Справа № 826/5/14
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/5/14
у 1-й інстанції: Пісоцька О.В.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

16 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Гром Л.М.

Міщука М.С.

За участю секретаря:
Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційними скаргами Управління
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у місті Києві та
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 07 березня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у місті Києві,
треті особи: Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, Київський міський
центр медико-соціальної експертизи
Департаменту охорони здоров'я
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання
неправомірними дій, зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у місті Києві,
треті особи: Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, Київський міський
центр медико-соціальної експертизи
Департаменту охорони здоров'я
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання
неправомірними дій, зобов'язання
забезпечити ОСОБА_3, як інваліду ІІ
групи з дитинства по слуху і
професійного захворювання путівки для
санаторно-курортного лікування на 2013
рік.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
07 березня 2014 року адміністративний
позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач - Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у місті Києві
звернувся з апеляційною скаргою,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Також, третя особа - Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України звернувся з
апеляційною скаргою, просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні суддю-доповідача, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційних
скарг, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги задоволенню не
підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3 визнаний інвалідом третьої
групи, довічно, згідно з довідкою серії
« 58-Ш» №893793 від 20 вересня 1968 року.

Відповідно до довідки Спеціальної
туберкульозно-пульмонологічної МСЕК
серії КИ-1 №066868 від 06 жовтня 2003 року,
позивачу встановлено третю групу
інвалідності, у зв'язку з професійним
захворюванням, безстроково.

Згідно даної довідки, на підставі акту
№1222 огляду у МСЕК надано висновок про
умови та характер праці, за яким
позивачу рекомендовано, зокрема,
санаторно-курортне лікування.

Як вбачається з довідки про результати
визначення ступеню втрати професійної
працездатності у відсотках, потреби у
додаткових видах допомоги серії «КИ-2»
№001937 від 06 жовтня 2993 року, ОСОБА_3 за
результатами повторного огляду
визначено ступінь втрати професійної
працездатності - 50% з 06 жовтня 2003 року,
безстроково.

На підставі акта огляду МСЕК №72
визначено потребу у додатковому виді
допомоги, а саме: санаторно-курортне
лікування.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК
серії «10ААА» №135966 від 23 травня 2012 року,
ОСОБА_3 встановлено другу групу
інвалідності з 23 травня 2012 року, а саме:
інвалід з дитинства по слуху,
професійне захворювання, довічно.

Довідкою про результати визначення
ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках, потреби у
додаткових видах допомоги серії «КА-3»
№001223 від 23 травня 2012 року ОСОБА_3
встановлено 50% втрати професійної
працездатності з 23 травня 2012 року по
довічно та визначено потребу у
додаткових видах допомоги, зокрема -
санаторно-курортне лікування.

Згідно індивідуальної програми
реабілітації інваліда №250 від 23 травня
2012 року ЦМСЕК №1 м. Києва, позивачу
рекомендовано, зокрема,
санаторно-курортне лікування з місцем
проведення: «за місцем спостереження».

Київський міський центр
медико-соціальної експертизи листом
№463 від 10 вересня 2013 року повідомив
Управління виконавчої дирекції Фонду у
м. Києві про те, що ОСОБА_3 у 2012 році за
результатами огляду по контролю
Міністерства охорони здоров'я України
Центральною МСЕК №1 визнаний інвалідом
другої групи з дитинства по слуху,
професійне захворювання з 50% втрати
професійної працездатності. Друга
група інвалідності встановлена по
сукупній патології, а саме: глухонімота
з дитинства та поєднана професійна
патологія - пневмоконіоз з вібраційною
хворобою. По професійним
захворюванням, наявним у позивача, йому
встановлено 50% втрати працездатності,
що відповідає ІІІ групі інвалідності.

Листом від 24 вересня 2013 року №Л-116/14/95 за
результатами розгляду звернення
ОСОБА_3 про періодичність забезпечення
санаторно-курортним лікуванням,
Управління виконавчої дирекції Фонду у
м. Києві, посилаючись на лист
Київського міського центру
медико-соціальної експертизи №463 від 10
вересня 2013 року, повідомило позивача
про те, що йому встановлена друга група
інвалідності по сукупній патології, а
саме: глухонімота з дитинства та
поєднана професійна патологія -
пнемвоконіоз з вібраційною хворобою.
По професійному захворюванню
встановлено 50% втрати професійної
працездатності, що відповідає третій
групі інвалідності. З огляду на те, що
Управління забезпечило ОСОБА_3
путівкою для санаторно-курортного
лікування у 2011 році, наступний раз він
може бути забезпечений путівкою у 2014
році.

Не погоджуючись з висновком
відповідача про те, що ОСОБА_3 повинен
забезпечуватись путівками для
санаторно-курортного лікування один
раз на три роки як інвалід третьої
групи, позивач звернувся з даним
позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 3 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
№1105-XIV, держава гарантує усім
застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання.

В силу абз. 1 ч. 4 та абз. 1 ч. 5 ст. 34
вищевказаного Закону України, Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків фінансує витрати на медичну
та соціальну допомогу, в тому числі на
додаткове харчування, придбання ліків,
спеціальний медичний, постійний
сторонній догляд, побутове
обслуговування, протезування,
санаторно-курортне лікування,
придбання спеціальних засобів
пересування тощо, якщо потребу в них
визначено висновками МСЕК.
Потерпілому, який став інвалідом,
періодично, але не рідше одного разу на
три роки, а інвалідам I групи щорічно
безоплатно за медичним висновком
надається путівка для
санаторно-курортного лікування; у разі
самостійного придбання путівки її
вартість компенсує Фонд соціального
страхування від нещасних випадків у
розмірі, встановленому правлінням
Фонду.

Положення про забезпечення потерпілих
внаслідок нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання санаторно-курортним
лікуванням, затверджене Постановою
Правління Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України від 31 жовтня 2007
року №49 та зареєстроване в
Міністерстві юстиції України 26 грудня
2007 року за №1400/14667.

Відповідно до п. 2.1 Положення №49,
фінансування витрат на
санаторно-курортне лікування
потерпілих здійснюється виконавчою
дирекцією Фонду, робочими органами
виконавчої дирекції Фонду в межах
передбачених коштів на ці цілі
відповідно до потреби шляхом
безготівкового перерахування коштів
санаторно-курортним закладам, з якими
укладено договори.

Пунктом 2.2 Положення №49 передбачено, що
підставою для забезпечення потерпілих
санаторно-курортним лікуванням є
документи, зазначені в пункті 2.5 цього
Положення, та висновок
медико-соціальної експертної комісії
(далі - МСЕК), індивідуальна програма
реабілітації інваліда (у разі
наявності).

Згідно пункту 2.5 Положення №49, для
взяття на облік для
санаторно-курортного лікування
потерпілі (або уповноважені ними особи)
подають до робочих органів такі
документи: заяву за встановленою
формою (додаток 1); висновок МСЕК про
потребу потерпілого в
санаторно-курортному лікуванні;
медичну довідку лікувальної установи
за формою №070/о; індивідуальну програму
реабілітації (у разі наявності).

Відповідно до п. 2.6 Положення №49,
потерпілі, які стали інвалідами,
забезпечуються санаторно-курортним
лікуванням періодично згідно з
рішенням МСЕК, а саме: інваліди I групи
щороку; інваліди II групи один раз на два
роки або щороку на підставі
індивідуальної програми реабілітації;
інваліди III групи один раз на три роки,
один раз на два роки або щороку на
підставі індивідуальної програми
реабілітації.

Як вбачається з матеріалів справи,
відмовляючи ОСОБА_3 у забезпеченні його
санаторно-курортним лікуванням у 2013
році, Управління виконавчої дирекції
Фонду у м. Києві послалось на
встановлення йому 50% втрати
професійної працездатності, що
відповідає третій групі інвалідності.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
позивачу встановлено другу групу
інвалідності по сукупній патології, а
саме: глухонімота з дитинства та
поєднана професійна патологія -
пневмоконіоз з вібраційною хворобою.

Судом встановлено, що ЦМСЕК №1 м. Києва
розроблено індивідуальну програму
реабілітації ОСОБА_3, відповідно до
якої, останньому рекомендовано
санаторно-курортне лікування, проте
періодичність такого лікування не
визначена.

Відповідно до п. 1.16 Інструкції про
встановлення груп інвалідності,
затвердженої Наказом Міністерства
охорони здоров'я України 05 вересня 2011
року №561, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 14
листопада 2011 року за №1295/20033, у разі
встановлення інвалідності і ступеня
втрати здоров'я комісія розробляє на
підставі плану медичної реабілітації,
що обов'язково надається лікарем, або
за участю лікаря індивідуальну
програму реабілітації інваліда, в якій
визначаються обсяги та види
реабілітаційних заходів, методи та
строки їх здійснення, засоби
реабілітації та відповідальні за
виконання. Комісія відповідає за
якість розроблення індивідуальної
програми реабілітації інваліда та
здійснює у межах своїх повноважень
контроль за її виконанням.

Згідно п. 2.4 Інструкції №561, якщо однією
з причин інвалідності є інвалідність з
дитинства, МСЕК у висновку про огляд
інваліда вказує дві причини
інвалідності.

Так, вказана норма зобов'язує лише
вказати у висновку про наявність двох
причин інвалідності, проте жодних
наслідків для інваліда щодо
забезпечення санаторно-курортним
лікуванням за собою не тягне.

При цьому, чинним законодавством не
встановлено обмежень щодо визначення
періодичності забезпечення
санаторно-курортним лікуванням у разі
наявності двох причин інвалідності, в
тому числі - інвалідності з дитинства.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про безпідставність
висновків відповідача з приводу того,
що у зв'язку з встановленням позивачу
другої групи інвалідності по сукупній
патології та по професійному
захворюванню - 50% втрати професійної
працездатності, що відповідає третій
групі інвалідності, то ОСОБА_3
забезпечується санаторно-курортним
лікуванням як інвалід третьої групи, а
не другої.

Таким чином, колегія суддів вважає
вірним висновок суду першої інстанції
про те, що відмова відповідача у
забезпеченні ОСОБА_3, інваліда другої
групи з дитинства по слуху і
професійного захворювання, путівкою
для санаторно-курортного лікування за
2013 рік - є протиправною.

Аналізуючи обставини справи та норми
чинного законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Управління
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у місті Києві та
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 07 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Гром Л.М.

Міщук М.С.

Повний текст ухвали виготовлено 22.10.2014
року.

.

Головуючий суддя
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Гром Л.М.

Міщук М.С.