Справа № К/9991/840/12-С
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/840/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі суддів:

Чалого С.Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Красноармійського міськрайонного суду
Донецької області від 11 жовтня 2011 року
та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 30 листопада
2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Лисівської сільська рада
Красноармійського району Донецької
області треті особи ОСОБА_5, Донецький
регіональний філіал Державного
підприємства "Центр Державного
кадастру" про визнання протиправними
рішень та скасування державних актів
на право власності на земельну
ділянку,-

в с т а н
о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про
визнання протиправними рішень
Лисівської сільської ради
Красноармійського району Донецької
області та скасування державних актів
на право власності на земельну ділянку.

Постановою Красноармійського
міськрайонного суду Донецької області
від 11 жовтня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 30 листопада
2011 року, в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду
першої та апеляційної інстанції,
ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою,
у якій просить їх скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
а справу направити до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги,
проаналізувавши правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується наявними у справі
матеріалами, позивач користується
земельною ділянкою площею 0,14 га, що
знаходиться за адресою: с.Гнатівка, вул.
Шевченко, 17, на підставі рішення
Лисівської сільської ради №19 від 27.05.1997
року. Зазначене рішення винесене в
зв'язку з договором купівлі-продажу
незакінченого будівництвом будинку,
укладеним між ОСОБА_6 та позивачем.

Рішенням Лисівської сільської Ради
Красноармійського району Донецької
області від 09.07.2008 року №V-23/9 позивачу
надано дозвіл на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в приватну власність для
будівниціва житлового будинку та
господарських споруд орієнтовною
площею 0,14 га.

ОСОБА_4 тільки 08.07.2011 року одержав план
встановлення зовнішніх меж земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, яка
після проведення замірів склала 0,1060 га.

При цьому, рішенням Лисівської
сільської ради Красноармійського
району Донецької області від 28.03.1996
року ОСОБА_5 надано дозвіл на
приватизацію земельної ділянки 0,25 га
для обслуговування житлового будинку в
АДРЕСА_2.

Рішенням Лисівської сільської ради від
25.06.1996 року № 3 ОСОБА_7 (матері ОСОБА_5),
надано дозвіл на приватизацію
земельної ділянки 0,25 га для
обслуговування житлового будинку в
АДРЕСА_1.

14.10.2004 року ОСОБА_5 видано Державний акт
на право приватної власності на землю
площею 0,2031 га, в якому зазначено, що
земельна ділянка передана у власність
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 24.06.2004 року №1053.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій
прийшли до висновку, що рішення
Лисівської сільської ради від 28.03.1996
року та №3 від 25.06.1996 року прийняті у
відповідності з вимогами ст. ст. 17, 67
Земельного Кодексу України (в редакції
1990 року) на підставі заяв ОСОБА_5 та
ОСОБА_7, розмір ділянок, переданих їм у
власність, був остаточно визначений
сільською радою і не перевищує
встановленого ст. 67 ЗК України
граничного розміру.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з такими висновками судів
попередніх інстанцій, з огляду на
наступне.

Статтею 17 Земельного Кодексу України (в
редакції 1990 року) визначалося, що
передача земельних ділянок у приватну
власність провадиться Радами народних
депутатів, на території яких
розташовані земельні ділянки.

Передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки для, зокрема, будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва у розмірах
згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Ради народних депутатів розглядають у
місячний строк зазначені заяви і
матеріали та приймають відповідні
рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 цього ж Кодексу
розмір ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) у сільських
населених пунктах повинен бути не
більше 0,25 гектара.

На підставі п.3 Декрету КМ України «Про
приватизацію земельних ділянок» від
26.12.1992 року, що був чинним на час
приватизації земельних ділянок, право
приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених статтею 1 цього
Декрету, посвідчується відповідною
Радою народних депутатів, про що
робиться запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Відповідно до ст.125 ЗК України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

На підставі ст.126 ЗК України право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державним
актом на право постійного користування
земельною ділянкою.

Як вірно встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач не наділений правом
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, оскільки не є
власником чи землекористувачем
земельної ділянки у встановленому
законом порядку, оскільки не надав
документів, які б підтвердили його
право володіння чи користування
спірною земельною ділянкою.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судами першої та
апеляційної інстанції повно і
правильно встановлені фактичні
обставини справи, характер
правовідносин сторін і вірно
застосовані до них норми матеріального
права. Доводи касаційної скарги
висновків суду не спростовують. За
таких обставин підстав для задоволення
касаційної скарги судова колегія не
вбачає.

Згідно з частиною першою статті 224 КАС
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову
Красноармійського міськрайонного суду
Донецької області від 11 жовтня 2011 року
та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 30 листопада
2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута з підстав, у
строк та у порядку, визначених ст.ст.
235-244-2 КАС України.

Судді: