон України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”. Позивач вказує на те, що вразі невиконання нормативу щодо працевлаштування інвалідів, безумовним обов’язком підприємства є сплата адміністративно-господарських санкцій. При цьому, сплата зазначених адміністративно-господарських санкцій не ставиться законодавцем в залежність від того, чи вживав роботодавець необхідних, передбачених законодавством заходів, щодо працевлаштування інваліда.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу не надійшло.

Представники сторін до суду не з'явилися. Про день, місце та час розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи є належний доказ, що дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 196 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем подано Дніпропетровському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів звіт за формою № 10-ПІ (річна) “Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів” за 2012 рік, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10 лютого 2007 року № 42, у якому середньооблікова чисельність штатних працівників у відповідача у 2012 році становила 903 особи, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 25 осіб; кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” - 36 осіб.

Таким чином, матеріали справи підтверджують факт невиконання відповідачем нормативу працевлаштування інвалідів та обґрунтованість розрахунку суми адміністративно-господарських санкцій, здійсненого позивачем.

Однак, загальні принципи застосування відповідальності за правопорушення у сфері господарської діяльності визначені у Господарському кодексі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" покладає на підприємство обов'язок створити (пристосувати), атестувати належним чином робочі місця для працевлаштування інвалідів та повідомити про це органи перелічені в ч.1 ст. 18 Закону, а ті в свою чергу зобов'язані направити підприємству на працевлаштування інвалідів, а тому суд вважає, що на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх безпосереднього працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено письмовими доказами, відповідач у 2012 році надавав статистичну звітність до Довгинцівського районного центру зайнятості за формою № 3-ПН, що затверджено наказом Мінпраці України від 19.12.2005 року № 420. Відповідно до цих звітів відповідач зазначав про наявність вакансій для інвалідів у необхідній кількості.

Випадків відмови в працевлаштуванні інвалідів на даному підприємстві протягом 2012 року не було.

Таким чином, відповідач у 2012 році заявляв про вакантні місця для працевлаштування інвалідів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у 2012 р. підприємством самостійно було працевлаштовано двох інвалідів, двом працівникам підприємства була встановлена інвалідність, які не були звільнені за станом здоров’я, а також працевлаштовані відповідно до рекомендацій МСЕК.

Судом встановлено, що до Комунального підприємства “Міський тролейбус” жодних кандидатів-інвалідів державною службою зайнятості протягом 2012 року не направлялось. Самостійно особи-інваліди на підприємство не звертались. Відповідач не відмовляв інвалідам у працевлаштуванні.

Виходячи з зазначених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, стосовно того, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

На думку суду апеляційної інстанції , сукупність названих обставин свідчить, що КП “Міський тролейбус” вживало належні заходи щодо пошуку та працевлаштування інвалідів, що виключає підстави для застосування санкцій, передбачених ст. 20 Закону №875-XII.

Крім того, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки. Отже облікова ставка Національного банку України, з якої розраховується пеня, може бути визначена тільки на момент сплати (перерахування) підприємством коштів, в чому числі за рішенням суду.

Оскільки на момент подання позову сплата адміністративно-господарських санкцій підприємством здійснена не була, розрахунок пені, заявлений до стягнення, є необґрунтованим, а вимога щодо їх стягнення є такою, що не відповідає нормам ст. 20 Закону №875-ХІІ, у зв’язку з чим не підлягає задоволенню.

Отже, висновки суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позову є законними та обґрунтованими.

Доводи відповідача стосовно того, що підприємство мало можливість, але не виконало норми ч.6 ст.19 Закону №875-ХІІ, згідно яких до виконання підприємствами нормативу робочих місць, може бути зараховано забезпечення роботою інвалідів на підприємствах, в організаціях громадських організацій інвалідів шляхом створення господарських об’єднань підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів з метою координації виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних та соціальних завдань, не приймається судом як обставина, що свідчить про ухилення відповідача від вчинення залежних від нього заходів щодо працевлаштування інвалідів, оскільки будь-яких доказів щодо наявності відповідних підприємств інвалідів суду не надано, як і доказів щодо можливості створення названих об’єднань .

Виходячи з викладеного та приймаючи до уваги норми ч. ч.1, 4 ст. 71 КАС України, апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів слід залишити без задоволення, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2013 р. – без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства,

суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 р. – без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а в разі складення судового рішення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: Д.В. Чепурнов