Справа № 826/20507/13-а
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Головань
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

16 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Гром Л.М.

Міщука М.С.

За участю секретаря:
Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 лютого 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України
про визнання незаконним та скасування
пункту постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Кабінету Міністрів України
про визнання незаконним та скасування
пункту 36 постанови Кабінету Міністрів
України від 02 квітня 2005 року № 261 «Про
затвердження Порядку призначення і
виплати державної соціальної допомоги
особам, які не мають права на пенсію, та
інвалідам і державної соціальної
допомоги на догляд».

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 лютого 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
позивач - ОСОБА_3 звернувся з
апеляційною скаргою, просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нове рішення, яким
адміністративний позов задовольнити.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні суддю-доповідача, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3 є засудженим до довічного
ув'язнення та інвалідом ІІ групи, що
підтверджується довідкою до Акту МСЕК
Серія 10 ААВ № 377246.

Позивач знаходився на обліку в
Управлінні праці та соціального
захисту населення Краматорської
міської ради та отримував державну
соціальну допомогу.

ОСОБА_3 було призначено державну
соціальну допомогу як інваліду, у
відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про державну соціальну
допомогу особам, які не мають права на
пенсію, та інвалідам».

У зв'язку із засудженням до довічного
ув'язнення, позивачу було припинено
виплату вищевказаної державної
соціальної допомоги.

ОСОБА_3 звернувся до Краматорського
міського суду Донецької області із
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Краматорської міської ради Донецької
області про зобов'язання поновити
виплату державної соціальної допомоги,
як інваліду ІІ групи.

Так, Постановою Краматорського
міського суду Донецької області від 15
жовтня 2012 року у справі №2а/0528/600/2012,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 16 травня 2013 року, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вищевказані рішення судів першої та
апеляційної інстанцій містять
посилання на п. 36 Порядку призначення і
виплати державної соціальної допомоги
особам, які не мають права на пенсію, та
інвалідам і державної соціальної
допомоги на догляд, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 02 квітня 2005 року № 261.

Не погоджуючись з пунктом 36 Постанови
№ 261 та вважаючи його таким, що не
відповідає Конституції України,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 113 Конституції України,
Кабінет Міністрів України є вищим
органом у системі органів виконавчої
влади.

В силу ч. 1 ст. 117 Конституції України,
Кабінет Міністрів України в межах
своєї компетенції видає постанови і
розпорядження, які є обов'язковими до
виконання.

Частиною 1 ст. 171 КАС України
передбачено, що правила цієї статті
поширюються на розгляд
адміністративних справ щодо: 1)
законності (крім конституційності)
постанов та розпоряджень Кабінету
Міністрів України, постанов Верховної
Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 150 Конституції
України, до повноважень
Конституційного Суду України належить,
зокрема: вирішення питань про
відповідність Конституції України
(конституційність): законів та інших
правових актів Верховної Ради України;
актів Президента України; актів
Кабінету Міністрів України.

Ці питання розглядаються за
зверненнями: Президента України; не
менш як сорока п'яти народних депутатів
України; Верховного Суду України;
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини; Верховної Ради
Автономної Республіки Крим.

З питань, передбачених цією статтею,
Конституційний Суд України ухвалює
рішення, які є обов'язковими до
виконання на території України,
остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції вірно зазначив про те, до
повноважень адміністративного суду не
належить розгляд справ щодо
відповідності актів (постанов і
розпоряджень) Кабінету Міністрів
України на відповідність їх
Конституції України.

Так, згідно ст. 2 Закону України "Про
державну соціальну допомогу особам,
які не мають права на пенсію, та
інвалідам", громадяни України, які
досягли віку, встановленого статтею 1
цього Закону або є інвалідами і не
одержують пенсію та постійно
проживають на території України, мають
право на державну соціальну допомогу у
випадках та на умовах, передбачених цим
Законом та іншими законами України.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 є засудженим до довічного
ув'язнення та інвалідом ІІ групи, який
знаходився на обліку в Управлінні
праці та соціального захисту населення
Краматорської міської ради та
отримував державну соціальну допомогу.

З рішення Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року у справі №2а/0528/600/2012 вбачається, що
позивач отримував державну соціальну
допомогу у відповідності до ст. 4 Закону
України "Про державну соціальну
допомогу особам, які не мають права на
пенсію, та інвалідам".

Частиною 1 п. 1 ст. 4 Закону України "Про
державну соціальну допомогу особам,
які не мають права на пенсію, та
інвалідам" передбачено, що державна
соціальна допомога, згідно із цим
Законом, призначається особі, яка
досягла віку, встановленого статтею 1
цього Закону, та не має права на пенсію
відповідно до чинного законодавства
або визнана інвалідом в установленому
порядку.

Призначення і виплата державної
соціальної допомоги особам, які не
мають права на пенсію, та інвалідам
здійснюються в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів
України від 02 квітня 2005 року № 261
затверджено Порядок призначення і
виплати державної соціальної допомоги
особам, які не мають права на пенсію, та
інвалідам і державної соціальної
допомоги на догляд.

Пунктом 36 Постанови № 261 передбачено,
що у разі застосування до одержувача
соціальної допомоги або допомоги на
догляд такого виду покарання, як
позбавлення волі, виплата допомоги
припиняється з дня набрання сили
обвинувальним вироком суду і
поновлюється з дня закінчення строку
ув'язнення.

Суд першої інстанції посилався на те,
що застосування до особи такого засобу
покарання як позбавлення волі
передбачає перебування особи на
повному державному утриманні.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 115
Кримінально-виконавчого кодексу
України, засудженим, які відбувають
покарання у виховних колоніях,
інвалідам першої та другої груп, жінкам
з вагітністю понад чотири місяці,
непрацюючим жінкам, які мають дітей у
будинках дитини при виправних
колоніях, непрацюючим чоловікам віком
понад шістдесят років і жінкам - понад
п'ятдесят п'ять років (якщо вони не
одержують пенсії), а також особам,
звільненим від роботи через хворобу, в
тому числі хворим на активну форму
туберкульозу, харчування, одяг, взуття,
білизна і комунально-побутові послуги
надаються безоплатно.

Так, з преамбули оскаржуваної
постанови вбачається, що вона прийнята
відповідно до статей 4 і 7 Закону
України "Про державну соціальну
допомогу особам, які не мають права на
пенсію, та інвалідам".

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів зазначає, що під час прийняття
оскаржуваної постанови законодавцем
було враховано та конкретизовано
положення, в тому числі ст. 4 Закону
України "Про державну соціальну
допомогу особам, які не мають права на
пенсію, та інвалідам".

Таким чином, передбачене п. 36 Постанови
обмеження у виплаті державної
соціальної допомоги випливає із
Закону, а тому колегія суддів вважає, що
Кабінет Міністрів України визначив
вказане обмеження у відповідності до
своїх повноважень.

Колегія суддів також звертає увагу на
те, що згідно висновку Міністерства
юстиції України від 18 березня 2005 року,
за результатами проведення правової
експертизи проекту оскаржуваної
постанови встановлено, що проект не
суперечить Конституції України та
відповідає актам законодавства, що
мають вищу юридичну силу.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів вважає що Постанова Кабінету
Міністрів України від 02 квітня 2005 року
№ 261 «Про затвердження Порядку
призначення і виплати державної
соціальної допомоги особам, які не
мають права на пенсію, та інвалідам і
державної соціальної допомоги на
догляд» прийнята в межах повноважень
та у відповідності до вимог чинного
законодавства.

Аналізуючи обставини справи та норми
чинного законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Гром Л.М.

Міщук М.С.

Повний текст ухвали виготовлено 22.10.2014
року.

.

Головуючий суддя
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Гром Л.М.

Міщук М.С.