Справа № 752/20319/13-а
Суддя: Антонова Н. В.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/752/51/14
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

17.09.2014 року Голосіївський районний суд
м. Києва у складі:

Головуючого судді Антонової Н.В., при
секретарі Ляліній А.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва,
Управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Управління по
нарахуванню та виплаті Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню виплат про
визнання протиправними дій та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до
Голосіївського районного суду м. Києва
з адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва,
Управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Управління по
нарахуванню та виплаті Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню виплат про
визнання протиправними дій та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії.

В обґрунтування посилався на те, що є
дитиною війни, ліквідатором аварії на
Чорнобильській АЕС, та має 2 групу
інвалідності безстроково. Зазначає, що
згідно положень нормативно-правових
актів має право на соціальні виплати,
проте, вказані виплати йому не
здійснюються в установлених законами
розмірах, що стало підставою для
звернення до суду з вказаним позовом.

На протязі судового розгляду позивачем
неодноразово уточнювалися позовні
вимоги та згідно останньої редакції
ОСОБА_1 просив суд:

- В судовому рішенні визнати та
визначити статус позивача як такого,
що постраждав від ядерного
опромінення, що підтверджено Рішенням
медико-соціальної експертної комісії
від 15.06.2000 року, яким позивачу
встановлено 2 групу інвалідності, яка
стала наслідком впливу аварії на
Чорнобильській АЕС;

- Визнати, що строк позовної
давності щодо відшкодування
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю, є необмеженим;

- Визнати, що Управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва та
Управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації своїми діями та
бездіяльністю порушили ст. 20, 37, 48, 50, 54, 67
ЗУ «Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ст. 8, 19, 22
Конституції України;

- Визнати, що станом на 01 липня 2014
року, згідно ЗУ «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та згідно заробітку в зоні
відчуження в 1986 році основна державна
пенсія повинна становити 21 931,00 грн.,
додаткова пенсія повинна становити 711,75
грн., одноразова компенсація за ядерну
шкоду, заподіяну здоров'ю повинна
становити 54 810,00 грн., щорічна допомога
на оздоровлення повинна становити 6
090,00 грн., допомога дитині війни повинна
становити 30 % від мінімальної пенсії за
віком - 284,7 грн.;

- Зобов'язати відповідачеві
зробити перерахунок розмірів
компенсації за ядерну шкоду з 01.01.2001
року та як дитині війни з 01.01.2006 року по
теперішній час;

- Стягнути з Держави України
матеріальну шкоду, завдану позивачу
внаслідок дії та бездіяльності
державних органів в розмірі 3 000 000,00
грн., недоотриманих позивачем з 2002 року
по теперішній час з урахуванням
індексів інфляції та ставок НБУ , а
також відсотку за користування чужими
коштами;

- Стягнути з Держави України
моральну шкоду, завдану позивачеві
ушкодженням здоров'я з вини держави
ядерним опроміненням в розмірі 100 000,00
грн.

Ухвалою суду від 16.04.2013 року позовні
вимоги за період з 15.06.2000 по 28.09.2010 року
залишено без розгляду в зв'язку з
пропуском строку звернення до суду.

Ухвалою від 17.09.2014 року позовні вимоги
щодо здійснення ОСОБА_1 перерахунку
державної соціальної допомоги як
дитині війни, за період з 01.01.2006 року по
21.01.2014 року включно залишено без
розгляду в зв'язку з пропуском строку
звернення до суду.

В судовому засіданні позивав позовні
вимоги підтримав повністю. Зазначив, що
підзаконні нормативні акти не можуть
припиняти дію законів, як про те
зазначають в своїх запереченнях
представники відповідачів. Вказав, що
внаслідок виконання свого обов'язку як
ліквідатора аварії на Чорнобильській
АЕС він зазнав шкоди здоров'ю, має 2
групу інвалідності. Незважаючи на це
держава своїх обов'язків по здійсненню
позивачеві відповідних компенсацій в
закріплених розмірах не виконує, а ті
суми, що були виплачені, значно
занижені, порядок їх нарахування не
відповідає положенням законодавства.

Представник Управління Пенсійного
фонду України в Голосіївському районі
м. Києва в судовому засіданні проти
позовних вимог заперечувала.
Зазначила, що нарахування та виплата
пенсій відповідачеві здійснювалися у
відповідності до порядку, який
закріплений законодавством. Зокрема
посилалася на відповідні підзаконні
нормативно-правові акти, яким
установлено розмірі соціальних виплат
на відповідні роки. Крім того,
зазначила, що позивач просить зробити
йому перерахунок виплат на основі
коефіцієнтів, визначених ЗУ «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», водночас,
з 23.07.2011 року вказані коефіцієнти
визначаються Постановою КМУ «Про
становлення деяких розмірів виплат, що
фінансується за рахунок коштів
Державного бюджету України», якою і
керувався відповідач при визначенні
розміру виплат.

Представник відповідача Управління
праці та соціального захисту населення
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував. Зазначив, що підзаконними
нормативними актами, які є невід'ємною
частиною бюджетного законодавства,
встановлено інші розміри виплат, ніж
ті, стягнення яких вимагає позивач.
Вказані акти є обов'язковими для
органів, що здійснюють соціальні
виплати, таким чином, відповідачем при
здійсненні нарахування не було
порушено законодавство.

Відповідач Київський міський центр по
нарахуванню та здійсненню виплат в
судове засідання свого представника не
направив, проте надав до суду
заперечення, згідно яких зазначає, що
проти позовних вимог заперечує в
повному обсязі. Зазначив, що Центр
здійснює облік документів з питань
призначення соціальних допомог, інших
грошових виплат, які надходять від
управління праці та соціального
захисту населення, та виплати позивачу
здійснювалися згідно розпоряджень, які
надійшли до Центру від УПСЗН. Також
наголосив, що позивачеві було
виплачено одноразову компенсацію за
шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з
розрахунку коефіцієнтів соціальних
виплат, що склалися на момент
становлення групи інвалідності - в 2000
році.

Відповідач, Управління по нарахуванню
та виплаті Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві,
свого представника не направив, про
дату та час судового засідання
повідомлявся належним чином,
відповідно до законодавства.
Заперечень щодо уточненого позову до
суду не надав.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню частково з
наступних підстав.

Стосовно вимоги позивача визнання та
визначення за позивачем статусу особи,
що постраждала від ядерного
опромінення, що підтверджено Рішенням
медико-соціальної експертної комісії
від 15.06.2000 року, яким позивачу
встановлено 2 групу інвалідності, яка
стала наслідком впливу аварії на
Чорнобильській АЕС, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», громадяни,
які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, переогляд
у медико-соціальній експертній
комісії проходять залежно від рівнів
розладу функцій організму, що
встановлюється зазначеною комісією,
через 3-5 років. При стійких незворотних
морфологічних змінах та порушеннях
функцій органів і систем організму,
неефективності будь-яких видів
реабілітаційних заходів, а також після
досягнення пенсійного віку, в тому
числі на пільгових умовах, група
інвалідності встановлюється
безстроково.

Як встановлено з матеріалів справи, під
час проведення медичного огляду
Центром медико-соціальної експертизи
м. Києва 15.06.2000 року ОСОБА_1 було
встановлено другу групу інвалідності
безстроково, у зв'язку з роботами,
пов'язаними з ліквідацією аварії на
Чорнобильській АЕС.

Крім того, експертним висновком №9/00
від 23.05.2000 року Київської регіональної
міжвідомчої експертної комісії по
встановленню причинного зв'язку
захворювання та смертності з роботами
по ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, встановлено
зв'язок захворювань, на які хворіє
позивач, з роботами по ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС.

Таким чином, у відповідності до
зазначених вище вимог ст. 17 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
наявність вказаного рішення та
висновку свідчать про статус ОСОБА_1 як
особи, що постраждала від ядерного
опромінення, що не потребує
додаткового закріплення в рішенні
суду.

Крім того, відповідно до ст. 2 КАС
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачі факт наявності у позивача
статусу особи, яка постраждала від
Чорнобильської катастрофи та має другу
категорію інвалідності, не
заперечують. Таким чином, в даному
випадку порушення прав ОСОБА_1 з боку
органів державної влади з приводу
визначення його статусу відсутнє.

За таких обставин, вказана вимога не
підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги позивача визнати, що
строки позовної давності щодо
відшкодування компенсації за шкоду,
заподіяну здоров'ю, є необмеженими, з
відповідними посиланнями на положення
Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду від
21.05.1963 року та Закон України «Про
використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку», суд вважає за
потрібне зазначити наступне.

Суд вважає, що посилання відповідача на
Віденську конвенцію про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду від
21.05.1963 року в даному випадку є
безпідставним, оскільки зазначена
Конвенція не має відношення до
відносин, які виникли між сторонами, з
тих підстав, що позивач оскаржує
безпосередньо розмір соціальних
виплат та компенсацій, а не право на їх
отримання, яке закріплено
законодавством і визнається за ним.

Крім того, вказана Конвенція визначає
загальні умови та порядок виникнення
цивільної відповідальності за ядерну
шкоду і визначає повний механізм її
реалізації, а тому відсутні підстави
ототожнювати компенсацію за ядерну
шкоду з компенсаційною виплатою, а саме
допомогою на оздоровлення, як це робить
позивач.

Посилання на положення Закону України
«Про використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку» щодо необмеженого
строком давності права на подання
позову про відшкодування ядерної
шкоди, заподіяної життю і здоров'ю
особи, предметом позову не є
відшкодування шкоди в розумінні ст. 1
Закону України «Про використання
ядерної енергії та радіаційну
безпеку», оскільки в даному випадку
має місце публічно-правовий спір щодо
оскарження дій та бездіяльності
суб'єкта владних повноважень при
виконанні ним свої функцій. Таким
чином, до зазначених правовідносин
застосовуються положення ст. 99, 100 КАС
України.

За таких обставин, суд не вважає за
можливе визнати, що строк позовної
давності щодо відшкодування
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю, є необмеженим, оскільки
вказане суперечить законодавству
України.

Крім того, позивач просив суд
встановити, що станом на 01 липня 2014
року, згідно ЗУ «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та згідно заробітку в зоні
відчуження в 1986 році основна державна
пенсія повинна становити 21 931,00 грн.,
додаткова пенсія повинна становити 711,75
грн., одноразова компенсація за ядерну
шкоду, заподіяну здоров'ю повинна
становити 54 810,00 грн., щорічна допомога
на оздоровлення повинна становити 6
090,00 грн., допомога дитині війни повинна
становити 30 % від мінімальної пенсії за
віком - 284,7 грн..

Згідно ст. 2 КАС України, завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій.

Одночасно, встановлення фактів, що
мають юридичне значення, здійснюється
в порядку цивільного судочинства,
згідно положень Глави 6 Розділу 4 ЦПК
України.

Крім того, здійснення розрахунку
соціальних виплат проводиться
спеціально уповноваженими на це
органами, та, згідно чинного
законодавства, в даному випадку
вказаними органами є Управління
Пенсійного фонду України в
Голосіївському районі м. Києва та
Управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації.

Таким чином, вбачається, що до
повноважень судової системи України
при вирішенні адміністративних
позовів фізичних осіб з приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади
при визначенні розмірів соціальних
нарахувань не відноситься
встановлення конкретного розміру
будь-якої з соціальних виплат, оскільки
судами перевіряється лише дотримання
суб'єктами владних повноважень
закріплених законодавством порядків
здійснення відповідних розрахунків.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 162 КАС
України, у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про: визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинним рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення; зобов'язання
відповідача вчинити певні дії;
зобов'язання відповідача утриматися
від вчинення певних дій; стягнення з
відповідача коштів; тимчасову заборону
(зупинення) окремих видів або всієї
діяльності об'єднання громадян;
примусовий розпуск (ліквідацію)
об'єднання громадян; примусове
видворення іноземця чи особи без
громадянства за межі України; визнання
наявності чи відсутності компетенції
(повноважень) суб'єкта владних
повноважень.

За таких обставин, суд не вважає за
можливе задовольнити вказану вимогу в
редакції, зазначеній позивачем.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 щодо
встановлення, що Управління Пенсійного
фонду України в Голосіївському районі
м. Києва та Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації своїми діями
та бездіяльністю порушили ст. 20, 37, 48, 50,
54, 67 ЗУ «Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ст. 8, 19, 22
Конституції України, а також
зобов'язання останніх зробити
перерахунок розмірів компенсації за
ядерну шкоду з 01.01.2001 року та як дитині
війни з 01.01.2006 року по теперішній час,
суд вважає, що вказані вимоги
підлягають задоволенню частково з
наступних підстав.

ОСОБА_1, як особа, яка має статус
ліквідатора аварії на Чорнобильській
АЕС, та, внаслідок пов'язаного з
вказаним ушкодження здоров'я,
останньому з 15.06.2000 року встановлено
другу групу інвалідності безстроково,
має право на отримання державної
пенсії та додаткової пенсії, розмір
яких, як зазначає позивач, повинен
обраховуватися відповідно до норм ЗУ
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Позивач зазначає, що вказані пенсії
йому нараховувалися в розмірах, які є
меншими, ніж встановлені
законодавством, а саме ЗУ «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», за період з 01.01.2002 року та
по теперішній час.

Водночас, оскільки позовні вимог
залишено без розгляду за період з
15.06.2000 по 28.09.2010 року, суд розглядає
позовні вимоги за період з 28.09.2010 року
по теперішній час та зазначає наступне.

Статтею 49 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII
передбачено, що пенсії особам,
віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4,
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію.

Відповідно до частини четвертої статті
54 цього Закону (в редакції, що діяла до 1
січня 2008 року), якою визначено підстави
та умови призначення державних пенсій
особам, віднесеним до категорії 1, та у
зв'язку з утратою годувальника, в усіх
випадках розміри пенсій для інвалідів
ІІ групи, щодо яких встановлено зв'язок
із Чорнобильською катастрофою, не
можуть бути нижчими 8 мінімальних
пенсій за віком, для інвалідів ІІІ
групи - 6 мінімальних пенсій за віком.

Згідно зі статтею 50 Закону № 796-ХІІ
особам, віднесеним до категорії 1,
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю,
інвалідам ІІ групи - у розмірі 75
процентів мінімальної пенсії за віком,
інвалідам ІІІ групи - у розмірі 50
процентів мінімальної пенсії за віком.

Як передбачено статтею 53 зазначеного
Закону, виплата додаткової пенсії
здійснюється повністю незалежно від
заробітку, пенсії чи іншого доходу.

Проте підпунктом 15 пункту 28 розділу ІІ
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
від 28 грудня 2007 року № 107-VI частини
третю та четверту статті 54 Закону №
796-ХІІ викладено в новій редакції,
відповідно до змісту яких у всіх
випадках розміри пенсій для інвалідів,
щодо яких встановлено зв'язок з
Чорнобильською катастрофою, не можуть
бути нижчими: для учасників ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
у 1986 році, зокрема, по II групі
інвалідності - 200 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, по IIІ групі
інвалідності - 180 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність; для учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС у 1987 - 1990 роках та
осіб, евакуйованих у 1986 році із зони
відчуження, зокрема, по IІ групі
інвалідності - 150 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, по IIІ групі
інвалідності - 140 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність; для інших
інвалідів, щодо яких встановлено
причинний зв'язок інвалідності з
Чорнобильською катастрофою, зокрема,
по II групі інвалідності - 120 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, по IIІ групі
інвалідності - 110 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Підпунктом 12 пункту 28 розділу ІІ Закону
№ 107-VI статтю 50 Закону № 796-ХІІ
викладено в новій редакції, відповідно
до якої особам, віднесеним до категорії
1, призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю,
зокрема, інвалідам II групи - у розмірі 20
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
інвалідам IIІ групи - у розмірі 15
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
пункту 28 розділу ІІ Закону № 107-VI
визнані неконституційними.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Вихідним критерієм розрахунку
державної та додаткової пенсій,
передбачених статтями 50, 54 Закону №
796-ХІІ, є мінімальний розмір пенсії за
віком, який відповідно до частини
першої статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом,
тобто законами України про Державний
бюджет на відповідні роки.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
державної та додаткової пенсій,
передбачених статтями 50, 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
застосуванню підлягає мінімальний
розмір пенсії за віком, який
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законами
про Державний бюджет України на
відповідні роки, а не розміри твердих
сум, що установлені постановами
Кабінету Міністрів України «Про
підвищення розмірів пенсій та інших
соціальних виплат окремим категоріям
пенсіонерів, фінансування яких
здійснюється за рахунок державного
бюджету» від 3 січня 2002 року № 1 (з
урахуванням змін, внесених постановою
Кабінету Міністрів України «Про
підвищення розмірів пенсій,
призначених відповідно до частини
четвертої статті 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 13 липня
2004 року № 894) та «Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян» від 28 травня 2008 року №530.

Пунктом 7 частини першої Закону України
«Про внесення змін до Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» від 14 червня 2011 року № 3491-VI
(набрав чинності 19 червня 2011 року)
Прикінцеві положення Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» доповнено пунктом 4, яким
установлено, що у 2011 році норми і
положення, зокрема, статей 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання вимог Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» від
14 червня 2011 року № 3491-VI 6 липня 2011 року
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову № 745 «Про встановлення
деяких виплат, що фінансуються за
рахунок коштів державного бюджету»,
яка набрала чинності 23 липня 2011 року,
пунктами 1 та 3 якої визначено інші
розміри основної та додаткової пенсії
пенсій для інвалідів, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською
катастрофою.

Таким чином, з 23 липня 2011 року чинним
законодавством встановлено інші, ніж
передбачені статтями 50, 54 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
розміри державної та додаткової пенсій
інвалідам, щодо яких встановлено
зв'язок із Чорнобильською катастрофою.

За таких обставин, позовні вимоги
ОСОБА_1 щодо здійснення останньому
перерахунку основної та додаткової
пенсії у відповідності до вимог ЗУ «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
підлягають задоволенню за період з
29.09.2010 року по 22.07.2011 року включно, в
розмірі 8 мінімальних пенсій за віком
основної державної пенсії та
щомісячної додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, в розмірі 75%
мінімальної пенсії за віком, оскільки
відповідачем Управління Пенсійного
фонду України у Голосіївському районі
м. Києва неправомірно відмовлено
позивачеві у перерахунку пенсій за
вказаний період.

Також, позивачем в позові ставилося
питання щодо перерахунку розміру
виплат як дитині війни з 01.01.2006 року по
теперішній час.

Ухвалою від 17.09.2014 року позовні вимог
залишено без розгляду за період з 01.01.2006
по 21.01.2014 року, з огляду на що суд
розглядає позовні вимоги за період з
22.01.2014 року по теперішній час та
зазначає наступне.

Позивач знаходиться на обліку в
управлінні Пенсійного фонду України у
Голосіївському районі м. Києва, має
статус "дитини війни" відповідно до
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" від 18.11.2004 року № 2195-ІУ,
який набув чинності з 1 січня 2006 року.

Стаття 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" (в редакції, що була
чинною до 01.01.2008 року) передбачала що
"дітям війни" пенсії, або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищується на 30 %
мінімальної пенсії за віком.

З 22 травня 2008 року набрала чинності
Постанова Кабінету Міністрів України
"Деякі питання соціального захисту
громадян" від 28 травня 2008 року № 530,
пунктом 8 якої встановлено, що дітям
війни (крім тих, на яких поширюється дія
Законів України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
та "Про жертви нацистських
переслідувань") до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, підвищення проводиться у таких
розмірах: з 22 травня - 48,1 гривні, з 1
липня - 48,2 та з 1 жовтня - 49,8 гривні.

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2009 рік" та "Про Державний
бюджет України на 2010 рік" установлено у
2009р. та 2010р. прожитковий мінімум на одну
особу та для тих, хто відноситься до
основних соціальних і демографічних
груп населення, в розмірах, що діяли у
грудні 2008 р., а саме.-49,8 грн. Згідно
пунктів 1, 2 Постанови Кабінету
Міністрів України "Про затвердження
Положення про Пенсійний фонд України"
від 24.10.2007 року за № 1261, Пенсійний фонд
України є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України. Пенсійний
фонд України у своїй діяльності
керується Конституцією і законами
України, указами Президента України та
постановами Верховної Ради України,
прийнятими відповідно до Конституції
та законів України, актами Кабінету
Міністрів України, та іншими
нормативио-правовими актами.

Крім того слід зазначити, що 18.06.2011р.
набув чинності Закон України «Про
внесення змін до Закону України «Про
державний бюджет України на 2011 рік» від
14.06.2011р №3491- VI відповідно до якого
передбачено, що у 2011р. норми положень
ст. 6 ЗУ "Про соціальний захист дітей
війни" застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених КМУ виходячи з
наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного Фонду України па 2011 рік.

З 23 липня 2011 року набрала чинності
Постанова Кабінету Міністрів України
№ 745, якої встановлено, що дітям війни
до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, підвищення проводиться
у розмірі - 49,8 гривні.

Відповідно до прикінцевих положень ЗУ
"Про Державний бюджет України на 2012 рік"
передбачено, що у 2012р. норми положень
ст. 6 ЗУ "Про соціальний захист дітей
війни" застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених КМУ виходячи з
наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного Фонду України на 2012 рік.

З 1 січня 2012 року набрала чинності
Постанова Кабінету Міністрів України
№ 1381 від 28.12.2011р., якою встановлено, що
дітям війни до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії,
підвищення проводиться у розмірі 7% від
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Рішенням Конституційного суду України
від 25.01.2012 року № З-рп/2012 зазначено, що
суди під час вирішення справ про
соціальний захист громадян керуються,
зокрема, принципом законності. Цей
принцип передбачає застосування
судами законів України, а також
нормативно-правових актів відповідних
органів державної влади, виданих на
підставі, у межах та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, в тому числі
нормативно-правових актів Кабінету
Міністрів України, виданих у межах його
компетенції, на основі і на виконання
Бюджетного кодексу України, Закону про
Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України.

Відповідно до прикінцевих положень ЗУ
"Про Державний бюджет України на 2013 рік"
передбачено, що у 2013р. норми положень
ст. 6 ЗУ "Про соціальний захист дітей
війни" застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених КМУ виходячи з
наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного Фонду України на 2013 рік.

Відповідно до прикінцевих положень ЗУ
"Про Державний бюджет України на 2014 рік"
передбачено, що у 2014р. норми положень
ст. 6 ЗУ "Про соціальний захист дітей
війни" застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених КМУ виходячи з
наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного Фонду України на 2014 рік.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що Управлінням Пенсійного фонду
України в Голосіївському районі м.
Києва правомірно відмовлено в
здійсненні перерахунку ОСОБА_1
соціальних виплат як дитині війни,
оскільки останній вимагав здійснити
вказаний перерахунок виходячи з
коефіцієнтів, визначених ЗУ "Про
соціальний захист дітей війни",
водночас, починаючи з 01.01.2014 року
розрахунок вказаної допомоги
здійснюється у відповідності до
наявного фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного Фонду України на 2014 рік, та в
порядку, визначеному вищезазначеними
підзаконними нормативно-правовими
актами.

Також позивач в позовній заяві
ставиться вимога щодо зобов'язання
відповідача здійснити перерахунок
щорічної допомоги на оздоровлення,
виходячи з розмірів, встановлених ЗУ
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" в розмірі
п'яти мінімальних заробітних плат,
починаючи з 01.01.2002 року та по теперішній
час.

Водночас, оскільки позовні вимог
залишено без розгляду за період з
15.06.2000 по 28.09.2010 року, суд розглядає
позовні вимоги за період з 28.09.2010 року
по теперішній час та зазначає наступне.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в
Управлінні праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації та має статус учасника
ліквідації аварії на Чорнобильській
АЕС, а також встановлену другу групу
інвалідності.

Щорічна допомога на оздоровлення
позивачу в період, що є предметом
судового розгляду, виплачувалась
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Згідно з частиною першою ст. 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» щорічна
допомога на оздоровлення виплачується
в розмірі 5 мінімальних заробітних
плат.

Згідно з положеннями ч. 4 ст.9 КАС
України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд вважає, що при
визначенні розміру щорічної допомоги
на оздоровлення позивачеві
застосуванню підлягає ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
з якої вбачається, що під час
визначення розміру виплат за основу їх
нарахування береться мінімальна
заробітна плата, а не постанова
Кабінету Міністрів України № 562 від
12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадян, які постраждали
в наслідок Чорнобильської катастрофи»,
яка істотно звужує обсяг встановлених
законом прав позивача.

Крім того, розмір виплат, передбачений
вище вказаною постановою Кабінету
Міністрів України, не відповідає
визначеному Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» розміру,
кратному мінімальній заробітній платі,
яка збільшувалась в різні часи
Законами України «Про встановлення
мінімальної заробітної плати» на
відповідні роки.

При цьому надання законодавцем
Кабінету Міністрів України права
визначати порядок виплат особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу
прав таких осіб, встановлених цим же
Законом.

Тобто, Кабінет Міністрів України
повинен був встановити зазначений
порядок не порушуючи положень цього
Закону.

Отже, дії відповідача щодо невиплати у
повному розмірі щорічної допомоги на
оздоровлення, відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України № 562 від
12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» є неправомірними.

Таким чином, позовні вимоги позивача
обґрунтовані, з огляду на що наявні
підстави для визнання дій відповідача
неправомірними та зобов'язання
останнього провести перерахунок
позивачу щорічної допомоги на
оздоровлення в розмірі 5 мінімальних
заробітних плат відповідно до ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за період, починаючи з
29.09.2010 року по 17.09.2014 року включно.

Враховуючи, що Положенням про
управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 16.12.2010 року
визначено, що Управління приймає заяви
та інші дані одержувачів виплат, а
функції по здійсненню виплат покладено
на Київській міський центр по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат, суд вважає за потрібне
зобов'язати відповідача Київський
міський центр по нарахуванню та
здійсненню виплат здійснити
нарахування та виплату ОСОБА_1, як
особі, яка стала інвалідом другої групи
внаслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, щорічної
допомоги на оздоровлення у
відповідності до положень ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в розмірі 5 мінімальних заробітних
плат, за період, починаючи з 29.09.2010 року
по 17.09.2014 року включно, з урахуванням
проведених виплат.

Одночасно з зазначеними вище позовними
вимогами ОСОБА_1 просив суд також
стягнути на його користь з Держави
Україна матеріальну шкоду в розмірі 3
000 000,00 грн., яка складається з
недоотриманих позивачем з 2002 року
коштів з урахуванням індексу інфляції,
ставок Національного Банку України та
відсотків за користування чужими
коштами, а також моральну шкоду в
розмірі 100 000,00 грн..

В обґрунтування своїх вимог посилався
на ст. 56, 152 Конституції України, а також
на те, що діями держави було спричинено
останньому моральні страждання,
неодноразово принижувалася його честь
і гідність шляхом невизнання належних
йому прав на соціальні виплати.

Відповідно до статті 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до ст. 152 Конституції
України Закони та інші правові акти за
рішенням Конституційного Суду України
визнаються неконституційними повністю
чи в окремій частині, якщо вони не
відповідають Конституції України або
якщо була порушена встановлена
Конституцією України процедура їх
розгляду, ухвалення або набрання ними
чинності. Закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність. Матеріальна чи
моральна шкода, завдана фізичним або
юридичним особам актами і діями, що
визнані неконституційними,
відшкодовується державою у
встановленому законом порядку.

За змістом статей 22 та 1167 Цивільного
кодексу України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

При вирішенні даного спору в частині
стягнення моральної шкоди варто
враховувати роз'яснення, що містяться
в постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою
чи за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

ОСОБА_1 в своїй позовній заяві зазначив,
що його моральні страждання полягають
фізичних стражданнях, які останній
зазнав з вини держави під час
здійснення робіт по ліквідації аварії
на ЧАЕС, та перенесених внаслідок цього
хірургічних операцій, зниження рівня
зору, постійних гіпертонічних кризах,
також внаслідок втрати активної
життєвої позиції, злочинної
неправомірної оцінки одноразової
компенсації в розмірі 284,40 грн., у
тривалому приниженні честі та гідності
Державою України, повній втраті довіри
до органів державної влади.

Водночас, позивач не довів чим саме
підтверджується факт заподіяння
моральних чи фізичних страждань або
втрат немайнового характеру саме
органами державної влади та Державою
Україна, якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, у чому саме полягає
вина заподіювача та інші обставини, що
мають значення для вирішення спору в
цій частині, за таких обставин суд не
вбачає підстав для стягнення моральної
шкоди.

Також, за змістом статей 21 та глави 82
Цивільного кодексу України особа має
право на відшкодування матеріальної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

В обґрунтування розміру завданої
матеріальної шкоди позивач зазначає,
що вказані суми ним недоотримані
внаслідок неправомірних дій чи
бездіяльності органів державної влади,
крім того, врахуванню підлягають
індекс інфляції, ставки Національного
Банку України та відсотки за
користування чужими коштами.

Разом з тим, відсутній підтверджуючий
розрахунок, з огляду на що позивач
вважає, що за зазначені в позовних
вимогах періоди ним було недоотримано
саме 3 000 000,00 грн., крім того, під час
судового розгляду було встановлено, в
якій саме частині дії органів
державної влади були неправомірними та
зобов'язано останні зробити
перерахунок та виплату позивачеві
належних йому коштів, таким чином,
грошові суми в належних розмірах вже
підлягають позивачем та не можуть бути
стягнені повторно в будь-якому розмірі.

Одночасно, суд вважає за потрібне
наголосити, що судовий розгляд позову
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Голосіївському районі м.
Києва, Управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Управління по
нарахуванню та виплаті Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню виплат про
визнання протиправними дій та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії відбувається в порядку
адміністративного судочинства, а
положеннями КАС України взагалі не
передбачено стягнення з органів
державної влади матеріальної та
моральної шкоди.

Вказане можу бути предметом позову,
поданого до суду в порядку цивільного
судочинства, згідно положень глави 82 ЦК
України, оскільки порядок стягнення
шкоди, завданої органом державної
влади регулюється саме зазначеними
нормами законодавства.

За таких обставин суд, суд приходить до
висновку, що вимоги щодо стягнення
матеріальної шкоди в розмірі 3 000 000,00
грн. та моральної шкоди 100 000,00 грн. не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 46, 56, 116, 117, 152
Конституції України, ст.28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", ст.ст.48,
50, 54, 62, 67 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", Закону України "Про
Державний Бюджет України на 2011 рік",
Закону України "Про внесення змін до
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2011 рік" , та керуючись, ст.ст.
2, 17, 69, 71, 99, 158, 159-163, 167, 183-2, 256 КАС України,
суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративну позовну заяву ОСОБА_1
до Управління Пенсійного фонду України
в Голосіївському районі м. Києва,
Управління праці та соціального
захисту населення Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Управління по
нарахуванню та виплаті Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню виплат про
визнання протиправними дій та
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити частково.

Визнати дії Управління Пенсійного
фонду України у Голосіївському районі
м. Києва по відмові в проведенні
перерахунку ОСОБА_1 державної та
додаткової пенсії, як інваліду 2 групи з
числа ліквідаторів, потерпілих
внаслідок аварії на Чорнобильській
АЕС, починаючи з 29.09.2010 року по 22.07.2011
року включно - протиправними.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України у Голосіївському районі
м. Києва здійснити перерахунок та
виплату ОСОБА_1, як особі, яка стала
інвалідом другої групи внаслідок
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, державної основної
пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій
за віком та щомісячної додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в
розмірі 75% мінімальної пенсії за віком,
за період, починаючи з 29.09.2010 року по
22.07.2011 року включно, з урахуванням
проведених виплат.

Визнати дії Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації щодо відмови у
проведенні перерахунку ОСОБА_1, як
особі, яка стала інвалідом другої групи
внаслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, щорічної
допомоги на оздоровлення за період з
29.09.2010 року по 17.09.2014 року включно, у
відповідності до положень ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
в розмірі 5 мінімальних заробітних плат
- неправомірними.

Зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації здійснити
перерахунок ОСОБА_1, як особі, яка стала
інвалідом другої групи внаслідок
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, щорічної допомоги
на оздоровлення у відповідності до
положень ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 5
мінімальних заробітних плат, за період,
починаючи з 29.09.2010 року по 17.09.2014 року
включно, з урахуванням проведених
виплат.

Зобов'язати Київський міський центр по
нарахуванню та здійсненню виплат
здійснити нарахування та виплату
ОСОБА_1, як особі, яка стала інвалідом
другої групи внаслідок ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, щорічної допомоги на оздоровлення
у відповідності до положень ст. 48
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в розмірі 5 мінімальних
заробітних плат, за період, починаючи з
29.09.2010 року по 17.09.2014 року включно, з
урахуванням проведених виплат.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
адміністративного апеляційного суду,
через суд першої інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Суддя