Справа № 820/10328/13-а
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/9056/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі суддів:

Мороз В.Ф.

Логвиненко А.О.

Донець О.Є.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 04 лютого 2014
року у справі за позовом Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УКРАВТОТРАНС ПЛЮС"
про стягнення суми,

в с т а н о в и л а:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "УКРАВТОТРАНС ПЛЮС"
звернулось із позовом про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів за 2012
рік у розмірі 119701, 92 грн. та стягнення
пені за порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 4548, 60 грн.

На обґрунтування вимог позивач
послався на те, що відповідно до звіту
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2012 р. середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу підприємства у цьому
році становила 310 осіб, а отже
відповідно до вимог частини першої
статті 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» відповідач повинен був
створити 12 робочих місць для
працевлаштування інвалідів, тоді як
згідно з даними, наведеними
підприємством у звіті про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2012 р.
середньооблікова чисельність
інвалідів - штатних працівників на
підприємстві не було.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 26 листопада
2013 року позов задоволено. Стягнуто з
ТОВ «Укравтотранс Плюс»
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів в сумі
124250, 52 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що в
порушення ст. 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності в
Україні» відповідачем не було вжито
належних заходів щодо
працевлаштування інвалідів, тому на
нього може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 04 лютого 2014
року скасовано рішення суду першої
інстанції та прийнято нову постанову,
якою в задоволенні позову Фонду
відмовлено.
Відмовляючи в
задоволенні позову колегія суддів
апеляційного суду дійшла до висновку,
що вирішуючи спір суд першої інстанції
не звернув уваги на положення статті 250
Господарського кодексу України, якою
встановлено строк застосування
адміністративно-господарських санкцій
до суб'єкта господарювання. Позивач
звернувся до суду з позовом про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів поза
межами строку встановленого
законодавством.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач подав
касаційну скаргу у якій просить його
скасувати, а позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

За змістом ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частинами першою та другою статті 20
цього Закону встановлено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені, яка
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Пунктом 2 Положення про робоче місце
інваліда і про порядок
працевлаштування інвалідів,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 03.05.1995 року № 314
(далі - положення № 314), визначено, що
робочим місцем інваліда може бути і
звичайне робоче місце, якщо за умовами
праці та з урахуванням фізичних
можливостей інваліда воно може бути
використано для його працевлаштування.

Відповідно до п. 3 Положення № 314, робоче
місце інваліда вважається створеним,
якщо воно відповідає встановленим
вимогам робочого місця для інвалідів
відповідної нозології, атестоване
спеціальною комісією за участю
представників МСЕК, органів
Держнаглядохоронпраці, громадських
організацій інвалідів, і введено в дію
шляхом працевлаштування на ньому
інваліда.

Згідно із п. 10 Положення № 314,
працевлаштування інвалідів
здійснюється державною службою
зайнятості, органами Мінсоцзахисту,
місцевими Радами народних депутатів,
громадськими організаціями інвалідів
з урахуванням побажань, стану здоров'я
інвалідів, їхніх здібностей і
професійних навичок відповідно до
висновків МСЕК.

Крім того відповідно до ст. 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Частиною третьою вказаної статті
передбачено, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачем заходи щодо
працевлаштування інвалідів не
вживались, надання інформації службі
зайнятості, необхідної для
працевлаштування не
здійснювалось,щомісячний звіт за
формою 3-ПН «Звіт про наявність
вакансій» за 2012 рік відповідачем
центру зайнятості подано лише 17 липня
2012 року.

Відповідно до частини першої статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Оскільки матеріалами справи не
підтверджується вжиття відповідачем
усіх залежних від нього заходів для
працевлаштування інвалідів, висновок
суду першої інстанції про задоволення
позову судова колегія вважає
правомірним.

Водночас судова колегія не
погоджується з застосуванням судом
апеляційної інстанції положень статті
250 ГК України та відмовою у позові у
зв'язку з пропуском строку, визначеного
цією статтею.
Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно, тоді як у
статті 250 ГК України визначено строки
застосування
адміністративно-господарських
санкцій, а не їх стягнення.

Відповідно до статті 226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 226, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 04 лютого 2014
року скасувати, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 26 листопада
2013 року залишити в силі.

Рішення набирає законної сили через
п'ять днів після направлення його копій
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянуто Верховним Судом
України в порядку ст.ст. 235-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
В.Ф. Мороз

А.О. Логвиненко

О.Є Донець