Справа № 2а-14569/10/2070
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/35397/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Степашка О.І.

Суддів
Маринчак Н.Є.

Федорова М.О.

за участю:

секретаря судового засідання
Мосійчук І.М.

представника відповідача
Української Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові
Державної податкової служби

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 07.05.2012

у справі № 2а-14569/10/2070

за позовом Державного
науково-виробничого підприємства
«Об'єднання Комунар»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у м.
Харкові Державної податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Державне науково-виробниче
підприємство «Об'єднання Комунар»
(далі по тексту - позивач, ДНВП
«Об'єднання Комунар») звернулось до
суду з позовом до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові Державної податкової
служби (далі по тексту - відповідач,
СДПІ по роботі з ВПП у м. Харкові ДПС)
про скасування податкових
повідомлень-рішень від 02.11.2010 №/0,
яким визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 9547283,90 грн., у тому числі за
основним платежем - 5164573,00 грн., штрафні
(фінансові) санкції - 4382710,90 грн.;
№/0, яким зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ у розмірі 750118,0 грн.
та нараховано штрафні (фінансові)
санкції у сумі 375059,00 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 17.10.2011
адміністративний позов задоволено
частково. Скасовано податкове
повідомлення-рішення №/0 від
02.11.2010 в частині нарахування основного
платежу в сумі 3626622,00 грн. та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій в сумі 3056375,30 грн. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.05.2012
скасовано постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
17.10.2011 в частині відмови у задоволенні
позову із прийняттям в цій частині
нової постанови про задоволення
позовних вимог. В решті рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог у повному обсязі,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що фахівцями СДПІ по
роботі з ВПП у м. Харкові ДПС проведена
планова виїзна перевірка ДНВП
«Об'єднання Комунар» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2007 по 31.12.2009.

За результатами перевірки встановлено
порушення позивачем, зокрема: пп. 5.2.1 п.
5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5, пп. 7.3.3 п. 7.3 ст. 7, пп.
11.2.3 п. 11.2 ст. 11, пп. 12.1.1 п. 12.1 ст. 12 Закону
України від 28.12.1994 №334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(далі по тексту - Закон №334/94-ВР), в
результаті чого підприємством
занижено податок на прибуток за період,
що перевірявся, на загальну суму 5164573,00
грн.; пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4, пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7
Закону України від 03.04.1997 №168/97-ВР «Про
податок на додану вартість» (далі по
тексту - Закон №168/97-ВР), в результаті
чого підприємством завищено суму
бюджетного відшкодування за квітень 2009
року на суму 750118,00 грн.

На підставі висновків перевірки
Спеціалізованою державною податковою
інспекцією по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові
прийнято спірні податкові
повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги в повному
обсязі, суд апеляційної інстанції
виходив з наступних обставин, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів, а так
само не було встановлено судами
попередніх інстанцій факту існування
обвинувального вироку, порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання позивачем та його
контрагентами правочинів.

Пунктом 5.1 ст. 5 Закону №334/94-ВР
встановлено, що валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
№334/94-ВР до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно з абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
№334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що всі необхідні первинні
бухгалтерські документи є в наявності
у позивача.

Згідно з п. 5.11 ст. 5 Закону №334/94-ВР
встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Крім того, податковий кредит - сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим Законом
(п. 1.7 ст. 1 Закону №168/97-ВР).

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону №168/97-ВР
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями.

Підпунктом 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону №168/97-ВР
визначено, що сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що в матеріалах справи
наявні всі необхідні первинні
документи, які складені у
відповідності до вимог пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7
Закону №168/97-ВР, що підтверджують право
позивача на податковий кредит у
відповідний період. Жодних доказів, які
б підтверджували порушення з боку
позивача при укладанні договорів
публічного порядку, відповідачем не
надано.

Сума бюджетного відшкодування
залежить від правильності визначення
суми податкових зобов'язань та
податкового кредиту, правильність
визначення яких підтверджено
матеріалами справи.

На час укладання договорів із
позивачем, його контрагенти були
платниками ПДВ згідно чинного
законодавства та належним чином
зареєстрованими у Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців, тобто мали
достатній об'єм правоздатності для
укладення спірних угод.

Доводи відповідача про нікчемність
угод, укладених між позивачем та його
контрагентами, судом апеляційної
інстанції правомірно не прийняті до
уваги, оскільки в матеріалах справи
відсутні докази на підтвердження
такого факту.

Як вбачається з матеріалів справи,
обставини укладання правочину між
позивачем та ФОП Гладченко були
предметом розгляду у справі
Харківського окружного
адміністративного суду №2а-39464/09/2070,
який у постанові від 02.11.2009 дійшов
висновку про відсутність підстав для
визнання спірного правочину нікчемним.
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 22.03.2011 зазначене рішення
залишено в силі.

Реальність угоди, укладеної між ДНВП
«Об'єднання Комунар» та ТОВ «МПК-Строй»
(правонаступник ТОВ «Біотопресурси»)
підтверджено ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
05.04.2012 по справі №2а-11392/10/2070.

Відповідно до ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Крім того, чинне законодавство України
не ставить в залежність виникнення у
платника ПДВ права на податковий
кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Невиконання
контрагентом свого зобов'язання зі
сплати ПДВ до бюджету зумовлює
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи.

Також, колегія суддів звертає увагу на
те, що відсутність документального
підтвердження сплати податку на додану
вартість попередніми постачальниками
у ланцюгу постачання товару через
неможливість проведення зустрічних
перевірок не впливає на право позивача
(покупця) на віднесення до складу
податкового кредиту сплаченого
податку на додану вартість при
придбанні товару, оскільки Податковий
кодекс України не ставить таке право
платника податку в залежність від
отримання документального
підтвердження щодо належного
виконання усіма постачальниками у
ланцюгу постачання своїх податкових
зобов'язань зі сплати ними сум податків
до державного бюджету.

Крім того, відповідно до п. 1.25 ст. 1
Закону №334/94-ВР безнадійна
заборгованість - заборгованість, яка
відповідає будь-якій з наведених нижче
ознак: заборгованість по зобов'язаннях,
за якою минув строк позовної давності;
заборгованість, яка виявилася
непогашеною внаслідок недостатності
майна: фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності або
юридичної особи, оголошених банкрутами
у порядку, встановленому законом, або
при їх ліквідації (зняття з реєстрації
як суб'єкта підприємницької
діяльності).

Згідно пп. 5.2.8 п. 5.2 ст. 5 Закону №334/94-ВР
до складу валових витрат включається
суми безнадійної заборгованості в
частині, що не була віднесена до
валових витрат, у разі, коли відповідні
заходи щодо стягнення таких боргів не
привели до позитивного наслідку. Для
банків та інших небанківських
фінансових установ норми цього пункту
діють з урахуванням норм ст. 12 цього
Закону.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції
про те, що з урахуванням приписів п. 1.25
ст. 1 Закону №334/94-ВР, заборгованість
ФГУП «Завод «Червоний гігант» є
безнадійною, оскільки, як вбачається з
матеріалів справи, з моменту винесення
рішення про стягнення з ФГУП «Завод
«Червоний гігант» на користь ДНВП
«Об'єднання Комунар» суми боргу минув
строк позовної давності.

Враховуючи наведені обставини та
приписи пп. 5.2.8 п. 5.2 ст. 5 Закону №334/94-ВР,
ДНВП «Об'єднання Комунар» наділено
правом віднести розмір безнадійної
заборгованості до складу валових
витрат, враховуючи те, що позивачем
вжито всі можливі заходи, спрямовані на
стягнення боргу.

Зазначене кореспондується з позицією
ДПА України, викладеною в листі
№25807/7/15-0217 від 10.12.2008, відповідно до якої
у разі, якщо у підприємства рахується
дебіторська заборгованість, визнана
судом, та по якій є повідомлення
державного виконавця про неможливість
виконання рішення, то після закінчення
терміну позовної давності з моменту
визнання судом заборгованості або
після банкрутства чи ліквідації
боржника така заборгованість,
відповідно до п. 1.25 ст. 1 Закону №334/94-ВР,
є безнадійною і відповідно до пп. 5.2.8 п.
5.2 ст. 5 Закону №334/94-ВР така
заборгованість відноситься до складу
валових витрат у частині, що не була
віднесена до валових витрат раніше.

Правильною також є позиція суду
апеляційної інстанції стосовно того,
що норми пп. 11.2.3 п. 11.2 ст. 11 Закону
№334/94-ВР не підлягають застосуванню до
спірних правовідносин, оскільки є
загальними і не передбачають випадки
збільшення валових витрат на суму
безнадійної заборгованості, у тому
числі і за участі нерезидента.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
дійшов обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судом апеляційної
інстанції належним чином з'ясовані
обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішення суду апеляційної
інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові Державної податкової
служби залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.05.2012
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)Н.Є. Маринчак (підпис) М.О.
Федоров