Справа № 2а-5450/12/2670
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року м. Київ
К/800/2282/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

при секретарі: Руденко Н.В.,

за участю представників позивача:
ОСОБА_7, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду адміністративну
справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 вересня 2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 грудня 2013
року у справі за позовом
Свято-Покровського жіночого монастиря
Київської Єпархії Української
православної церкви до Головного
управління житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), третя особа - ОСОБА_4,
про скасування наказу,

в с т а н о в и л а:

Свято-Покровський жіночий монастир
Київської Єпархії Української
православної церкви звернувся до суду
з позовом до Головного управління
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації), третя особа - ОСОБА_4,
про визнання протиправним та
скасування наказу від 20.11.1997 №463-С в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_5 окремо збудованого гаражу в
садибі житлового будинку АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
Головним управлінням житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
протиправно, незважаючи на
приналежність земельної ділянки
Свято-Покровському жіночому монастирю
Київської Єпархії Української
православної церкви, видано наказ від
20.11.1997 №463-С, на підставі якого ОСОБА_5
видано свідоцтво на право власності на
гараж в садибі житлового будинку
АДРЕСА_1.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 23 вересня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10 грудня 2013 року, позов задоволено:
визнано протиправним та скасовано
наказ Головного управління житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації від 20
листопада 1997 року №463-С в частині
передачі у приватну власність ОСОБА_5
окремо збудованого гаражу в садибі
житлового будинку АДРЕСА_1; вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 із
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати оскаржувані рішення
судів попередніх інстанцій та
постановити нове, яким відмовити у
задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що 20.111997
Головним управлінням житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації прийнято
наказ № 463-С «Про видачу свідоцтв про
право власності» (далі - Наказ № 463-С),
яким відповідно до розпорядженням
Київської міської державної
адміністрації «Про затвердження
тимчасового Порядку видачі свідоцтв
про право власності на об'єкти
нерухомого майна» від 02.10.1996 № 1563, на
підставі: заяви, рішення ВК
Шевченківської райради, технічної
документації БТІ, ОСОБА_5 вирішено
видати свідоцтво про право власності
на окремо збудований гараж, площею 22,0
кв.м., що розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

11 грудня 1997 року Головним управлінням
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації
видано Свідоцтво (серія Г № 11230) про
право власності на гараж, яким
посвідчено, що окремо збудований гараж
в садибі житлового будинку № 15, площею
22,0 кв.м., який розташований за адресою:
АДРЕСА_1., дійсно належить ОСОБА_5 на
праві приватної власності.

Право приватної власності на окремо
збудований гараж було зареєстровано в
БТІ 26.01.1998 за реєстровим №
69/20502.

Після смерті 26.02.2002 власника гаражу,
спадкове майно, що складається з окремо
збудованого гаражу в садибі житлового
будинку номер 15, загальною площею 22,0
кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1,
перейшло до спадкоємниці майна ОСОБА_6,
що підтверджується Свідоцтвом про
право на спадщину за заповітом від
27.05.2004.

Згідно з реєстраційним написом на
правовстановлюючому документі від
16.09.2004, гараж в садибі житлового будинку
по АДРЕСА_1 був зареєстрований в
Київському МБТІ та РПВ на ОНМ на праві
приватної власності за ОСОБА_6 за
реєстровим № 69/20502.

Відповідно до Договору дарування
гаражного боксу від 09.10.2009, ОСОБА_6
подарувала ОСОБА_4 окремо збудований
гараж в садибі житлового будинку, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно із реєстраційним посвідченням
від 19.11.2009 №0016239, окремо збудований
гараж в садибі житлового будинку, що
розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований
Київським МБТІ та РПВ на ОНМ за ОСОБА_4
за реєстровим № 20502.

На противагу вказаному, позивач
стверджував, що територія по АДРЕСА_1 ще
з XIX століття є територією
Свято-Покровського жіночого монастиря
Київської єпархії Української
Православної Церкви в м. Києві, а
відтак, на думку позивача, зазначений
Наказ від 20.11.1997 №463-С в частині
передачі у приватну власність ОСОБА_5
окремо збудованого гаражу в садибі
житлового будинку АДРЕСА_1, є
протиправним.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з позицією якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
протиправності наказу Головного
управління житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 20.11.1997 №463-С в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_5 окремо збудованого гаражу в
садибі житлового будинку АДРЕСА_1
площею 22,0 кв. м., як такого, що прийнято
за відсутності передбачених законом
підстав, із порушенням порядку його
прийняття, та без урахування
необхідності дотримання режиму
використання охоронних зон територій
комплексу пам'яток Покровського
монастиря.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, погоджується з
такими висновками судів попередніх
інстанцій та зазначає наступне.

На підставі Концепції розвитку
житлово-комунального господарства в
Україні, схваленої постановою Кабінету
Міністрів України від 27.02.1995 № 150, якою
передбачено впровадження державної
системи реєстрації, обліку та оцінки
вартості нерухомого майна, а також
системи нагляду і контролю за його
використанням та утриманням, наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13.12.1995 №56 затверджені Правила № 56 (що
були чинними на момент виникнення
спірних правовідносин).

Даними правилами встановлювався
порядок державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб
(пункт 1.2 Правил № 56).

Державну реєстрацію об'єктів
нерухомого майна здійснюють державні
підприємства - бюро технічної
інвентаризації місцевих органів
державної виконавчої влади на підставі
відповідних правовстановлюючих
документів (додаток № 1), за рахунок
коштів власників нерухомого майна
(пункт 1.4 Правил № 56).

Відповідно до пункту 4.1 Правил №56
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна проводиться з видачею
свідоцтва про право власності
місцевими органами державної
виконавчої влади, місцевого
самоврядування: фізичним особам на
новозбудовані, перебудовані або
реконструйовані об'єкти нерухомого
майна при наявності акта про право
власності або рішення про відведення
земельної ділянки для цієї мети та при
наявності акта державної комісії про
прийняття об'єкта і введення його в
експлуатацію; власникам спільних
будівель, які на законних підставах
зробили перебудову, прибудову
внаслідок чого змінились належні їм
частки. У випадках, коли співвласники
не згодні змінити частки добровільно
це питання вирішується в судовому
порядку; членам житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу,
товариства або об'єднання, які повністю
внесли свої пайові внески; фізичним
особам, які у випадках ліквідації
підприємства, об'єднання, організації
отримали у власність в установленому
законодавством порядку нерухоме майно
підприємства, об'єднання, організації,
що ліквідується; інвесторам, які у
встановленому законодавством порядку
отримали у власність об'єкти
нерухомого майна або його частини,
побудовані за їх кошти, при наявності
відповідного рішення органу
державної виконавчої влади, місцевого
самоврядування, акта
прийняття-передачі об'єкта (частини)
інвестору; фізичних та юридичним
особам на підставі документів,
встановлених законодавством, які
підтверджують їх право власності на
об'єкти нерухомого майна.

До Переліку правовстановлюючих
документів, на підставі яких
проводиться державна реєстрація
об'єктів нерухомого майна, що
знаходяться у власності юридичних чи
фізичних осіб, що є додатком № 1 до
Правил № 56 відносяться, зокрема,
свідоцтва про право власності на
об'єкти нерухомого майна, що видаються
місцевими органами державної
виконавчої влади, місцевого
самоврядування, органами приватизації
(пункту 8 Переліку).

Крім того, на виконання розпорядження
КМДА від 03.09.1996 № 1391 з метою реалізації
повноважень місцевих органів
державної виконавчої влади, зазначених
в Правилах № 56, був розроблений
Тимчасовий порядок № 1563 (був чинними на
момент виникнення спірних
правовідносин).

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6
Тимчасового порядку №1563 Головне
управління житлового забезпечення м.
Києва здійснює оформлення права
власності та видає свідоцтва про право
власності: фізичних особам на
новозбудовані, перебудовані або
реконструйовані квартири
багатоквартирних будинків, крім
квартир в державному житловому фонді,
наймачі яких приватизували їх; членам
житлових, житлово-будівельних
кооперативів, товариств чи об'єднань,
які повністю внесли пайові внески;
інвесторам, які у встановленому
законодавством порядку отримали у
власність квартири або частини жилих
будинків, що побудовані за їх кошти;
фізичним та юридичним особам на
квартири на підставі документів,
встановлених законодавством України,
які підтверджують їхнє право власності
на ці об'єкти нерухомого майна; членам
дачних та гаражних кооперативів,
товариств або об'єднань, які повністю
внесли пайові внески; членам
колективів забудовників
малоповерхового і котеджного
будівництва.

Пунктом 10 зазначеного Порядку
визначений перелік документів, які
необхідні для видачі свідоцтва про
право власності на об'єкти нерухомого
майна в залежності від підстав
оформлення права власності, зокрема6
заява на отримання свідоцтва про право
власності на об'єкт нерухомості,
рішення або розпорядження органу
державної виконавчої влади про
відведення земельної ділянки, довідку
про членство в гаражному, дачному
кооперативі або колективі
індивідуальних забудовників
малоповерхового і котеджного
будівництва.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що особа, якій було
видано свідоцтво про право власності
на гараж, не відноситься до категорій
осіб, зазначених у підпункті 6.1 пункту 6
Тимчасового порядку № 1563. Саме
свідоцтво про право власності на гараж
від 11.12.1997 було видано на підставі
оскаржуваного наказу.

Крім того, судом встановлено, в наказі
№463-С перший власник гаражного боксу
зазначений як член кооперативу
(товариства), однак у переліку
документів, які необхідні для
отримання правовстановлюючого
документа на право власності на гараж,
зазначених у підпункті 10.9 пункту 10
Тимчасового порядку №1563, у
оскаржуваному наказі не зазначено.

Також судами вірно встановлено, що
відповідачем не було дотримано порядку
підготовки та проходження документів
при оформленні свідоцтва про право
власності на об'єкти нерухомого майна,
визначеного Тимчасовим порядком № 1563.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій в частині
недотримання відповідачем при
прийняття оскаржуваного наказу
порядку його прийняття.

Окрім цього, з наявних в матеріалах
справи документів судами встановлено,
що в 1946 році рішенням Виконкому
Київської міської ради депутатів
трудящих «Про встановлення меж
земельної території, що передається в
орендне користування монастирям,
розташованим у м. Києві» № 22-с
від 31.12.1946 земельну ділянку монастиря
по АДРЕСА_1 було відведено в орендне
користування позивача.

Рішеннями виконкому Київської міської
ради народних депутатів «Про
затвердження переліку пам'ятників
архітектури місцевого значення» від
21.01.1986 № 49 та «Про затвердження
переліку пам'ятників архітектури
місцевого значення» від 18.11.1986 № 1107
було затверджено перелік пам'ятників
архітектури місцевого значення, до
якого були внесені п'ять пам'яток
Свято-Покровського жіночого монастиря.

У подальшому, постановою Ради
Міністрів Української РСР від 18.05.1987 №
183 комплекс пам'яток історії та
культури в межах історичного центру м.
Києва було оголошено державним
історико-архітектурним заповідником
«Стародавній Київ».

Відповідно до вказаної постанови Ради
Міністрів Української РСР «Про
оголошення комплексу пам'яток
історичного центру м. Києва державним
історико-архітектурним заповідником
«Стародавній Київ» від 18.05.1987 № 183,
виконавчий комітет Київської міської
ради народних депутатів 10.10.1988 прийняв
рішення «Про затвердження меж
державного історико-архітектурного
заповідника «Стародавній Київ» та
заходи по забезпеченню його
діяльності» № 976, яким до державного
історико-архітектурного заповідника
«Стародавній Київ» було включено
історичну територію Покровського
монастиря.

Вказаним рішенням виконкому Київської
міської ради народних депутатів від
10.10.1988 № 976 також затверджено Положення
про державний історико-архітектурний
заповідник «Стародавній Київ», яке є
додатком № 1 до рішення.

В перелік державного
історико-архітектурного заповідника
«Стародавній Київ» ввійшли, зокрема:
Покровський монастир, Миколаївський
собор, Церква Покровського монастиря
(корпус № 1), Брама Покровського
монастиря, Корпус № 15 Покровського
монастиря, що розташовані за адресою
АДРЕСА_1.

Відповідно до приписів абзацу другого
частини третьої статті 2 Закону України
«Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)»
від 06.03.1992 № 2171-XII (в редакції, що
діяла на момент винесення
оскаржуваного наказу) не можуть бути
об'єктами малої приватизації будівлі
(споруди, приміщення) або їх окремі
частини, які становлять національну,
культурну та історичну цінність і
перебувають під охороною держави.

З урахування викладеного, зважаючи на
встановлений факт порушення
відповідачем порядку та процедури
прийняття спірного наказу, враховуючи
той факт, що наявність гаражів для
користування громадян на землях
історико-культурного призначення не
відповідає статусу таких земель та
режиму використання охоронних зон
територій комплексу пам'яток
Покровського монастиря, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій щодо наявності
підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків
суду першої та апеляційної інстанції
не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин
справи судами першої та апеляційної
інстанцій дана вірно, порушень норм
матеріального та процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових
рішень судами не допущено.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 вересня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
в порядку ст.ст.235-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді: