Справа № 826/11197/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 жовтня 2014 року № 826/11197/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,
суддів: Дегтярьової О.В., Кузьменко А.І.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України,третя особа
без самостійних вимог на стороні
відповідача: Головне управління
Державної міграційної служби України в
місті Києвіпро визнання незаконними
дій, скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

28 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, якому просив визнати
незаконними дії Державної міграційної
служби України, скасувати рішення від
01.07.2014 року №376-14 та зобов'язати
відповідача надати ОСОБА_1 статус
біженця.

Ухвалою судді Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 серпня 2014 року відкрито провадження у
справі та призначено попереднє судове
засідання. Даною ухвалою з огляду на
визначений позивачем склад осіб, які
приймають участь у справі, в якості
відповідача у справі визначено Головне
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві.

Беручи до уваги зміст позовних вимог, у
попередньому судовому за результатами
обговорення з учасниками процесу
питання щодо складу осіб, які мають
брати участь у даній справі, в
засіданні 21 серпня 2014 року судом
постановлено протокольну ухвалу, якою
здійснено заміну первісного
відповідача - Головне управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві на належного - Державну
міграційну службу України та залучено
до участі у справі в якості третьої
особи без самостійних вимог на стороні
відповідача - Головне управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві.

У попередньому судовому засіданні
представник позивача позовні вимоги
підтримав, надавши для приєднання до
матеріалів справи уточнену позовну
заяву, однак, зазначив про необхідність
внесення певних уточнень в прохальну
частину позовної заяви, а також щодо
підстав позову.

15 вересня 2014 року представник позивача
подав до суду уточнену позовну заяву,
виклавши прохальну частину позову в
наступній редакції:

- скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 01.07.2014
року №376-14 про відмову у визнанні
громадянина Лівану ОСОБА_1 біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України надати ОСОБА_1 статус
біженця.

Позивач і його представник підтримали
позовні вимоги у судовому засіданні і
просили їх задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні колегія відмовила
в задоволені клопотання представника
позивача про виклик свідків ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, оскільки факт зміни
позивачем віросповідання з
мусульманства на християнство не
заперечується відповідачем, а особи,
які не проживають (проживали) в Лівані
не можуть бути визнані свідками
політичної і соціальної ситуації в
країні походження позивача, зокрема,
щодо ставлення населення Лівану до
християн.

Представник відповідача і третьої
особи проти позову заперечив і просив
відмовити у його задоволені з підстав,
викладених у письмових запереченнях.

В судовому засіданні 24 вересня 2014 року
з урахуванням позиції представників
сторін суд ухвалив здійснювати розгляд
справи в порядку письмового
провадження.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду і
вирішення справи по суті, суд встановив
наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Лівану, арабом за
національністю, уродженцем міста
Бейрут, за віросповіданням християнин.

10-13 серпня 2013 року позивач прибув до
України для навчання на підставі візи,
легально, літаком з міста Бейрута
Лівану.

30 січня 2014 року позивач звернувся до
міграційної служби із заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної
заяви та проведених співбесід, 15 травня
2014 року працівником Управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві підготовлено висновок із
рекомендацією відмовити іноземцю у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, на
підставі якого рішенням Державної
міграційної служби України від 01 липня
2014 року №376-14 позивачу відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві від 15 липня 2014 року №63
позивача повідомлено про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної
міграційної служби України від 01 липня
2014 року №376-14 позивач звернувся з
відповідним позовом до суду.

З огляду на повідомлені учасниками
процесу обставини та наведені на їх
обґрунтування доводи з врахуванням
доказів, що містяться в матеріалах
справи, при вирішенні питання щодо
наявності підстав для задоволення
вимог позивача колегія виходить з
наступного.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Конвенція про статус біженців 1951 року,
Протокол щодо статусу біженців 1967 року
та Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI
(далі по тексту - Закон України №3671-VI).

Відповідно до статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Згідно із визначенням, наведеним в
пункті 1 частини 1 статті 1 Закону
України №3671-VI (тут і далі в редакції,
чинні на момент винесення спірного
рішення) біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та названої
правової норми, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких, особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону
№3671-VI до заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців особа,
яка клопоче про отримання статусу
біженця, повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного
Закону не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, зокрема, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено
порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

За результатами дослідження
матеріалів справи, колегія бере до
уваги те, що позивач під час співбесід
від 13.02.2014 року та 18.04.2014 року послідовно
розповів про свої побоювання
повертатись до країни походження з
причини відсутності впевненості в
захисті держави у зв'язку зі зміною
віросповідання з мусульманства на
християнство, а також щодо
невпевненості в реакції його сім'ї на
таку зміну.

З моменту зміни релігії позивач двічі
їздив у Ліван, де проживав під час своїх
візитів певний час. При цьому, за
твердженням позивача, йому протягом
часу перебування у Лівані не
загрожувала небезпека і жодних погроз
він не отримував у зв'язку з
неповідомленням про зміни, що
відбулись у його віросповіданні.

Аналогічні пояснення позивач надав і в
судовому засіданні.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону
№3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9
названого Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 11 статті 9 Закону №
3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону
№3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
№3671-VI, відсутні.

Підставою для прийняття відповідачем
оскаржуваного рішення про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, є
висновок Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві від 15 травня 2014 року про
відсутність підстав для визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Колегія суддів звертає увагу на ті
обставини, що під час співбесід в
органах міграційної служби України
позивач повідомив, що легально приїхав
до України для навчання, після
закінчення якого працевлаштувався
викладачем фізкультури.

Під час співбесіди 13 лютого 2014 року
позивач зазначив, що причиною для його
звернення до міграційної служби
слугувало те, що він не мав іншого
виходу, аби він жив тут легально, але
він не зміг отримати реєстрацію. Щодо
можливого повернення в країну
походження зазначив, що боїться, бути
вбитим через зміну релігії. Вказав на
те, що в Лівані релігійне роздроблення.
«Навіть самі християни між собою
борються. Наразі в Лівані боротьба між
сунітами і шиїтами, через це і через те,
що християни зараз не мають силу, їх
ніхто не сприймає серйозно. І взагалі,
зараз християни Лівану більш як
атеїсти, тому вони не такі віруючі, і
ніколи не лізуть в суперечки з
мусульманами. Тому їх сприймають».

В заяві про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, позивач не зазначив, що є
членом будь-якої політичної,
військової або громадської
організації у країні громадянської
належності; або до нього
застосовувались тортури, нелюдське або
таке, що принижує людську гідність,
поводження. Зазначив, що не зможе жити в
Лівані як християнин.

Зважаючи на значну нестабільність
ситуації в Лівані, необхідно зазначити,
що згідно із пунктом 164 глави 5
Керівництва з процедур і критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісару ООН у справах
біженців особи, вимушені покинути
країну походження в результаті
внутрішніх та міжнародних озброєних
конфліктів, звичайно не розглядаються
як біженці за визначенням Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року про статус
біженців. Конвенція не застосовується
до конфліктів між групами, що
змагаються, чи за відсутності
ефективного уряду, що відповідає за
здійснення міжнародних зобов'язань у
сфері прав людини. Загроза життю,
безпеці та свободі внаслідок загально
поширеного насильства чи
систематичного порушення прав людини
не є конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Враховуючи вказані положення, у
позивача відсутні умови, передбачені
пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону.

Відповідно до статті 15 Директиви ЄС
2004/83/ЕС від 29.04.2004 року, яка визначає
підстави для надання додаткового
захисту, як ризик отримання серйозної
шкоди у формі: 1) смертна кара; 2)
катування чи нелюдське або таке, що
принижує гідність, поводження чи
покарання в країні походження.

Твердження позивача щодо існування
загрози його життю на батьківщині не є
обґрунтованими. Аналіз матеріалів
справи з урахуванням інформації по
країні походження, індивідуальних
обставин свідчить, що не існує розумної
можливості того, що саме ОСОБА_1 буде
причинено шкоду або неприйнятні
страждання у разі його повернення у
країну громадянської належності.

Тому у позивача також відсутні
підстави, за наявності яких йому може
бути наданий статус біженця,
передбачені пунктом 13 частини 1 статті 1
Закону.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову громадянина Лівії ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
третя особа без самостійних вимог на
стороні відповідача: Головне
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві про
визнання незаконними дій, скасування
рішення від 01 липня 2014 року №376-14та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Н.А. Добрівська

Судді:
О.В. Дегтярьова

А.І. Кузьменко