Справа № 826/4305/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4305/14
Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П.,
Суддя-доповідач: Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді
Кобаля М.І.,

суддів:
Бабенка К.А., Борисюк Л.П.

за участю секретаря:
Пакіж О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційних скарг
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пежо Сітроен
Україна», Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів - Центрального
офісу з обслуговування великих
платників податків на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 12 травня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пежо Сітроен
Україна» до Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків про
визнання нечинним та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Пежо Сітроен
Україна» (далі - Позивач) звернулось до
суду із адміністративним позовом до
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків (далі - Відповідач) у якому
просило визнати нечинним та скасувати
податкові повідомлення-рішення №
від 17.03.2014 року; № від 17.03.2014
року та № від 24.12.2013 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 травня 2014 року адміністративний
позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, сторони подали апеляційні
скарги, в яких просять скасувати
рішення суду першої інстанції.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують
тим, що судом першої інстанції було
порушено норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників сторін, що
прибули у судове засідання,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків слід - залишити без
задоволення, апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пежо Сітроен
Україна» - задовольнити, а оскаржувану
постанову в частині відмови в
задоволенні позову - скасувати,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є зокрема,
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
податковим органом на підставі п.п.20.1.4
п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст. 75, п. 77.1 ст. 77, п.
81.2 ст. 82 Податкового кодексу України,
відповідно до наказу від 29.11.2013 року №795
проведено документальну планову
виїзну перевірку ТОВ «Пежо Сітроен
Україна» з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01.01.2011
року по 31.12.2012 року, за результатами
якої складено Акт № 1451/42-30/36872294 від
09.12.2013 pоку (далі по тексту - Акт
перевірки).

Згідно з висновками, викладеними в Акті
перевірки контролюючим органом
встановлено порушення позивачем вимог:

- п. 5.1 ст.5, пп. 5.2.1 п.5.2 п.п.5.3.9. п.5.3. ст.5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» та п.44 ст.44,
п.п.135.4.1 п.135.4, п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.137.1
ст.137, пп. 138.1.1, п. 138.1, п. 138.2, ст. 138, пп.139.1.9
п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України,
в результаті чого, занижено податок на
прибуток за період з 01.01.2011 року по
31.12.2012 року на загальну суму 6 158 004 грн.;

- п.44.1 ст.44, п.187.1 ст.187, п.189.1 ст.189, п.п.192.1.1
п.192.1 ст.192, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.6,
п.201.14, п.201.15 ст.201 Податкового кодексу
України, в результаті чого, занижено
податок на додану вартість за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року на загальну
суму 4 486 862 грн.;

- п.п.14.1.56, п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.164.2.11 п.п.
«е» п.п.164.2.17 п.164.2, п.164.3, п.164.5 ст.164, п.167.1
ст.167, п.п.170.9.1 п.170.9 ст.170, п.п. «а» п.171.2
ст.171, п.178.1, п.178.2, п.178.5 ст.178 Податкового
кодексу України, в результаті чого
допущено порушення податкового
законодавства з питань щодо
правильністю утримання та
несвоєчасності перерахування
податкових зобов'язань з податку на
доходи фізичних осіб на суму 149 522, 90
грн.;

- п.249 ст.249 Податкового кодексу України,
в результаті чого підприємством не
визначені податкові зобов'язання
екологічного податку в періоді, що
перевірявся на загальну суму 2 414,72 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач на підставі п. 86.7 ст. 86
Податкового кодексу України надав
заперечення до акта перевірки,
обґрунтовуючи безпідставність
висновків відповідач. Відповідач
листом від 20.12.2013 року № 14246/10/42-158 надав
відповідь, яким висновки акту
перевірки залишив без змін.

На підставі висновків, викладених в
акті перевірки, відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення:

№ від 24.12.2013 року, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 6 713 671 грн., в
тому числі 4 486 862 грн. за основним
платежем та 2 226 809 грн. штрафних санкцій;

- № від 24.12.2013 року, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток на суму 7 681 030 грн., в тому
числі за основним платежем 6 158 004 грн. та
1 523 026 грн. штрафних санкцій;

- № від 24.12.2013 року, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з
екологічного податку на суму 11 080,84 грн.,
в тому числі 2 414,72 грн. за основним
платежем та 8 666,12 грн. штрафних санкцій;

- № від 24.12.2013 року, яким визначено
суму грошового зобов'язання щодо
донарахування податку на доходи
фізичних осіб на суму 183 491,48 грн., в тому
числі 149 522,90 за основним платежем та 33
968,58 грн. штрафних санкцій;

- № від 24.12.2013 року, яким визначено
суму грошового зобов'язання зі збору за
першу реєстрацію транспортних засобів
на суму 3 060 грн., в тому числі 0 грн. за
основним платежем та 3 060 грн. штрафних
санкцій.

Не погоджуючись із вищезазначеними
повідомленнями-рішеннями позивач
подав скаргу від 17.01.2014 року № 17012014/10 до
Міністерства доходів та зборів
України.

Рішенням Міністерства доходів та
зборів України від 28.02.2014 року частково
скасовано податкові
повідомлення-рішення щодо нарахування
податку на прибуток, податку на додану
вартість та податку на доходи фізичних
осіб та залишено в силі податкові
повідомлення-рішення, які стосуються
сплати екологічного податку.

За результатами розгляду скарги
позивача та на підставі рішення
Міністерства доходів та зборів України
від 28.02.2014 року, відповідачем 17 березня
2014 року прийняті нові податкові
повідомлення-рішення, а саме:

- № , яким збільшено грошове
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 2 275 625 грн., в тому числі 1 829 459 грн.
за основним платежем та 446 164 грн.
штрафних санкцій;

- № яким збільшено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 1 453 114 грн., в тому числі
1 163 359 грн. за основним платежем;

- № яким збільшено грошове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на суму 165 799, 93 грн., в тому
числі 134 639, 30 грн. за основним платежем
та 31 160, 63 грн.

Одночасно, рішенням Міністерства
доходів та зборів України від 28.02.2014
року залишені без змін податкові
повідомлення-рішення:

- № щодо нарахування
екологічного податку на суму 11 080, 84
грн., в тому числі 2 414, 72 грн. за основним
платежем та 8 666, 12 грн. штрафних санкцій;

- № щодо визначення суми
грошового зобов'язання зі збору за
першу реєстрацію транспортних засобів
на суму 3 060 грн., в тому числі 0 грн. за
основним платежем та 3 060 грн. штрафних
санкцій.

Позивач погодився із податковими
повідомленнями-рішеннями № щодо
донарахування податку на доходи
фізичних осіб на суму 165 799, 93 грн. та №
щодо визначення суми грошового
зобов'язання зі збору за першу
реєстрацію транспортних засобів на
суму 3 060 грн.

В той час, з податковими
повідомленнями-рішеннями від 17.03.2014
року № , від 17.03.2014 року № ,
від 24.12.2013 року № позивач не
погоджується, у зв'язку з чим звернувся
до суду з вимогою про визнання їх
нечинними та скасування.

Під час розгляду даної справи, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про часткове задоволення позовних
вимог.

Проте, колегія суддів апеляційної
інстанції не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він не знайшов своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів - Центрального
офісу з обслуговування великих
платників податків зазначає наступне.

Щодо правомірності та обґрунтованості
прийняття податкового
повідомлення-рішення № від 17.03.2014
року про збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 2 275 625 грн.

Як вбачається з Акту перевірки,
перевіркою правильності визначення
позивачем повноти нарахування валових
витрат встановлено порушення вимог
податкового законодавства в частині
надання послуг по фінансуванню
споживчих кредитів, щодо видатків, які
були сплачені на «Сітроен Угорщина
ЛТД» за отримання управлінських,
консультаційних, інформаційних,
фінансових та інших послуг, також були
виявлені відхилення між
бухгалтерськими даними та
результатами інвентаризації, яка
проводилась під час перевірки та інші
відхилення 2011 року.

Позивач в частині завищення витрат у
зв'язку із виявленими розбіжностями
між бухгалтерськими даними та даними
інвентаризації, а також у зв'язку із
іншими відхиленнями на суму 274 624 грн. та
відповідно із додатково нарахованою
сумою податку на прибуток у розмірі 63,471
грн. та 4,667 грн. штрафних санкцій
погоджується та на час розгляду справи
вказані кошти сплачені.

В ході проведення перевірки
встановлено, що позивачем з метою
сприяння продажу автомобілів
Пежо/Сітроен ТОВ «Пежо Сітроен
Україна» укладено угоди про
співробітництво з банками в якості
постачальників
інформаційно-консультаційних послуг
щодо продуктів роздрібного
кредитування.

Позивачем додано до позовної заяви
копії договорів, укладених між
позивачем та ПАТ «Банк професійного
фінансування» і ПАТ «Креді Агріколь
Банк» про організацію співробітництва
від 01.06.2010 року та 01.08.2012 року.

Відповідно до договору від 01.06.2010 року,
укладеного між позивачем (Імпортер) з
ПАТ «Банк професійного фінансування»
(Банк), метою його укладення є
підвищення купівельної спроможності
громадян, розширення сфери надання
послуг Банком із споживчого
кредитування, з метою просування
роздрібного кредитування та пов'язаних
послуг клієнтам в Україні та з метою
сприяння купівлі-продажу транспортних
засобів, імпортованих в Україну
Імпортером та які реалізуються через
мережу офіційних дилерів Імпортера.

Згідно умов договору, Імпортер доручає
Банку, а Банк зобов'язується надавати
Імпортеру послуги кредитування третіх
осіб, зокрема, Клієнтів Імпортера на
придбання транспортних засобів
Імпортера за визначеними програмами
кредитування в порядку та на умовах
визначених вищевказаним договором
протягом строку дії договору.

Банк має право отримати винагороду за
послуги з кредитування, що надаються
ним за дорученням Імпортера.

Підтвердженням надання Імпортеру
послуг з кредитування клієнтів на
умовах, встановлених цим Договором, є
кредитні договори, укладені між
Клієнтами та Банком.

За надання Банком послуг Імпортер
зобов'язується сплачувати Банку
комісійну винагороду щомісячно на
підставі кредитних договорів,
укладених Банком з Клієнтами в
розрахунковому місяці та які
відображені в Актах наданих послуг та
реєстрах наданих послуг не пізніше 5
робочих днів з моменту їх надання
Імпортеру Банком.

Як вбачається із додатків до
зазначених договорів, банки за
пониженою відсотковою ставкою або
безвідсотково фінансували придбання
споживачами автомобільних моделей
імпортованих позивачем, а позивач у
формі банківської комісії сплачував
банкам послуги такого безвідсоткового
кредитування.

Відповідач вказує, що витрати на
банківські комісії за споживче,
кредитування не можуть відноситись до
витрат позивача як імпортера
автомобілів, придбання яких
кредитується, оскільки продаж
автомобілів здійснюється дилерами, які
здійснюють самостійну торгівлю та
стають власниками придбаного товару.

Згідно із п. 44.1 ст.44 Податкового кодексу
України (далі по тексту - ПК України),
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних із визначенням
об'єктів оподаткування та/або
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних із обчисленням
податків та зборів.

Відповідно до п. 139.1.9 ст. 139 ПК України,
до витрат, що не враховуються при
визначенні оподатковуваного прибутку
відносяться витрати, що не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами.

Податковий орган стверджує, що у
позивача відсутні первинні документи
за операціями із банками на підставі
Договору про організацію
співробітництва, при цьому, жодним
чином не обґрунтовуючи, які саме
первинні документи не були надані.

Судом першої інстанції під час
дослідження письмових доказів,
встановлено, що надання послуг
оформляється актами наданих послуг,
якими передбачено обсяги, продаж та
розмір комісійної винагороди, кожен
платіж враховувався у видатках 2012 року.

До кожного акту додається детальний
звіт із переліком автомобілів, які були
продані за допомогою споживчого
кредитування через мережу офіційних
дилерів.

Оплата комісій на користь банків
підтверджується бухгалтерською
довідкою та відповідними банківськими
виписками.

Крім того, контролюючий орган під час
проведення перевірки не ставить під
сумнів зазначені документ, оскільки в
Акті перевірки про це не зазначено.

Згідно з правилами формування витрат,
передбаченими у пунктах 138.2, 138.4 статті
138 ПК України, витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що право на зменшення об'єкта
оподаткування податку на прибуток та
податку на додану вартість на суму
понесених витрат надається платникам
для компенсації витрат, понесених у
процесі здійснення реальної
економічної діяльності, за умови
наявності належного документального
підтвердження виконання господарської
операції.

Таким чином, у податковому обліку
витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування,
мають бути підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку. Також
облік показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, в т.ч.
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування, здійснюється на
підставі регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року №
996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити, перелік яких
визначено у цій нормі.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 цього ж Закону
інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Згідно з п. 2.7 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704, первинні документи
складаються на бланках типових і
спеціалізованих форм, затверджених
відповідним органом державної влади.
Документування господарських операцій
може здійснюватись із використанням
виготовлених самостійно бланків, які
повинні містити обов'язкові реквізити
чи реквізити типових або
спеціалізованих форм.

Таким чином, всі документи в їх
сукупності, складені під час
здійснення господарської операції, а
якщо це неможливо - безпосередньо після
її закінчення, які за змістом та формою
відповідають наведеним вище вимогам
закону та які відображають реальні
господарські операції, належать до
первинних документів бухгалтерського
обліку, які повинні братися до уваги
під час перевірки правильності
визначення платником податку витрат,
що враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування. При цьому також має
враховуватися систематизована
інформація регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством, на
підставі яких за вимогами ПК України
також ведеться облік доходів, витрат та
інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань.

Крім того, аналогічні відносини також
були здійсненні між позивачем та ПАТ
«Креді Агріколь Банк», які
ґрунтувались на договорі про
організацію співробітництва від 01.08.2012
року, укладеного з метою підвищення
купівельної спроможності громадян,
розширення сфери надання послуг Банком
із споживчого кредитування, з метою
просування роздрібного кредитування
та пов'язаних послуг клієнтам в Україні
та з метою сприяння купівлі-продажу
транспортних засобів, імпортованих в
Україну Імпортером та які реалізуються
через мережу офіційних дилерів
Імпортера.

Предмет договору полягає в тому, що
Імпортер замовляє, а Банк
зобов'язується за винагороду через
мережу всіх своїх філій, та відділень
надавати інформаційні послуги
надавати Імпортеру послуги
кредитування третіх осіб, зокрема,
Клієнтів Імпортера на придбання
транспортних засобів Імпортера за
визначеними програмами кредитування в
порядку та на умовах визначених
вищевказаним договором протягом
строку дії договору.

Судом першої інстанції під час
дослідження письмових доказів,
встановлено, що операції за договорами
із банками, на підставі яких позивач
оплачував послуги банків на
забезпечення споживчого кредитування
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами,
зокрема, акти наданих послуг до
договору разом із розшифровками про
обсяги та марки автомобілів
реалізованих за допомогою споживчого
кредитування, а також бухгалтерська
довідка про оплати за актами та
відповідні банківські виписки.

Таким чином, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджує
висновок суду першої інстанції, що
операції за договорами із банками, на
підставі яких позивач оплачував
послуги банків на забезпечення
споживчого кредитування підтверджені
належним чином оформленими первинними
документами та спростовують висновки
відповідача про те, що відповідні
витрати не можуть враховуватись
позивачем на підставі п. 44.1 та п. 139.1.9 ПК
України.

В акті перевірки при розрахунку сум
оплачених позивачем на користь ПАТ
«Профін Банк» відповідач допустився
помилки та подвійно врахував витрати
на суму 169 710 грн. у другому кварталі 2012
року.

У підсумковому розрахунку вказано 1 622
500 грн., тобто внаслідок помилки
підсумкову суму по другому кварталу 2012
року завищено на суму 169 710 грн. Оплата
позивачем у другому кварталі 2012 року
складає 1 452 790 грн., що підтверджується
випискою із банку та випливає при
додаванні відповідних сум, вказаних в
актах наданих послуг за другий квартал
2012 року.

Таким чином, у зв'язку із помилковим
подвоєнням витрат на суму 169 710 грн.
загальні витрати понесені позивачем на
оплату банківських комісій за
Договорами про організацію
співробітництва визначені помилково.

Крім того, в основу спірного
податкового повідомлення-рішення,
входить оплата послуг на користь
«Сітроен Угорщина ЛТД» на суму 1 011 569
грн.

Під час перевірки встановлено, що між
позивачем та «Сітроен Угорщина ЛТД»
укладено Договір від 30.11.2011 року про
надання інформаційно-консультаційних
послуг в області корпоративних
фінансів та в області постановки
управлінського обліку і звітності, а
також побудови ефективної системи
фінансового контролю.

Відповідач стверджує, що фактично
перелік послуг, зазначений у договорі в
акті виконаних робіт не дає можливості
визначити які саме послуги надавалися,
в зв'язку з тим, що перелік послуг
носить загальний характер та не
ідентифікований відносно практичного
застосування працівниками та
комп'ютерною технікою підприємства.

Дане твердженням податкового органу
не заслуговує на увагу суду
апеляційної інстанції, виходячи з
наступного.

Відповідно до п.1.1 Договору про надання
консультаційних послуг від 30.11.2011 року
місцем надання послуг є Україна.
Послуги надаються Замовнику
представниками виконавця особисто,
шляхом організації зустрічей, заходів,
виконання задач.

В Додатку № 1 міститься примірний
перелік послуг, який зводиться до
корпоративних фінансів,
управлінського обліку та звітності,
побудови схеми фінансового контролю та
методології бухгалтерського обліку.

Вартість послуг згідно п. 3.1 Договору
складає 96 тисяч євро без ПДВ на рік,
тобто плата за послуги, що надаються
представниками Виконавця в Україні є
фіксованою.

На виконання умов Договору про надання
консультаційних послуг, «Сітроен
Угорщина ЛТД» було направлено
відповідний персонал, а саме
адміністративно-фінансового
директора, громадянина Угорщини,
ОСОБА_4, для працевлаштування з
виконанням функцій, передбачених п. 1.1
та Додатком № 1 до Договору.

ОСОБА_4 працевлаштований на
підприємстві позивача, що
підтверджується дозволом про
працевлаштування від 09.07.2010 року,
наказом про призначення №53 від 09.07.2010
року та трудовими договорами на 2011 та
2012 роки.

Відповідно до п.п. 14.1.183 п.14.1 ст.14 ПК
України, послуга з надання персоналу -
господарська або цивільно-правова
угода, відповідно до якої особа, що
надає послугу (резидент або
нерезидент), направляє у розпорядження
іншої особи (резидента або нерезидента)
одну або декількох фізичних осіб для
виконання визначених цією угодою
функцій. Угода про надання персоналу
може передбачати укладання
зазначеними фізичними особами
трудової угоди або трудового контракту
із особою, у розпорядження якої вони
направлені. Інші умови надання
персоналу (у тому числі винагорода
особи, що надає послугу) визначаються
угодою сторін.

Згідно угоди сторін, ОСОБА_4
працевлаштований на підприємстві та
отримує винагороду у розмірі 17 406 грн.
Одночасно 96 тисяч євро, які є річною
вартістю Договору про надання
консультаційних послуги, є витрати
«Сітроен Угорщина ЛТД» в Угорщині по
направленню свого персоналу, а саме
ОСОБА_4, в тому числі щодо його
заробітної плати. Як направлений
працівник, ОСОБА_4, для надання послуг
згідно Договору від 30.11.2011 року отримує
заробітну плату в Угорщині та декларує
відповідні доходи в Україні, що
підтверджується податковою
декларацією вказаної особи та
відповідними довідками Міндоходів про
оплату податку в 2011 та 2012 роках.

Таким чином, витрати позивача понесені
на оплату консультаційних послуг
персоналом направленим «Сітроен
Угорщина ЛТД» на суму 1 011 569 грн.
підтверджуються наступними первинними
документами, які містяться в
матеріалах справи та досліджені судами
в повному обсязі.

Таким чином, зазначені первинні
документи засвідчують, що
консультаційні послуги згідно
Договору від 30.11.2011 надаються
надісланим персоналом «Сітроен
Угорщина ЛТД», а саме ОСОБА_4, який
працевлаштований на підприємстві
позивача. Витрати «Сітроен Угорщина
ЛТД» по направленню свого працівника
на роботу в Україну для надання послуг
погоджених Договором від 30.11.2011року є
вартістю послуг та фіксованою сумою, що
відповідає таким витратам. Невизнання
зазначених витрат матиме наслідком для
позивача у відмові від надісланого
персоналу та відповідно втрату
отримувати якісні послуги, які ОСОБА_4
декларує в Україні та сплачує в бюджет
(345 617 грн. за 2011 та 2012 роки).

Відповідно до правових норм чинного
законодавства України, суб'єкт
підприємницької діяльності має право
на власний розсуд укладати договори
про надання йому послуг, а тому колегія
суддів апеляційної інстанції зазначає,
що не заслуговує на увагу твердження
відповідача про те, що перелік послуг,
наданий позивачу, носить загальний
характер, оскільки зазначений договір
в судовому порядку недійсним не
визнавався.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України у
зв'язку з прийняттям Податкового
кодексу України» від 02.12.2010 року №2756-VІ,
який набрав чинності 01.01.2011 року, статтю
228 Цивільного кодексу України
доповнено частиною третьою, відповідно
до якої, у разі недодержання вимоги
щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам такий правочин може
бути визнаний недійсним, в зв'язку з
чим, для визнання правочинів
недійсними, їх недійсність має бути
встановлена в судовому порядку.

Але, відповідач для визнання угод
недійсними і стягнення в доход держави
коштів, одержаних ними за такими
угодами до суду з відповідним
адміністративним позовом не звертався,
тому, визнання в акті перевірки
укладених позивачем правочинів
недійсними є протиправним.

Отже, з урахуванням вищенаведених
обставин та правових норм чинного
законодавства, колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку про не обґрунтованість та
протиправність оскаржуваного
податкового-повідомлення рішення
№ від 17.03.2014 року.

Щодо правомірності та обґрунтованості
прийняття податкового
повідомлення-рішення № від 24.12.2013
року про нарахування екологічного
податку на суму 11 080,84 грн., суд зазначає
наступне.

Як зазначено в Акті перевірки, позивач
в процесі здійснення своєї
господарської діяльності тимчасово (до
утилізації) розміщував на власній
території відходи у вигляді
використаних пакувальних матеріалів
та тари видалення і подальшої
утилізації.

Позивач у перевіряємий період був
платником екологічного податку в
частині розміщення відходів; за період
з 01.01.2011 р. по 31.12.2012 р., податкові
декларації з екологічного податку не
подавав, екологічний податок не
декларував, чим порушив, на думку
податкового органу, п. 249.6 ст. 249, п. 250.2
ст. 250 ПК України, у зв'язку з цим
позивачу визначено екологічний
податок за основним платежем 2 414,72 грн.
та штрафними санкціями 8 666, 12 грн.

Відповідно до п.п.14.1.57 п.14.1 ст.14 ПК
України, екологічний податок -
загальнодержавний обов'язковий платіж,
що справляється з фактичних обсягів
викидів у атмосферне повітря, скидів у
водні об'єкти забруднюючих речовин,
розміщення відходів, фактичного обсягу
радіоактивних відходів, що тимчасово
зберігаються їх виробниками,
фактичного обсягу утворених
радіоактивних відходів та з фактичного
обсягу радіоактивних відходів,
накопичених до 1 квітня 2009 року.

Згідно із п.п. 240.1.3 п.240.1 ст.240 ПК України,
платниками податку є суб'єкти
господарювання, юридичні особи, що не
провадять господарську
(підприємницьку) діяльність, бюджетні
установи, громадські та інші
підприємства, установи та організації,
постійні представництва нерезидентів,
включаючи тих, які виконують агентські
(представницькі) функції стосовно
таких нерезидентів або їх засновників,
під час провадження діяльності яких на
території України і в межах її
континентального шельфу та виключної
(морської) економічної зони
здійснюються розміщення відходів (крім
розміщення окремих видів (класів)
відходів як вторинної сировини, що
розміщуються на власних територіях
(об'єктах) суб'єктів господарювання).

В силу вимог п.п. 14.1.223 п.14.1 ст. 14 ПК
України визначено, що розміщення
відходів - постійне (остаточне)
перебування або захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах (місцях розміщення
відходів, сховищах, полігонах,
комплексах, спорудах, ділянках надр
тощо), на використання яких отримано
дозволи уповноважених органів.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірні правовідносини склалися
навколо наявності чи відсутності
підстав для сплати екологічного
податку, зокрема, за розміщення
відходів, що передбачено п.п. 240.1.3 п. 240.1
ст. 240 ПК України. Проте, позивач
стверджує про те, що в ході провадження
його діяльності відходи ним не
розміщуються, а обробляються, що
виключає виникнення обов'язку сплати
екологічного податку.

Поняття «розміщення відходів»,
наведене у ПК України, розкриває
останнє як «зберігання», в тому рахунку
«тимчасове розміщення до утилізації чи
видалення», та «захоронення» відходів.
Тобто відповідне поняття пов'язане
саме з утилізацією, видаленням чи
захороненням і не містить в собі
поняття «обробки» відходів. В даному
випадку слід звернути увагу на те, що
зберігання та захоронення відходів в
розумінні ПК України, обробки останніх,
не передбачає.

Відповідно до п.п. 242.1.3 п. 242.1 ст. 242 ПК
України, об'єктом та базою
оподаткування є обсяги та види (класи)
відходів, що розміщуються у спеціально
відведених для цього місцях чи на
об'єктах протягом звітного кварталу,
крім обсягів та видів (класів) окремих
відходів як вторинної сировини, що
розміщуються на власних територіях
(об'єктах) суб'єктів господарювання, які
мають ліцензію на збирання і заготівлю
окремих видів відходів як вторинної
сировини і провадять статутну і
діяльність із збирання і заготівлі
таких відходів.

В матеріалах справи міститься копія
державного акту на право постійного
користування землею серії ІІ-ВН № 002216,
виданого 07.06.2004р., згідно якого землю
виділено саме для водозабезпечення та
очищення стічних вод, а не для
зберігання відходів, адже основне
призначення «спеціально відведених
місць чи об'єктів», в яких зберігаються
відходи - видалення відходів шляхом
захоронення або знешкодження.

При цьому, за загальним визначенням
відходи, це будь-які речовини,
матеріали і предмети, що утворилися у
процесі виробництва чи споживання, а
також товари (продукція), що повністю
або частково втратили свої споживчі
властивості і не мають подальшого
використання за місцем їх утворення чи
виявлення і від яких їх власник
позбувається, має намір або повинен
позбутися шляхом утилізації чи
видалення.

Таким чином, платниками екологічного
податку за розміщення побутових
відходів є лише ті суб'єкти
господарювання, що розміщують їх у
спеціально відведених для цього місцях
об'єктах, на використання яких отримано
відповідний дозвіл спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань охорони
навколишнього природного середовища
або його органів на місцях.

Податковим органом не доведено, що
територія на який перебувають
пакувальні матеріали та тара виділена
саме для зберігання (захоронення,
знешкодження, утилізація) відходів.

Відповідно до Узагальнюючої
податкової консультації щодо сплати
екологічного податку, що справляється
за розміщення побутових відходів,
затвердженої наказом ДПС України від
16.12.2011 р. № 258, ДПС України в контексті
наведених вище норм законодавства та з
посиланням на позицію Мінприроди
України зазначає, що основне
призначення спеціально відведених
місць чи об'єктів - видалення відходів
шляхом захоронення або знешкодження,
тобто проведення остаточних операцій
видалення.

З наведеної позиції ДПС України
вбачається, що утворення відходів або
перебування відходів території
підприємства, зокрема, в контейнерах,
урнах, не інтерпретується нею (для
цілей визначення платника податків та
визначення податкових зобов'язань) як
розміщення відходів (зберігання
(тимчасове розміщення)).

Відповідно до вказаної податкової
консультації, платниками екологічного
податку за розміщення побутових
відходів є лише ті суб'єкти
господарювання, що розміщують їх у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах, на використання яких
отримано відповідний дозвіл
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань охорони навколишнього
природного середовища або його органів
на місцях.

Відтак, у силу наведених вище норм
податкового законодавства та для цілей
оподаткування, розміщенням відходів є
їх зберігання, під чим, зокрема,
розуміється тимчасове розміщення
відходів у спеціально відведених
місцях чи об'єктах (до їх утилізації чи
видалення) для цілей подальшого
захоронення відходів, під чим, у свою
чергу, розуміється остаточне
розміщення відходів у спеціально
відведених місцях чи на об'єктах.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, ТОВ «Пежо Сітроен Україна» не
має відповідного дозволу на
використання вказаних місць. З метою
видалення та подальшої утилізації
використаної тари і пакувальних
матеріалів, позивачем укладено
договори на послуги по організації,
збиранні, сортування, транспортування
та утилізації відходів з Асоціацією
«Українська спілка підприємств
заготівельників, переробників та
утилізаторів відходів «Зелена крапка»
та Державним підприємством з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною «Укрекоресурси», про що
свідчать копії вказаних договорів, які
містяться в матеріалах справи.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги ТОВ «Пежо Сітроен Україна»
зазначає наступне.

Позивачем оскаржується правомірність
та обґрунтованість прийнятого
відповідачем податкового
повідомлення-рішення № від 17.03.2014
року про збільшення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем 1 163 359
грн. та за штрафними (фінансовими
санкціями) 289 755 грн.

В основу спірного податкового
повідомлення-рішення щодо
донарахування податку на додану
вартість покладено суму сформованого
податкового кредиту за операціями
позивача з ПАТ «Креді Агріколь Банк» та
«Сітроен Угорщина ЛТД».

Позивач погодився в частині
нарахування 225 178,90 грн. податкового
кредиту, сформованого із порушенням
податкового законодавства та
відповідно 55 209,25 грн. штрафних санкцій,
які на час подання позовної заяви вже
були сплачені.

Податковим органом під час перевірки
встановлено, що позивачем в частині
оплачених банківських комісій згідно
Договору про співпрацю та надання
послуг від 01.08.2012 року із ПАТ «Креді
Агріколь Банк» та по операціям із
«Сітроен Угорщина ЛТД» щодо
консультаційних послуг на підставі
Договору від 30.11.2011 року безпідставно
сформовано податковий кредит без мети
їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Проте, позивачем в обґрунтування
зазначеного подано податкові накладні,
виписані ПАТ «Креді Агріколь Банк», на
підставі яких сформовано податковий
кредит на суму 738 045,25 грн., а також
первинні документи (податкові
накладні, платіжні доручення та
рахунки), на підставі яких позивачем
сформовано податковий кредит по
операціях із «Сітроен Угорщина ЛТД» у
розмірі 200 134 грн.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість, суду необхідно
з'ясувати, зокрема, обставини щодо руху
активів у процесі здійснення
господарської операції, установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг), понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, дослідженню
підлягають усі первинні документи, які
належить складати залежно від певного
виду господарської операції: договори,
акти виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Відповідно до Договору б/н від 30.11.2011
року про надання консультаційних
послуг, укладеного між позивачем
(Замовник) та «Сітроен Угорщина ЛТД»
(Виконавець), Виконавець зобов'язується
на підставі усних та письмових запитів
Замовника надавати послуги, перелік
яких визначений у Додатку до Договору,
а Замовник зобов'язується сплачувати
за послуги на умовах, визначених
Договором.

На виконання вимог вказаного Договору,
позивач надав акт про надання послуг
від 31.03.2012 року, рахунки-фактури,
платіжні доручення.

Разом з тим, відповідно до п. 187.8 ст.187 ПК
України, датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше.

В той час, ТОВ «Пежо Сітроен Україна»
28.12.2011 року виписало податкові накладні
№ 1019 на загальну суму 600 401,66 грн., в тому
числі ПДВ, 100 066.94 грн. та №1020 на загальну
суму 600 401,66 гри., в тому числі, ПДВ 100 066,94
грн. та включило їх до реєстру виданих
податкових накладних, суму ПДВ - до
складу податкових зобов'язань грудня
2011 року під №№3106, 3165 та відображено у
рядку «Індивідуальний податковий
номер продавця» ІПН 41, що є
порушенням п.8.2 наказу Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 р. №1379 «Про
затвердження форми податкової
накладної та Порядку заповнення
податкової накладної».

Вказаним положенням наказу
Міністерства фінансів України від
01.11.2011 р. №1379 передбачено, що у разі
виписки податкової накладної покупцем
(отримувачем) послуг від нерезидента,
місце постачання яких розташоване на
митній території України: у рядку
«Індивідуальний податковий номер
продавця» відображається умовний ІПН,
а у разі якщо такі послуги не
призначаються для використання у
господарській діяльності або придбані
з метою їх використання для постачання
послуг за межами митної території
України або послуг, місце постачання
яких визначається відповідно до п.186.3
ст.186 ПК України - умовний ІПН; у рядку
«Номер свідоцтва про реєстрацію
платника податку на додану вартість
(продавця)» проставляється нуль.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з отримання
послуг, наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України;

Згідно з п. 198.3 ст.198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог п. 201.6 ст. 201 ПК України,
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (п. 201.6 ст. 201
Податкового кодексу України).

Пунктом 201.10 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну та
зареєструвати її в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Згідно з абз. 9 п. 201.10 ст. 201 ПК України,
відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних
та/або порушення порядку заповнення
податкової накладної не дає права
покупцю на включення сум податку на
додану вартість до податкового кредиту
та не звільняє продавця від обов'язку
включення суми податку на додану
вартість, вказаної в податковій
накладній, до суми податкових
зобов'язань за відповідний звітний
період.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем включено до податкового
кредиту з ПДВ за грудень 2011 року
податок за використання даних
інформаційних послуг у сумі 200 134,00 грн.
по податковим накладним, які не були
зареєстровані в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що судом першої інстанції
вірно встановлено протиправність
податкового повідомлення-рішення №
від 17.03.2014 року, яким визнає, що
позивач має право на врахування
відповідних витрати на підставі п. 44.1
та п. 139.1.9 ПК України, проте
безпідставно не задовольняє позовні
вимоги в частині скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 17.03.2014 року, що суперечить
нормам податкового законодавства.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що при заповненні
податкових накладних, які були
виписані позивачем, у зв'язку із
експертною природою послуг, було
допущено помилку, а саме замість
умовного ІПН « 00» позивачем було
зазначено його власний ІПН « 41».
Крім того, вказано власний номер
свідоцтва про реєстрацію платника
податку на додану вартість 100267857,
замість правильного - 0.

В ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 17.07.2013 року у справі
К/800/7790/13, зазначено, що під час оцінки
відповідності заповнення податкової
накладної вимогам чинного
законодавства необхідно враховувати,
що окремі недоліки в заповненні
податкових накладних, зокрема:
відсутність порядкового номеру,
одиниці виміру, адреси одержувача
товару тощо, не тягнуть за собою втрати
податковою накладною статусу
належного податкового документа, яким
вона є в силу пункту 201.6 статті 201
Податкового кодексу України. Податкова
накладна є належною та підтверджує
право покупця на податковий кредит і в
тому разі, якщо вона заповнена із
окремими недоліками (що, зумовлені,
зокрема, результатом описок чи
механічних помилок), проте при цьому
дає змогу ідентифікувати контрагентів
позивача, містить достатні дані про
зміст господарської операції,
підтверджує фактичність здійснення
такої операції та інші обставини, що
підлягають відображенню в податковому
обліку.

Відповідна правова позиція була
висловлена Верховним Судом України у
постанові від 6 грудня 2005 року у справі
за позовом Приватного підприємства
"Стальконвест" до Державної податкової
інспекції у м. Ужгороді про визнання
недійсним рішення.

Тобто, з викладеного можливо зробити
висновок, що твердження позивача
заслуговують на увагу суду апеляційної
інстанції, оскільки можливо визначити,
що податкова накладна виписана самим
покупцем (позивачем) у зв'язку з
імпортом послуг.

Щодо не зареєстрованих податкових
накладних в Єдиному державному
реєстрі, колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затверджений
Наказом Міністерства Фінансів України
від 01.11.2011 року № 1379, у разі надання
нерезидентом послуг, місце
постачання яких розташоване на
митній території України, податкова
накладна виписується зареєстрованим
на території України платником
податку - покупцем (отримувачем).

Згідно із п. 4 Порядку ведення Єдиного
реєстру податкових накладних,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29.12.2010 року
(чинний на момент спірних
правовідносин) № 1246, не підлягають
реєстрації податкові накладні, які
не видаються покупцеві та
залишаються у продавця в порядку,
встановленому Державною податковою
службою.

Отже, враховуючи вищезазначене,
колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до висновку, що податкові
накладні виписані позивачем не
підлягають реєстрації в Єдиному
реєстрі податкових накладних, а тому
позивач мав право на формування
податкового кредиту за договором із
«Сітроен Угорщина ЛТД» на суму 200 134 грн.

Щодо правомірності формування
податкового кредиту за рахунок
здійснення господарських операцій з
ПАТ «Креді Агріколь Банк», що
ґрунтуються на підставі укладеного
Договору про організацію
співробітництва від 01.08.2012 року, метою
якого є просування та збільшення
продаж автомобілів, які імпортуються
позивачем.

На підтвердження здійснення операцій
по вказаним взаємовідносинам та
формування податкового кредиту
позивач надав первинні документи, а
саме: копії податкових накладних та
актів надання послуг.

Проте, судом першої інстанції
безпідставно не взято до уваги
зазначені документи.

Податковий орган дійшов висновку, з
яким погодився суд першої інстанції, що
надані позивачем первинні документи не
підтверджують факти виконання послуг,
із наданих позивачем документів не
вбачається, які саме критерії
використовувались для визначення суми
вартості наданих послуг та, відповідно,
необхідність та доцільність
використання їх в господарській
діяльності (направленість на отримання
прибутку) і правомірність формування
податкового кредиту.

Колегія суддів апеляційної інстанції
не погоджується із наведеним висновком
виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої
інстанції, між позивачем та ПАТ «Креді
Агріколь Банк» укладено договір про
організацію співробітництва від 01.08.2012
року, з метою підвищення купівельної
спроможності громадян, розширення
сфери надання послуг Банком із
споживчого кредитування, просування
роздрібного кредитування та пов'язаних
послуг клієнтам в Україні, сприяння
купівлі-продажу транспортних засобів,
імпортованих в Україну Імпортером, які
реалізуються через мережу офіційних
дилерів Імпортера.

Предмет договору полягає в тому, що
Імпортер замовляє, а Банк
зобов'язується за винагороду через
мережу всіх своїх філій, та відділень
надавати інформаційні послуги
надавати Імпортеру послуги
кредитування третіх осіб, зокрема,
Клієнтів Імпортера на придбання
транспортних засобів Імпортера за
визначеними програмами кредитування в
порядку та на умовах визначених
вищевказаним договором протягом
строку дії договору.

З досліджених письмових доказів
встановлено, що операції за договорами
із банками, на підставі яких позивач
оплачував послуги банків на
забезпечення споживчого кредитування
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами,
зокрема, акти наданих послуг до
договору разом із розшифровками про
обсяги та марки автомобілів
реалізованих за допомогою споживчого
кредитування, а також бухгалтерська
довідка про оплати за актами та
відповідні банківські виписки.

Таким чином, дослідивши наявні докази у
справі, з урахуванням положень
законодавства, операції за договорами
із банками, на підставі яких позивач
оплачував послуги банків на
забезпечення споживчого кредитування
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами та
спростовують висновки відповідача про
те, що відповідні витрати не можуть
враховуватись позивачем на підставі п.
44.1 та п. 139.1.9 Податкового кодексу
України.

Під час розгляду даної справи по суті
судом першої інстанції зроблено
декілька висновків, а саме: щодо витрат
позивача та щодо права на віднесення
сум податку до податкового кредиту, які
суперечать один одному, вимогам
податкового законодавства та
порушують права та інтереси позивача.

Крім того, суд апеляційної інстанції
зазначає, що визначення критеріїв
використання для визначення суми
вартості наданих послуг та,
встановлення необхідності та
доцільності використання їх в
господарській діяльності позивача
(направленість на отримання прибутку) і
правомірність формування податкового
кредиту, не може бути встановлено ані
податковим органом ані судом, оскільки
це є правом платника податку, в даному
випадку ТОВ «Пежо Сітроен Україна»,
яким реалізовано отримання прибутку та
ведення своєї господарської
діяльності.

Як зазначено Вищим адміністративним
судом України в Інформаційному листі
від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10
«Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби»,
а також у Інформаційному листі від 02
червня 2011 року № 742/11/13-11, процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи:

1) встановлення факту здійснення
господарської операції (в т. ч.
дослідження усіх первинних документів,
які належить складати залежно від
певного виду господарської операції);

2) встановлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції (в т.ч.
з'ясування можливої обізнаності
платника щодо можливих дефектів у
правовому статусі його контрагентів);

3) встановлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг) і господарською
діяльністю платника податку (зокрема,
наявність господарської мети при
вчиненні відповідних дій платника
податку);

4) встановлення дотримання платником
податку спеціальних вимог щодо
документального підтвердження сум
податкового кредиту та/або бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість.

ТОВ «Пежо Сітроен Україна» надано
належні докази про наявність
господарської мети при вчиненні
відповідних дій, як платника податку.

Таким чином, колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що позивачем було вчинено дії
та досягнуто конкретних результатів,
які визначають саме поняття
господарської операції - факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань та фінансових ресурсів.

Суд апеляційної інстанції
проаналізувавши наведені норми
чинного законодавства України
зазначає, що у ПК України передбачено
єдину підставу для формування
податкового кредиту, а саме наявність у
платника податку - покупця належним
чином оформленої податкової накладної
або митної декларації.

Аналіз наведених положень дає підстави
колегії суддів апеляційної інстанції
дійти висновку, що податковим органом
не доведена правомірність та
обґрунтованість спірного податкового
повідомлення-рішення з урахуванням
вимог чинного законодавства України.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
судом першої інстанції рішення
частково прийнято з порушення норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, колегія суддів вважає
необхідним рішення суду першої
інстанції скасувати в частині відмови
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, Київський апеляційний
адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків - залишити
без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Пежо
Сітроен Україна» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12 травня 2014 року в
частині відмови в задоволенні
адміністративного позову скасувати,
ухвалити в цій частині нову постанову,
якою адміністративний позов
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення №
від 17 березня 2014 року в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
податку на додану вартість за основним
платежем 938 179, 25 грн. та штрафними
санкціями 234 545 грн.

В іншій частині постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 травня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційну скаргу може
бути подано безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, а в разі
складення постанови в повному обсязі
відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з
дня складення постанови в повному
обсязі.

Головуючий - суддя
М.І. Кобаль

судді:
К.А. Бабенко

Л.П. Борисюк

Головуючий суддя

Кобаль М.І.

Судді:

Бабенко К.А

Борисюк Л.П.