Справа № 646/10457/14-а
Суддя: Блага І. С.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ провадження 2-а/646/93/2014
ПОСТАНОВА

Іменем України

21.10.2014 р.
м.Харків

Червонозаводський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого судді - Благої І.С.,

за участі секретаря - Горчак О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Інспектора Дорожньо-патрульної служби
ВЗОСП 1 роти ДПС Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області старшого
прапорщика міліції Бублика Анатолія
Миколайовича про скасування постанови
у справі про адміністративне
правопорушення,

встановив:

Позивач звернувся до
Червонозаводського районного суду
міста Харкова, як адміністративного
суду, з вищевказаним адміністративним
позовом, яким просив:

- поновити пропущений з поважних причин
строк на оскарження постанови серії ПС
1 №436787 від 01.08.2014р. у справі про
адміністративне правопорушення;

- визнати протиправною та скасувати
постанову серії ПС 1 №436787 від 01.08.2014р.,
якою його було притягнуто до
адміністративної відповідальності.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_1 вказав, що 01.08.2014р. відповідачем
було виніс вищевказану постанову, якою
притягнув його до адміністративної
відповідальності на підставі ч.3 ст.122
КУпАП за невиконання вимог знаку
«Початок населеного пункту» та наклав
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу у розмірі 510 гривень. Вказану
постанову позивач отримав поштою
11.08.2014р., а тому до того часу не був з нею
ознайомлений та не мав можливості
оскаржити її у десятиденний строк з
моменту винесення. Позивач вважає, що
дії відповідача зі складання постанови
є протиправними, а сама постанова -
незаконною, оскільки винесена з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, зокрема, вимоги
ст.277-2 та ст.ст.279-280 КУпАП.

В судовому засіданні позивач підтримав
свій позов та підтвердив фактичні
обставини, які в ньому викладені,
пояснивши, що 01.08.2014р. він, керуючи
автомобілем Toyota Camry, держномер НОМЕР_1,
рухався з м.Києва до м.Харкова. Коли він
зупинився на забороняючий сигнал
світлофору у м.Полтава, до нього
під'їхав автомобіль ДАІ ,та інспектор
звинуватив його в порушенні правил
дорожнього руху на 325-му кілометрі
дороги біля с.Абазівка Полтавської
області, а саме - в перевищенні
швидкості на 70 км в зоні дії знаку
«Початок населеного пункту». Він
намагався пояснити відповідачу, що не
порушував правил дорожнього руху,
оскільки правилами допускається рух
транспортних засобів на всіх дорогах,
що проходять через населені пункти,
позначені знаком 5.47, зі швидкістю не
більше 130 км/годину, а в населених
пунктах - не більше 60 км/годину. Згідно
дорожньої карти с.Абазівка знаходиться
на відстані 318 км дороги, а не 325 км, яке є
передмістям м.Полтава. Також він
звернув увагу відповідача на те, що
його ніхто не зупиняв біля с.Абазівка
та не вказував на порушення правил
дорожнього руху.

Відповідач, який був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
слухання справи, в судове засідання не
з'явився, подав письмові заперечення на
позов, в яких зазначив про розгляд
справи за його відсутності та пояснив,
що він не визнає позов, оскільки 01.08.2014р.
під час несення служби на 336 км
автодороги Київ-Харків за допомогою
лазерного вимірювача швидкості руху
транспортних засобів приладу «Трукам»,
який зареєстровано в Державному
реєстрі засобів вимірювальної техніки,
ним було зафіксовано факт порушення
Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_1,
який у населеному пункті, позначеному
дорожнім знаком 5.45 рухався зі
швидкістю 130 км/годину, чим перевищив
швидкість на 70 км/годину, порушивши тим
самим вимоги п.12.4 ПДР, за що передбачено
адміністративну відповідальність ч.1
ст.122 КУпАП. При складанні протоколу про
адміністративне правопорушення
позивачу були роз'яснені його права та
обов'язки, передбачені ст.268 КУпАП та
ст.63 Конституції України. Також
відповідач зазначив, що винесена ним
постанова про притягнення позивача до
адміністративної відповідальності
складена у відповідності до вимог ст.283
КУпАП.

Дослідивши доводи позовної заяви та
письмових заперечень відповідача,
з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню.

Так, ввідповідно до ч.3 ст. 288 КУпАП
оскарження постанови по справі про
адміністративне правопорушення
здійснюється в порядку, визначеному
Кодексом адміністративного
судочинства України з особливостями,
встановленими КУпАП.

Особливості провадження у справах з
приводу рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень щодо
притягнення до адміністративної
відповідальності передбачено ст.171-2
КАСУ.

Пунктом 3 ст. 293 КУпАП передбачено, що
одним з рішень, яке приймає орган при
розгляді скарги на постанову про
адміністративне правопорушення є
скасування постанови та закриття
справи.

Одним з принципів адміністративного
судочинства, які закріплені у ст.7 КАСУ,
є змагальність сторін, диспозитивність
та офіційне з'ясування всіх обставин у
справі.

Розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і в доведенні перед судом їх
переконливості (ч.1 ст.11 КАСУ).

Стаття 69 КАС України передбачає, що
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст.71 КАСУ в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності субб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Предметом судового розгляду у
адміністративних справах даної
категорії є спір щодо законності
рішення органу владних повноважень про
наявність та/або відсутність правових
підстав для притягнення особи до
адміністративної відповідальності.
Тобто, одними з фактичних обставин, які
підлягають доказуванню по справі, є
наявність або відсутність у діях
позивача складу адміністративного
правопорушення, а також наявність або
відсутність повноважень у відповідача
на притягнення позивача до
адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.222 КУпАП справи про
адміністративні правопорушення,
передбачені частинами 1, 2, 3 статті 122
цього Кодексу розглядаються органами
внутрішніх справ. Від імені ОВС
(міліції) розглядати справи про
адміністративні правопорушення за ч.2
ст.122 КУпАП та накладати відповідні
адміністративні стягнення мають право
працівники Державтоінспекції, які
мають спеціальні звання (п.3 ч.2 ст.222
КУпАП).

Статтею 9 КУпАП надано визначення
адміністративного правопорушення
(проступка) як протиправної, винної
(умисної або необережної) дії чи
бездіяльності, яка посягає на
громадський порядок, власність, права
і свободи громадян, на встановлений
порядок управління, вчинена
суб'єктом правопорушення, і за яку
передбачено адміністративну
відповідальність.

Порядок складання протоколу про
адміністративне правопорушення,
вимоги до його змісту передбачені
ст.ст.254, 256 КУпАП. Зміст постанови по
справі про адміністративне
встановлено ст.ст. 283, 284 КУпАП.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що
доказами в справі про адміністративні
правопорушення, є будь-які фактичні
дані, на основі яких у визначеному
законом порядку орган (посадова особа)
встановлює наявність чи відсутність
адміністративного правопорушення,
винність даної особи в його вчиненні та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці
дані встановлюються протоколом
про адміністративне правопорушення,
поясненнями особи, яка притягається
до адміністративної
відповідальності, потерпілих, свідків,
висновком експерта, речовими
доказами, показаннями технічних
приладів та технічних засобів, що мають
функції фото- і кінозйомки,
відеозапису чи засобів фото- і
кінозйомки, відеозапису, які
використовуються при нагляді за
виконанням правил, норм і стандартів,
що стосуються забезпечення безпеки
дорожнього руху, протоколом про
вилучення речей і документів, а також
іншими документами.

Орган (посадова особа) при
розгляді справи про
адміністративне правопорушення
зобов'язаний з'ясувати: чи було
вчинено адміністративне
правопорушення, чи винна дана особа в
його вчиненні, чи підлягає вона
адміністративній відповідальності, чи
є обставини, що пом'якшують і
обтяжують відповідальність, чи
заподіяно майнову шкоду, чи є підстави
для передачі матеріалів про
адміністративне правопорушення на
розгляд громадської організації,
трудового колективу, а також
з'ясувати інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи (ст.280 КУпАП).

Посадова особа, яка виносить
постанову, оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному дослідженні всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом і правосвідомістю
(ст.252 КУпАП та п.2.13. Інструкції з
оформлення працівниками
Державтоінспекції МВС матеріалів про
адміністративні порушення у сфері
забезпечення безпеки дорожнього руху,
затв. Наказом МВС України від 26.02.2009р.
№1217).

Як встановлено у судовому засіданні,
01.08.2014р. о 12год. 05 хв. інспектором ДПС
ВЗОСП №1 роти ДПС ДАІ УМВС України в
Полтавській області Бубликом А.М. було
складено протокол про адміністративне
правопорушення (серія АА2 №465690)
відносно ОСОБА_1, в яком зазначено, що
01.08.2014р. об 11-57 год. на 325 км автодороги
Київ-Харків, ОСОБА_1, керуючи
автомобілем Toyota Camry, держномер НОМЕР_1, в
зоні дії дорожнього знаку 5.45 на білому
фоні с.Абазівка, рухався зі швидкістю
130км/годину, перевищивши швидкість на 70
км (швидкість вимірювалася приладом
Трукам №000666), чим порушив вимоги п.12.4
Правил дорожнього руху; дії ОСОБА_1
кваліфіковані за ч.3 ст.122 КУпАП (а.с.6).

У протоколі зазначено, що розгляд
справи про адміністративне
правопорушення призначено на 01.08.2014р. о
12.05 годині.

01.08.2014р. за результатами розгляду
вищевказаної справи про
адміністративне правопорушення
відповідачем було винесено постанову
серії ПС1 №436787 про притягнення ОСОБА_1
до адміністративної відповідальності
за порушення п.12.4 ПДР, тобто за вчинення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, у зв'язку з
чим наклав на нього адміністративне
стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510
грн. (а.с.7).

При цьому суд позбавлений можливості
зробити однозначний висновок про
дотримання відповідачем порядку
розгляду справи про адміністративне
правопорушення, який встановлено ст.279
КУпАП, в тому числі, в частині
роз'яснення позивачу його прав як
особи, яка притягається до
адміністративної відповідальності,
саме під час розгляду відповідачем
справи про адміністративне
правопорушення.

Крім того, суду не надано документів на
підтвердження маршруту патрулювання
відповідачем 01.08.2014р., з яких суд міг би
зробити висновок щодо відповідності
місця інкримінованого позивачу
правопорушення цьому маршруту.

При цьому, як вбачається з інформації
про дислокацію стаціонарних постів
дорожньо-патрульної служби ДАІ МВС
України, яка розміщена на офіційному
веб-сайті Департаменту ДАІ МВС України
(http://www.sai.gov.ua/ua/info/12.htm), на автодорозі
Київ-Харків-Довжанський у межах
Полтавської області розташовано лише
два стаціонарні пости ДАІ: Чутове (на 395
км цієї автодороги) та Лубенський (на 207
км цієї автодороги).

Допитана у судовому засіданні свідок
ОСОБА_3 пояснила, що 01.08.2014р. вона разом з
позивачем, який керував автомобілем
Toyota Camry, держномер НОМЕР_1, поверталися з
м.Києва до м.Харкова. У м.Полтаві, коли
їх автомобіль зупинився на
забороняючий сигнал світлофору, до них
підійшов співробітник ДАІ, як вона
дізналася пізніше, Бублик А.М., та став
звинувачувати позивача у порушенні
Правил дорожнього руху, за що він
нібито намагався зупинити позивача,
але той не зупинився. При цьому свідок
не бачила службових автомобілів ДАІ на
автодорозі, так само, як і
співробітників ДАІ, які б намагалися їх
зупинити.

Статтею 23 КУпАП надано визначення мети
адміністративного стягнення:
адміністративне стягнення є мірою
відповідальності і застосовується з
метою виховання особи, яка вчинила
адміністративне правопорушення, в дусі
додержання законів України, поваги до
правил співжиття, а також запобігання
вчиненню нових правопорушень як самим
правопорушником, так і іншими особами.

Таким чином, одна з ознак
адміністративного стягнення -
караність діяння (дії чи бездіяльності)
особи, що притягається до
адміністративної відповідальності.

Тому держава у будь-якому разі має
гарантувати особі, яка притягається до
адміністративної відповідальності,
право на справедливий розгляд
уповноваженим на це органом (не тільки
судом) справи про адміністративне
правопорушення відповідно до вимог ст.6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод.

Так, Європейський суд з прав людини у
рішенні від 17.0.1970 р. у справі «Делькур
проти Бельгії» зазначив, що у
демократичному суспільстві у світлі
розуміння Конвенції, право на
справедливий суд посідає настільки
значне місце, що обмежувальне
тлумачення статті 6 не відповідало б
меті та призначенню цього положення.

Крім того, у справі «Озтюрк проти ФРГ»
Європейський Суд з прав людини зробив
висновок, що сама природа
правопорушення (яке не є кримінальним з
точки зору національного
законодавства), а також застосованої
норми і цілей покарання, що мають
ознаки як попереджувальних, так і
каральних, є достатньою для того, щоб до
відповідні правовідносин підпадали
під дію частини 3 статті 6 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод.

Згідно з ч.3 ст.6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
кожний обвинувачений у вчиненні
кримінального правопорушення має
щонайменше такі права:

a) бути негайно і детально
поінформованим зрозумілою для нього
мовою про характер і причини
обвинувачення, висунутого проти нього;

b) мати час і можливості, необхідні для
підготовки свого захисту;

c) захищати себе особисто чи
використовувати юридичну допомогу
захисника, вибраного на власний розсуд,
або - за браком достатніх коштів для
оплати юридичної допомоги захисника -
одержувати таку допомогу безоплатно,
коли цього вимагають інтереси
правосуддя;

d) допитувати свідків обвинувачення або
вимагати, щоб їх допитали, а також
вимагати виклику й допиту свідків
захисту на тих самих умовах, що й
свідків обвинувачення;

e) якщо він не розуміє мови, яка
використовується в суді, або не
розмовляє нею, - одержувати безоплатну
допомогу перекладача.

Таким чином, з огляду на правову
природу публічних правовідносин у
сфері дії Кодексу України про
адміністративні правопорушення, а
також правову природу
адміністративного стягнення, при
розгляді справ про адміністративне
правопорушення уповноважений орган
має забезпечувати особі, яка
притягається до адміністративної
відповідальності, право на захист, яке
полягає, у тому числі, у наданні такій
особі розумного та достатнього часу
для підготовки власної правової
позиції з приводу інкримінованого їй
адміністративного правопорушення.

Крім того, у рішення ЄСПЛ від 21.10.2010р. у
справі «Корнєв і Карпенко проти
України» Суд звернув увагу, що коли
проміжок часу з моменту вчинення
правопорушення до розгляду протоколу
не перевищував декількох годин, то
особа була позбавлена можливості
належним чином ознайомитися з
висунутим проти неї обвинуваченням та
доказами, а звідси - адекватно їх
оцінити і розробити юридичну стратегію
свого захисту, що є порушенням права на
захист.

За висновками Європеймького Суду з
прав людини, такі дії є порушенням
конвенційних положень права на
справедливий суд.

У даному ж випадку, як вбачається з
копії протоколу про адміністративне
правопорушення, розгляд відповідачем
справи про адміністративне
правопорушення відносно позивача було
призначено на той самий час, коли
складався вказаний протокол.

Враховуючи вищевказані правові норми,
це є порушенням права особи, що
притягається до адміністративної
відповідальності, на захист.

Крім того, статтею 14-1 КУпАП
передбачено, що до адміністративної
відповідальності за правопорушення у
сфері забезпечення безпеки дорожнього
руху у разі їх фіксації працюючими в
автоматичному режимі спеціальними
технічними засобами, що мають функції
фото- і кінозйомки, відеозапису, чи
засобами фото- і кінозйомки,
відеозапису притягаються власники
(співвласники) транспортних засобів.

Відповідно до п.2 Переліку технічних
засобів, що використовуються в
підрозділах Державтоінспекції МВС для
виявлення та фіксування порушень
правил дорожнього руху, затвердженого
Наказом МВС від 01.03.2010р. №33 , лазерний
вимірювач швидкості транспортних
засобів "TruCAM" є спеціальним технічним
засобом, який працює в автоматичному
режимі.

Але в оскаржуваній постанові та у
протоколі про адміністративне
правопорушення не міститься
інформації про те, в якому режимі
працював прилад „TruCam", за допомогою
якого вимірювалась швидкість
транспортного засобу позивача.

В той же час, як вбачається з
роздрукованих фотоматеріалів до
протоколу №465690 (а.с.22), 01.08.2014р.
технічний засіб - Лазерний вимірювач
швидкості "TruCam" №ТС000666 працював у
ручному режимі.

Тому будь-які матеріали, у тому числі
фото- та відеоматеріали, які отримані в
результаті застосування вищевказаного
технічного засобу, не відповідають
вимогам допустимості доказів, як такі,
що отримані з порушенням закону, та не
можуть використовуватися
уповноваженим органом при розгляді
справ про адміністративне
правопорушення.

Відповідно, і документи на
підтвердження повірки лазерного
вимірювача швидкості та прийняття
заліку у відповідача для роботи з цим
пристроєм (а.с.20, 21), не мають правового
значення для вирішення справи.

При цьому суд звертає увагу, що у
вищевказаних фотоматеріалах часом
фіксації події зазначено 11:57:55 01.08.2014р.,
а у протоколі про адміністративне
правопорушення вказано час його
складання та час, на який призначено
розгляд справи - 12:05 01.08.2014р., що викликає
сумніви у достовірності зазначених
обставин, з огляду на пояснення
позивача та показання свідка, які в
судовому засіданні стверджували, що
позивач був зупинений відповідачем
лише у м.Полтаві.

Вказані доводи позивача, підтвердженні
показаннями свідка, не спростовані
відповідачем.

Більш того, як зазначено у протоколі
про адміністративне правопорушення та
оскаржуваній постанові, відповідач
здійснив розгляд справи на 336-му км
автодороги Київ-Харків, при тому, що
вчинення позивачу адміністративного
правопорушення інкриміноване на 325-му
км цієї автодороги.

У рішенні Конституційного Суду України
від 22 грудня 2010 року у справі N 1-34/2010
зазначено, що адміністративна
відповідальність в Україні та
процедура притягнення до
адміністративної відповідальності
ґрунтуються на конституційних
принципах та правових презумпціях,
які зумовлені визнанням і дією
принципу верховенства права в
Україні. Конституція України має
найвищу юридичну силу, закони та інші
нормативно-правові акти приймаються на
основі Конституції України і повинні
відповідати їй (частина друга статті
8 Конституції України).

Цим рішенням КСУ визнане
таким, що не відповідає Конституції
України положення статті 14-1 КУпАП, яке
презумувало відповідальність власника
(співвласника) транспортного
засобу за вчинене правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Тобто закон покладає тягар доказування
у таких справах на відповідача.

В той же час, проаналізувавши всі
наявні у справі докази у їх сукупності
та взаємозв'язку, суд приходить до
висновку, що при розгляді відповідачем
справи про адміністративне
правопорушення стосовно позивача не
було допустимих та достатніх даних про
наявність в діях останнього ознак
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Тому відповідач не мав достатніх та
передбачених законом підстав для
притягненні позивача до
адміністративної відповідальності за
ч.3 ст.122 КУпАП та накладення на нього
адміністративного стягнення.

Як вбачається з копії поштового
конверту, копія оскаржуваної постанови
була направлена Управлінням ДАІ ГУМВС
України в Полтавській області на
адресу ОСОБА_1 лише 05.08.2014р.

А відтак суд вважає поважними причини
пропуску позивачем строку на
оскарження дій відповідача та
постанови, винесеної відповідачем.

Таким чином, суд приходить до висновку
про наявність підстав для задоволення
позову.

Разом з тим, хоча норма ст. 171-2 КАС
України передбачає, що рішення
місцевого загального суду як
адміністративного суду у справах з
приводу рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень щодо
притягнення до адміністративної
відповідальності є остаточним і
оскарженню не підлягає, суд вважає, що у
даному випадку мають застосовуватися
статті 55, пункту 8 частини третьої
статті 129, статті 64 та частини першої
статті 8 Конституції України як норми
прямої дії, а також статті 6 Конвенції з
прав людини та основоположних свобод,
які у системному зв'язку гарантують
право особи на оскарження судового
рішення у вищестоящому суді.

Прецедентне право Європейського Суду з
прав людини також містить положення
щодо гарантування державою подальшого
контролю зі сторони судового органу
(справа «Альберт та Ле Комп проти
Бельгії»).

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. 2-7, 69, 70, 158-163, 167, 171-2 КАС України, ст.247
КУпАП, ст.6 Конвенції з прав людини та
основоположних свобод, суд

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити адміністративний позов
ОСОБА_1.

Поновити пропущений позивачем з
поважних причин строк на оскарження
постанови серії ПС 1 №436787 від 01.08.2014р. у
справі про адміністративне
правопорушення.

Визнати протиправною та скасувати
постанову серії ПС 1 №436787 від 01.08.2014р.,
винесену інспектором ДПС ВЗОСП 1 роти
ДПС ГУМВСУ в Полтавській області
Бубликом А.М. про притягнення ОСОБА_1 до
адміністративної відповідальності за
ч.3 ст.122 Кодексу про адміністративні
правопорушення України та накладення
на нього адміністративного стягнення у
вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Закрити провадження у справі про
адміністративне правопорушення
стосовно ОСОБА_1 за відсутністю в його
діях складу адміністративного
правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122
КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Червонозаводський районний суд
м.Харкова шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення постанови. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено КАС України,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова чи ухвала суду не набрала
законної сили.

Суддя
Блага І.С.