Справа № 2а-11194/09/2670
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/60904/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого -Цвіркуна Ю.І. (доповідач),
Веденяпіна О.А., Юрченко В.П.,

при секретарі судового засідання
Бовкуні В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Промкабель-Електрика»

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
10.12.2009 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.11.2010 року

у справі № 2а-11194/09/26710

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Промкабель-Електрика»

до Державної податкової інспекції у
Святошинському районі м. Києва

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Промкабель-Електрика» звернулося до
суду із адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі м. Києва про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
10.12.2009 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.11.2010 року,
в адміністративному позові відмовлено.

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 25.03.2013 року рішення судів
попередніх інстанцій залишив без змін.

Постановою Верховного Суду України від
12.10.2013 року ухвалу Вищого
адміністративного суду України від
25.03.2013 року скасовано, а справу
направлено на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить судові рішення скасувати і
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник
позивача касаційну скаргу підтримав та
просив її задовольнити. Представник
відповідача в судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
судового розгляду повідомлений
належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасника процесу, перевіривши
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
камеральної перевірки ТОВ
«Промкабель-Електрика» щодо
правильності розрахунку земельного
податку за період з 01.01.2009 року по 31.05.2009
року відповідачем складено акт від
30.07.2009 року №857/15-310, яким встановлено
заниження земельного податку, а саме,
що розмір земельного податку,
зазначеного платником у податковій
декларації (розрахунку), є меншим ніж
визначено за результатами камеральної
перевірки, оскільки при заповненні
податкового розрахунку земельного
податку підприємством розраховано
земельний податок за квітень-травень
2009 року за земельні ділянки, по яких
право власності або право оренди не
оформлено у розмірі 1% замість 3%.

На підставі акта перевірки 30.07.2009 року
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення №/0, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання за платежем земельний
податок у розмірі 38 215, 46 грн., в т.ч.
основний платіж - 36 395, 68 грн., 1 819, 78 грн. -
штрафні (фінансові) санкції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що, зважаючи на відсутність у позивача
документів, які підтверджують належним
чином оформлені право власності, право
постійного користування або оренди
земельної ділянки, податковий орган
правомірно визначив позивачу розмір
податкового зобов'язання відповідно до
рішення Київської міськради ради у
розмірі мінімальної річної орендної
плати за земельні ділянки,
встановленої статтею 21 Закону України
«Про оренду землі».

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, з урахуванням норм
законодавства, чинних на час
виникнення відповідних правовідносин,
вважає рішення судів попередніх
інстанцій передчасними, оскільки вони
ухвалені не на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі відповідно до
вимог чинного законодавства.

Відповідно до пункту восьмого 8 статті
14 Закону України «Про систему
оподаткування» до загальнодержавних
податків і зборів (обов'язкових
платежів) належить, зокрема, плата за
землю (земельний податок, а також
орендна плата за земельні ділянки
державної і комунальної власності).

Частиною першою статті 2 Закону України
«Про плату за землю» передбачено, що
використання землі в Україні є платним.
Плата за землю справляється у вигляді
земельного податку або орендної плати,
що визначається залежно від грошової
оцінки земель.

В силу частин другої та четвертої цієї
ж статті Закону власники земельних
ділянок, земельних часток (паїв) та
землекористувачі, крім орендарів та
інвесторів, сплачують земельний
податок. За земельні ділянки, надані в
оренду, справляється орендна плата.

Отже, законодавець виокремив два
різновиди плати за землю: земельний
податок та орендну плату.

Відповідно до частини першої статті 7
Закону України «Про плату за землю»
ставки земельного податку з земель,
грошову оцінку яких встановлено,
встановлюються у розмірі одного
відсотка від їх грошової оцінки, за
винятком земельних ділянок,
зазначених у частинах п'ятій-десятій
цієї статті та частині другій статті 6
цього Закону.

Розмір орендної плати за земельні
ділянки, які перебувають у державній
або комунальній власності, визначений
статтею 21 Закону України «Про оренду
землі».

Водночас необхідною умовою справляння
плати за землю у вигляді орендної плати
є наявність договірних відносин,
оформлених відповідно до чинного
законодавства, зокрема Закону України
«Про оренду землі».

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач є
землекористувачем у Святошинському
районі м. Києва земельної ділянки
площею 17 208, 1 кв. метра (землі змішаного
використання) по вул. Пшенична, 8.
Документи, що посвідчують право
власності чи право оренди на зазначену
земельну ділянку в установленому
законом порядку, не оформлено, грошову
оцінку земельної ділянки проведено.

Отже, є підстав вважати, що позивач як
землекористувач правомірно відповідно
до статті 14 Закону України «Про плату
за землю» розрахував і сплатив
земельний податок у розмірі одного
відсотка грошової оцінки земельної
ділянки, як це передбачено частиною
першою статті 7 цього ж Закону, а не у
розмірі трьох відсотків, як це
передбачено статтею 21 Закону України
«Про оренду землі».

Крім того, колегія суддів зазначає, що
постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 27.09.2010 року, яка
набрала законної сили , вказаний вище
пункт рішення Київської міської ради
від 25.12.2008 року № 944/944 «Про врегулювання
питання користування земельними
ділянками в м.Києві» визнано
незаконним і нечинним з моменту його
прийняття.

Разом з тим, висновки судів попередніх
інстанцій з приводу наявності у
Київської міської ради повноважень
встановлювати або змінювати ставки
земельного податку є помилковими з
огляду на те, що частиною другою статті
4 Закону України «Про плату за землю»
передбачена пряма заборона
встановлювати або змінювати ставки
земельного податку, порядок обчислення
і сплати земельного податку іншими
законодавчими актами, крім як цим
Законом. Єдиним же органом
законодавчої влади в Україні, який
уповноважений приймати закони, як це
визначено у Конституції України, є
Верховна Рада України.

Натомість пунктом 2 рішення від 25.12.2008
року № 944/944 «Про врегулювання питання
користування земельними ділянками в м.
Києві» Київська міська рада
встановила, що з 1 квітня 2009 року плата
за земельні ділянки (крім земель, які
використовуються державними та
комунальними підприємствами,
установами, організаціями для ведення
лісового господарства, для
водогосподарських потреб, та земель,
зайнятих зеленими насадженнями
загального користування, житловим
фондом, об'єктами
інженерно-транспортної
інфраструктури, крім присадибних і
садових земельних ділянок, а також
визначених Міськрадою земельних
ділянок, які використовуються
підприємствами, що забезпечують
життєдіяльність міста, та земельних
ділянок, щодо яких Міськрадою прийняті
рішення про їх передачу у власність або
в користування, але документи, що
посвідчують права на такі земельні
ділянки, не зареєстровані), які
використовуються суб'єктами
господарської діяльності, але право
власності на які або право оренди яких
у встановленому законодавством
порядку не оформлено (не
переоформлено), справляється в розмірі
мінімальної річної орендної плати за
земельні ділянки, встановленої статтею
21 Закону України «Про оренду землі».

Отже, дане рішення Київської міської
ради є підзаконним нормативним актом,
яке суперечить приписам Закону України
«Про плату за землю», а отже, виходячи
із пріоритету дії законів над
підзаконними нормативними актами,
застосуванню підлягає саме останній.

Вказані обставини та фактичні дані
залишилися поза межами дослідження
судів попередніх інстанцій, що, з
урахуванням повноважень касаційного
суду (які не дають касаційній інстанції
права досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні), виключає можливість
перевірити правильність висновків
судів попередніх інстанцій в цілому по
суті спору.

За таких обставин, на підставі частини
другої ст. 227 Кодексу адміністративного
судочинства України судові рішення у
справі підлягають скасуванню, як такі,
що прийняті з порушенням норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а справа -
направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Під час нового розгляду справи
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне значення для її розгляду та
вирішення спору по суті і, в залежності
від встановленого, правильно визначити
норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

За таких обставин касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 227, 230 КАС України,
суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Промкабель-Електрика» задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 10.12.2009 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.11.2010 року
у справі № 2а-11194/09/26710 скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили у порядку
та строки, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, та не може бути оскаржена.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
О.А.Веденяпін

В.П.Юрченко