Справа № 826/12286/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Арсірія Р.О. при секретарі судового
засідання Шевченко М.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ікомнет" до
Державної податкової інспекції в
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулося Товариство з
обмеженою відповідальністю «Ікомнет»
(надалі - позивач або ТОВ «Ікомнет») з
позовом до Державної податкової
інспекції в Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (надалі - відповідач або ДПІ в
Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень форми «Р» від 08.08.2014
В обґрунтування заявлених позовних
вимог представник позивача зазначив,
що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та підлягають скасуванню, оскільки ТОВ
«Ікомнет» не порушувало вимог п.138.1.
ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.198.6. ст.198, п.200.1.
та п.200.2. ст.200 Податкового кодексу
України, що підтверджується належним
чином оформленими первинними
документами, які були надані
відповідачу під час перевірки та
засвідчують належне виконання
позивачем вимог податкового
законодавства України в частині
підтвердження права на податковий
кредит та формування валових витрат
підприємства по взаємовідносинам з
Представник відповідача проти позову
заперечував, вважаючи оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
відповідача законними та
обґрунтованими, прийнятими з підстав
встановлення, під час перевірки
позивача, факту нереальності
проведення господарських операцій між
позивачем та контрагентом, що, за
правилами діючого податкового
законодавства позбавляє платника
податків (у даному випадку - позивача)
права на формування податкового
кредиту та валових витрат по таким
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення їхніх представників,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, судом
встановлено наступне.
Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем булла проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
взаємовідносинах з ТОВ «Старксервіс»
За результатами перевірки
відповідачем складено акт від 25.07.2014
року № 813/26-54-22-04/37423041, яким зафіксовані
виявлені під час перевірки порушення
позивачем норм податкового
законодавства України, а саме:
п.138.1. ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток за перевіряємий період на
п.198.6. ст.198, п.200.1. та п.200.2. ст.200
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість за перевіряємий період
квітень 2013 року на суму 6756,00 грн., за
червень 2013 року на суму 5866,00 грн., липень
2013 року на суму 3020,00 грн., за жовтень 2013
року на суму 4496,00 грн., за листопад 2013
року на суму 6704,00 грн.
Як вбачається з тексту акту перевірки
від 25.07.2014 року № 813/26-54-22-04/37423041,
перевірка позивача призначена наказом
про її проведення від 14.07.2014 року № 1385
згідно, зокрема, п.78.1.1. п.78.1. ст178
Податкового кодексу України.
При цьому, відповідно до пп.78.1.1. п.78.1.
ст.78 Податкового кодексу України,
документальна позапланова перевірка
здійснюється, зокрема, у разі, за
наслідками перевірок інших платників
податків або отримання податкової
інформації виявлено факти, що свідчать
про можливі порушення платником
податків податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотримання якого покладено на
контролюючі органи, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальне підтвердження на
обов'язковий письмовий запит
контролюючого органу, в якому
зазначаються можливі порушення цим
платником податків податкового,
валютного та іншого законодавства
протягом 10 робочих днів з дня отримання
Виходячи зі змісту зазначеної норми,
виключною передумовою для прийняття
органом державної податкової служби
рішення (наказу) про проведення
документальної позапланової перевірки
платника податків і здійснення такої
перевірки, є факт не надання цим
платником пояснень та їх
документального підтвердження на
письмовий запит органу державної
податкової служби протягом 10 робочих
днів з дня отримання запиту.

В той же час, відповідачем не подані
суду докази направлення позивачу
відповідного обов'язкового запиту
та/або ненадання позивачем відповіді
на обов'язковий запит.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що у відповідача
були відсутні передумови для
проведення відповідної перевірки
позивача з підстав, передбачених
пп.78.1.1. п.78.1. ст.78 Податкового Кодексу
України.

Також, як вбачається з тексту акту
перевірки від 25.07.2014 року №
813/26-54-22-04/37423041, при перевірці
відповідачем були використані дані
інформаційних ресурсів податкових
органів, а саме: АІС «Податковий блок»
та інші бази даних, що використовуються
у Оболонському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві, а також: податкова звітність
ТОВ «Ікомнет» за перевіряємий період;
вирок Шевченківського районного суду
м. Києва в справі № 761/22932/13-к, у вчиненні
кримінальних правопорушень,
передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.205, ч.5 ст.27, ч.2
ст.205 КК України.

Не зважаючи на зазначене (щодо
відсутності передумов для проведення
перевірки позивача), на підставі
наведених документів та даних
інформаційних систем, відповідачем
було встановлено, що у перевіряємому
періоді позивач декларував податковий
кредит та валові витрати по
взаємовідносинах з ТОВ «Старксервіс».
При цьому, перевіркою повноти
визначення податку на додану вартість
та податку на прибуток, що підлягають
сплаті до державного бюджету України,
по взаємовідносинам позивача з ТОВ
«Старксервіс» встановлено їх
заниження, а саме: податку на додану
вартість в сумі 26842 грн.; податку на
прибуток в сумі 25500 грн.

Так, наявність порушень позивачем норм
податкового законодавства,
зафіксованих в акті перевірки від
25.07.2014 року № 813/26-54-22-04/37423041,
обґрунтовані з боку відповідача
наступним.

Як вже зазначалося, в ході проведення
перевірки встановлено, що позивач мав
взаємовідносини з ТОВ «Старксервіс»,
які ґрунтувалися на договорах про
надання рекламних послуг від 05.04.2013
року № 05/04-2013, від 05.06.2013 року № 05/06-2013 та
від 05.07.2013 року № 05/07-2013, від 02.10.2013 року
№ 02/10-2013, від 05.11.2013 року № 05/11-2013, за
умовами яких контрагент як
Розповсюджувач за дорученням позивача
як Рекламодавця, проводить рекламні
компанії в інтересах Рекламодавця
(його клієнтів) пов'язані з
виготовленням та розповсюдження
рекламної продукції, а Рекламодавець
приймає та сплачує такі послуги
Розповсюджувача в порядку та на умовах,
передбачених договором. Всі умови
проведення кожної рекламної компанії,
а саме: тип реклами, період та вартість
проведення рекламної кампанії, а також
особливі умови проведення рекламної
компанії визначаються сторонами
кожного разу в індивідуальному порядку
шляхом електронної переписки та в разі
необхідності на вимогу якоїсь із
сторін прописуються в Додатку №1 до
договору, який є невід'ємною частиною
договору. Рекламодавець здійснює
оплату за надання послуг шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок Розповсюджувача
протягом 30 календарних днів з моменту
підписання актів виконаних робіт. Акти
виконаних робіт оформлюється після
закінчення виготовлення та
розповсюдження рекламних матеріалів.
Згідно додатків до зазначених
договорів сторонами був визначений
перелік рекламних послуг.

На виконання умов вищезазначених
договорів ТОВ «Старксервіс» на адресу
позивача були виписані наступні
первинні документи:

акти надання послуг від 30.04.2013 року № 1155
на суму 40536,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 6756,00 грн.),
від 25.06.2013 року № 1770 на суму 35196,00 грн. (у
т.ч. ПДВ - 5866,00 грн.), від 30.07.2013 року № 2184
на суму 18120,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 3020,00 грн.),
від 28.10.2013 року № 3180 на суму 26976,00 грн. (у
т.ч. ПДВ - 4496,00 грн.), від 28.11.2013 року № 3647
на суму 40224,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 6704,00 грн.);

податкові накладні від 30.04.2013 року № 663
на суму 40536,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 6756,00 грн.),
від 25.06.2013 року № 190 на суму 35196,00 грн. (у
т.ч. ПДВ - 5866,00 грн.), від 30.07.2013 року № 236
на суму 18120,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 3020,00 грн.),
від 28.10.2013 року № 182 на суму 26976,00 грн. (у
т.ч. ПДВ - 4496,00 грн.), від 28.11.2013 року № 281
на суму 40224,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 6704,00 грн.).

Для підтвердження оплати рекламних
послуг, позивачем до перевірки
надавалися наступні платіжні
доручення: від 29.07.2013 року № 658 на суму
40536,00 грн., від 30.07.2013 року № 660 на суму
35196,00 грн., від 14.11.2013 року № 711 на суму 18
120,00 грн., від 14.11.2013 року № 712 на суму
26976,00 грн., від 27.12.2013 року № 183 на суму
40224,00 грн.

Суд вважає, що не надаючи належної
правової оцінки вищенаведеним
первинним документам, в основу
висновків акту перевірки позивача, на
підставі якого були прийняті
оскаржувані рішення, відповідачем
покладено вирок Шевченківського
районного суду міста Києва від 24.09.2013
року у справі № 761/22932/13-к (провадження №
1-кп/761/776/2013), яким встановлено, що ТОВ
«Старксервіс» було зареєстроване
особою, що не ідентифікована під час
перевірки, в органах державної влади з
метою прикриття незаконної діяльності
невстановленими слідством особами за
співучастю у формі пособництва без
наміру зайняття підприємницькою
діяльністю, у зв'язку з чим, протягом
2012-2013 років на рахунок ТОВ
«Старксервіс» () від
підприємств реального сектору
економіки були перераховані грошові
кошти, як оплата за начебто виконані
роботи (послуги), поставку товарів, хоча
підприємницьку діяльність фактично не
здійснювали.

Отже, відповідач зробив висновок, що
ТОВ «Старксервіс» здійснювало
діяльність спрямовану на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
податкової вигоди третіх осіб.
Враховуючи вищенаведене, для
перевіряючих вбачається проведення
транзитних фінансових потоків,
спрямованих на здійснення операцій
надання податкової вигоди переважно з
контрагентами, які не виконують свої
податкові зобов'язання, з метою
штучного формування валових витрат та
податкового кредиту, які не мають
реального товарного характеру.

Надавши оцінку викладеному, відповідач
дійшов висновку, що
фінансово-господарська діяльність ТОВ
«Старксервіс» здійснювалася поза
межами правового поля, що у свою чергу
свідчить про не набуття належним чином
цивільної право дієздатності, отже
взаємовідносини позивача з ТОВ
«Старксервіс» є такими, що вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювались вчиненими між ними
правочинами, що також підтверджено
вироком суду, який набрав законної
сили. Таким чином, у позивача не було
підстав для податкового обліку
господарських операцій з ТОВ
«Старксервіс», а складені по
відповідним операціям первинні
документи є такими, що складені
всупереч вимогам діючого
законодавства, у зв'язку з чим не можуть
підтвердити факт здійснення
господарських операцій та засвідчити
право позивача на формування
податкового кредиту та валових витрат
по взаємовідносинам (господарським
операціям) з ТОВ «Старксервіс».

При цьому, суд звертає увагу, що у
супереч вимог Податкового кодексу
України відповідач не спростував
законність дій платника податків
(позивача), а лише зазначив про не
підтвердження реальності його угод
(здійснених господарських операцій з
контрагентом), тобто, фактично,
податковим органом заміщено обов'язок
спростування презумпції законності
дій та рішень платника податків на
обов'язок доводити податковому органу
права на податковий облік певних
операцій.

На підставі акта перевірки позивача
від 25.07.2014 року № 813/26-54-22-04/37423041
відповідачем були прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення форми «Р» від
08.08.2014 року:

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств у
розмірі 25500,00 грн. і застосовані штрафні
(фінансові) санкції у розмірі 6375,00 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 26842,00 грн. і
застосовані штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 6711,00 грн.

Відповідно до п.56.1. ст.56 Податкового
кодексу України, рішення, прийняті
контролюючим органом, можуть бути
оскаржені в адміністративному або
судовому порядку.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у
матеріалах справи письмовим доказам, а
також поясненням представників сторін,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ч.1 ст.9 зазначеного Закону,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підтвердженням здійснення
господарської операції є належним
чином оформлені первинні документи, що
містять дані про зміст господарських
операцій.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів регулює
Податковий кодекс України
(далі-Кодекс), він, зокрема, визначає
вичерпний перелік податків та зборів,
що справляються в Україні, та порядок
їх адміністрування, платників податків
та зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп.14.1.27. п.14.1. ст.14 Кодексу,
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно пп.139.1.9. п.139.1. ст.139 Кодексу, не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку та
нарахування податку.

Відповідно до пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Кодексу,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно пп. «а» п.198.1, п.198.2., абз.1 п.198.3.
ст.198 Кодексу, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.6. ст.198 Кодексу, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10. ст. 201 Кодексу,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно п.2.4, п.2.5 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто,
а підпис може бути скріплений печаткою.
Електронний підпис накладається
відповідно до законодавства про
електронні документи та електронний
документообіг.

З аналізу п.2.15 та п.2.16 вищевказаного
Положення встановлено, що
забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим та
нормативним актам.

Таким чином, оформлені належним чином
(згідно вимог діючого законодавства
України) податкова накладна,
розрахункові, платіжні та інші
первинні документи, є документами, які
є підставою для нарахування
податкового кредиту та формування
валових витрат підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи,
зафіксовано в акті перевірки позивача
та вже зазначалося раніше, позивач мав
договірні відносини з ТОВ
«Старксервіс», на підтвердження
реальності яких, позивачем подані суду
виписані зазначеним контрагентом
первинні документи, підписані ОСОБА_1,
зокрема, акти надання послуг та
податкові накладні, під час огляду та
дослідження яких, судом не встановлено
їх невідповідності вимогам чинного
законодавства, навпаки, вони містять
всі обов'язкові реквізити, отже такі
первинні документи можна вважати
належними доказами реальності
здійснених господарських операцій
позивача з контрагентом.

Додатково на підтвердження реальності
господарських операцій з ТОВ
«Старксервіс», позивачем подані до
суду зразки рекламної продукції, яка
придбавалась ним за договорами про
надання рекламних послуг від 05.04.2013
року № 05/04-2013, від 05.06.2013 року № 05/06-2013 та
від 05.07.2013 року № 05/07-2013, від 02.10.2013 року
№ 02/10-2013, від 05.11.2013 року № 05/11-2013.

При цьому, доказів на підтвердження
того, що контрагент позивача не мав
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань по спірним
операціям та доказів відсутності
фактичних дій, спрямованих на
виконання взятих зобов'язань,
відповідачем до суду не подано, що
спростовує доводи представника
відповідача представлені в судовому
засіданні та викладені в письмових
запереченнях на позов.

Крім того, в ході розгляду даної справи,
судом також встановлено та не
заперечується відповідачем, що на
момент здійснення відповідних
господарських операцій, позивач та
його контрагент були належним чином
зареєстровані як юридичні особи та
платники ПДВ, установчі документи
позивача та/або його контрагента не
визнані в судовому порядку недійсними.

При цьому, суд притримується позиції,
що у разі, якщо на час здійснення
господарських операцій, за якими
податковий орган не визнає
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
постачальниками, вони були включені до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також мали свідоцтво про реєстрацію
платник податку на додану вартість,
покупець не може нести
відповідальність, ні за несплату
податків продавцем, ні за можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у зазначеному реєстрі, за
умови необізнаності щодо неї.

Судом також враховуються положення
ст.18 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців», якою закріплено, що,
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними; якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, не були до
нього внесені, вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
крім випадків, коли третя особа знала
або могла знати ці відомості.

Таким чином, фактично були відсутні
обставини, наявність яких дало б
підстави ставити під сумнів реальність
господарських операцій позивача з
контрагентом - ТОВ «Старксервіс».

Між тим, наявність податкових
накладних та інших первинних
документів (розрахункових, платіжних) є
обов'язковою але не вичерпною
обставиною для визначення
правильності формування податкового
кредиту та валових витрат
підприємства, оскільки право на їх
оформлення надають лише реальні
господарські операцій, за результатами
яких платник податків формує
податковий кредит та валові витрати.

Як вже зазначалось, фактичне
здійснення господарських операцій
підтверджується дослідженими судом
належним чином оформленими первинними
документами, які повністю відповідають
вимогам, встановленим ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», а саме:
містять назву документа (форми); дату і
місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції,
скріплені печатками контрагента.

В той же час, доводи відповідача на
невідповідність наданих позивачем
первинних документів по
взаємовідносинам з ТОВ «Старксервіс»
вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» судом до уваги не
приймаються, оскільки а ні з акту
перевірки, а ні з пояснень представника
відповідача, наданих у судовому
засіданні, суду не вдалось встановити
розбіжностей між вимогами діючого
законодавства до оформлення первинних
документів та їх фактичним змістом.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд
вважає за необхідне зазначити, що в
розумінні ст.16 Кодексу, навіть за умови
допущення попередніми постачальниками
у ланцюгу постачання товару/надання
послуг певних порушень податкового
законодавства, дані обставини тягнуть
негативні наслідки саме для таких
постачальників та не впливають на
право позивача (добросовісного
платника податку) на віднесення
відповідних сум до складу податкового
кредиту.

Сам факт наявності господарських
відносин з контрагентом, який порушує
податкове законодавство, не може
тягнути за собою негативні наслідки
для платника податків у вигляді
зменшення податкового кредиту чи
валових витрат, оскільки платник
податків може бути необізнаним
стосовно таких порушень та дійсних
намірів тих фізичних осіб, які
представляють його контрагента.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
платниками податків (постачальниками)
з метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
товару у ланцюгу постачання від
виконання податкових зобов'язань може
свідчити про незаконність формування
податкового кредиту/витрат, однак
таких обставин в ході розгляду даної
справи судом встановлено не було.

Аналогічна позиція підтверджується
численною судовою практикою у
відповідних справах (ухвала ВАСУ від
19.02.2013 року № К/9991/64614/11, від 16.03.2013 року №
К/800/9087/13).

Таким чином, відповідачем, незважаючи
на положення ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не було подано належних та
допустимих доказів на обґрунтування
власних доводів та/або доведення
узгодженості дій позивача з
недобросовісним контрагентом з метою
незаконного отримання податкових
вигод чи обізнаності позивача з
відповідними діями контрагента.

Крім того, суд критично сприймає доводи
відповідача сформовані на підставі
вироку Шевченківського районного суду
міста Києва від 24.09.2013 року у справі №
761/22932/13-к (провадження № 1-кп/761/776/2013),
оскільки зазначений вирок не має
повного тексту, тобто не може вважатися
належним доказом, а отриманий
незаконно, та не може бути використаний
як доказ у порядку ч.4 ст.72 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Більше того, покладення в основу
висновків акту перевірки вироку суду
без наведення доказів суперечності
відповідних первинних документів
фіскальним інтересам держави та без
встановлення факту узгодженості дій
позивача з недобросовісним
контрагентом з метою незаконного
отримання податкових вигод або
обізнаності позивача з такими діями
контрагента, є необґрунтованим.

При розгляді справи суд також приймає
до уваги й той факт, що зазначений вирок
суду не містить даних про певні
наслідки вчинення ОСОБА_11 діяння,
передбаченого ст.205 КК України, а також
не містить даних щодо господарських
угод укладених між позивачем та ТОВ
«Старксервіс» і, взагалі, вироком
засуджено ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ст.205 КК України, а не
ОСОБА_11, яка є засновником ТОВ
«Старксервіс» згідно ЄДРПОУ.

При цьому, суд також вважає за
необхідне зауважити, що, а ні в межах
кримінальної справи по якій
постановлений вирок, а ні під час
проведення перевірки відповідачем,
почеркознавчі експертизи не
проводились та не встановлювалась
особа яка підписувала документи від
імені ТОВ «Старксервіс». Факт
підроблення підписів на податкових
накладних та актах надання послуг,
підписаних та виданих від імені ТОВ
«Старксервіс», використаних позивачем
у спірних господарських операціях,
вироком суду в кримінальній справі не
встановлювався. Таким чином, в межах
розслідування кримінальної справи, по
якій постановлено вирок суду, не
встановлювалась правомірність угод та
легітимність документів по
взаємовідносинам позивача з ТОВ
«Старксервіс».

Стаття 86 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлює право і
обов'язок суду оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному і повному
дослідженні всіх обставин справи в їх
сукупності.

Відповідачем, під час прийняття
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, не була дана
належна оцінка укладеним між позивачем
та ТОВ «Старксервіс» договором, а були
лише прийняті до уваги обставини
створення ТОВ «Старксервіс».

Таким чином, на виконання вимог ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідачем не надані
належні та допустимі докази на
спростування фактичного здійснення
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Старксервіс», за наслідками
яких прийняті оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Більше того, суд враховує факти,
встановлені постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23.04.2014 року № 826/5015/14, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.05.2014 року,
за позовом ТОВ «Старксервіс», до ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним дій та
зобов'язання вчинити дії.

Так, зазначеною постановою суду
встановлено, що на підставі вироку
Шевченківського районного суду м.
Києва від 24.09.2013 по справі № 761/22932/13-к,
винним у скоєнні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України,
визнано гр. ОСОБА_2 При цьому, як
зазначав відповідач, згідно вказаного
вироку ОСОБА_2 за попередньою змовою з
ОСОБА_3, який був директором ТОВ
«Старксервіс» з 01.09.2012 року по 31.10.2012
року, за винагороду зареєстрував ТОВ
«Старксервіс» з метою прикриття
незаконної діяльності невстановлених
слідством осіб. Разом з тим, судом
встановлено, що ОСОБА_3 був директором
ТОВ «Старксервіс» з 01.09.2012 року по 31.10.2012
року - у період, коли позивач фактично
не вів фінансово-господарської
діяльності та, відповідно, звітував до
податкової інспекції з нульовими
показниками, що підтверджується,
зокрема, самим Актом № 1066/26-55-22-08/38292311
від 03.04.2014 року про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Старксервіс». При цьому, судом
встановлено, що у період з 01.11.2012 року по
28.02.2014 року директором ТОВ
«Старксервіс» був ОСОБА_1, який жодним
чином не причетний до обставин,
встановлених вироком Шевченківського
районного суду м. Києва від 24.09.2013 по
справі № 761/22932/13-к.

Відповідно до ч.1 ст.69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно ч.1 ст.72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.2 ст. 255 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, які були
встановлені постановою, що набрала
законної сили, в одній
адміністративній справі не можуть
оспорюватися в іншій судовій справі за
участю тих самих сторін.

З огляду на наведене, враховуючи, що
подані позивачем первинні документи по
взаємовідносинам з ТОВ «Старксервіс»
підписані гр.ОСОБА_1, який, як
встановлено судовим рішенням, що
набрало законної сили, жодним чином не
причетний до обставин, встановлених
вироком Шевченківського районного
суду м. Києва від 24.09.2013 по справі №
761/22932/13-к, покладеним відповідачем в
основу прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень, суд
вважає доводи та висновки відповідача
відносно ТОВ «Старксервіс», сформовані
на зазначеному вироку суду,
помилковими та такими, що не можуть
бути прийняті до уваги.

Не знайшли підтвердження матеріалами
справи й доводи відповідача (викладені
в акті перевірки) про перевірку
податкової інформації об'єктивними
даними з комп'ютерної автоматизованої
інформаційної системи податкового
органу - АРМ інтегрована
автоматизована інформаційна система
«Податковий блок».

Крім того, відповідачем не надано суду
посилань на законодавство, що дозволяє
суб'єкту владних повноважень, у даному
випадку - відповідачу, використовувати
в якості доказу відомості з
інформаційної системи «Податковий
блок» саме у спосіб формування
висновків та/або надання пояснень
представником податкового органу.

Також, суд звертає увагу на закріплений
статтею 61 Конституції України принцип
індивідуалізації відповідальності,
виходячи зі змісту якого, підприємство
не несе відповідальності за свого
контрагента та не позбавлене права на
податковий кредит (формування валових
витрат) у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
цього та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту/валових витрат, що
узгоджується з практикою
Європейського суду, викладеною в
рішенні від 22.01.2009р. у справі «Булвес»
АД проти Болгарії.

За таких обставин, доводи, викладені в
акті перевірки позивача,
спростовуються належними та
допустимими доказами, що наявні в
матеріалах справи, а обставини, на які
посилається відповідач, не можуть бути
достатніми підставами для визнання
господарських операцій між позивачем
та контрагентом нереальними та не
можуть одночасно бути достатніми
доказами неможливості фактичного
здійснення господарських
взаємовідносин між позивачем та
контрагентом, внаслідок чого спірні
податкові повідомлення-рішення
відповідача форми «Р» від 08.08.2014 року
№№ , підлягають визнанню
протиправними та скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні рішення
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішення суб'єкта владних
повноважень, встановлених ч.3 ст.2
Кодексу адміністративного судочинства
України, до яких, зокрема, відносяться
прийняття рішень на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень форми «Р» від 08.08.2014
року №№ , з урахуванням
вимог встановлених ч.2 ст.19 Конституції
України та ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, за правилами,
встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, а
також пояснення представників сторін,
суд дійшов висновку, що заявлені
позовні вимоги є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі

Приймаючий до уваги викладене у
сукупності, керуючись вимогами ст.ст.
69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ікомнет»
задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
08.08.2014 року № № щодо визначення
податкового зобов'язання з податку на
прибуток підприємства в розмірі 25500,00
гривень та штрафних санкцій в розмірі 6
375,00 гривень та № від 08.08.2014 року
щодо визначення податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 26 842,00 гривень та
штрафних (фінансових) санкцій в розмірі
6711,00 гривень.

Судові витрати в сумі 182,70 грн.
присудити на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ікомнет»
за рахунок Державного бюджету України.

Покласти на відповідний підрозділ
Державної казначейської служби
України виконання постанови суду в
частині стягнення судових витрат за
рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві .

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства та може
бути оскаржена в апеляційному порядку
повністю або частково за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України,
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги.

Суддя
Р.О. Арсірій