Справа № 0315/850/12 2а/0315/31/12
Суддя: Гулид Р.М.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
Справа №
171387/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Гулида Р.М.,

суддів:
Кузьмича С.М., Каралюса В.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Старовижівського районного суду
Волинської області від 14.09.2012 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до управління
праці та соціального захисту населення
Старовижівської районної державної
адміністрації Волинської області про
зобов'язання нарахувати та виплатити
недоплачену щорічну разову грошову
допомогу до 5 травня,-

В С Т А Н О
В И В:

В серпні 2012 року позивач звернувся з
адміністративним позовом до
Управління праці та соціального
захисту населення Старовижівської
районної державної адміністрації
Волинської області про зобов'язання
нарахувати та виплатити недоплачену
щорічну разову грошову допомогу до 5
травня як інваліду війни за 2012 рік.

Постановою Старовижівського районного
суду Волинської області від 14.09.2012 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції позивач оскаржив його
в апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просить постанову суду першої
інстанції скасувати і прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції були недостатньо досліджені
докази та обставини справи, постанова
ухвалена з порушенням норм
матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів, у відповідності до п.3
ч.1 ст.197 КАС України, вважає за можливе
розглядати справу в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції без
змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є ветераном війни - інвалідом
війни 2 групи, що підтверджено копією
посвідчення наявного в матеріалах
справи та що позивачу було виплачено
щорічну разову допомогу до 5-го травня в
розмірі встановленому Постановою
Кабінету Міністрів України від 28
грудня 2011 року №1381.

Правовий статус ветеранів війни та
членів їх сімей визначає Закон України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993
року №3551-12. Розділом ІІІ цього Закону
визначені пільги інвалідів війни та
гарантії їх соціального захисту.

Згідно ч.5 ст.13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» щорічно до 5
травня інвалідам війни виплачується
разова грошова допомога у розмірах:
інвалідам I групи - десять мінімальних
пенсій за віком; II групи - вісім
мінімальних пенсій за віком; III групи -
сім мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове соціальне
державне страхування» розмір
мінімальної пенсії за віком
встановлюється у розмірі прожиткового
розміру для осіб, які втратили
працездатність.

Статтею 95 Конституції України,
визначено, що виключно Законом про
Державний бюджет України визначаються
будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до частини 2 статті 113,
пунктів 2, 3, 10 статті 116, частини 1 статті
117 Конституції України Кабінет
Міністрів України у своїй діяльності
керується Конституцією та законами
України, здійснює визначені
Конституцією та законами України
повноваження, видає постанови і
розпорядження в межах своєї
компетенції, повноважний вживати
заходів щодо забезпечення прав і
свобод людини і громадянина та
проводити політику у сфері соціального
захисту.

Кабінет Міністрів України згідно з
пунктом 2 частини 1 статті 20 Закону
України «Про Кабінет Міністрів
України» забезпечує проведення
державної соціальної політики,
соціальний захист громадян та вживає
заходів щодо підвищення реальних
доходів населення.

У рішенні від 02 березня 1999 року №2-рп/99
Конституційний Суд України зазначив,
що здійснення в цілому політики
соціального захисту не належить до
виключних повноважень Верховної Ради
України; політика соціального захисту
є складовою частиною внутрішньої
соціальної політики держави,
забезпечення її проведення, відповідно
до пункту 3 статті 116 Конституції
України, здійснюється Кабінетом
Міністрів України.

При прийнятті рішення від 26 грудня 2011
року №20-рп/2011 у справі щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) пункту 4 розділу VІІ
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» Конституційний Суд України
виходив з того, що одним з визначальних
елементів у регулюванні суспільних
відносин у соціальній сфері є
додержання принципу пропорційності
між соціальним захистом громадян та
фінансовими можливостями держави, а
також гарантуванням права кожного на
достатній життєвий рівень. Передбачені
законами соціально-економічні права не
є абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства.

Крім того, відповідно до рішення
Конституційного Суду України від 25
січня 2012 року №1-11/2012 у справі за
конституційним поданням правління
Пенсійного фонду України щодо
офіційного тлумачення положень статті
1, частин першої, другої, третьої статті
95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6
статті 116, частини другої статті 124,
частини першої статті 129 Конституції
України, пункту 5 частини першої статті
4 Бюджетного кодексу України, пункту 2
частини першої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
в системному зв'язку з окремими
положеннями Конституції України,
Кабінет Міністрів України
уповноважений встановлювати розмір
соціальних виплат.

Також, відповідно до пункту 3 рішення
Конституційного Суду України від 25.01.2012
року №3-рп/2012 в аспекті конституційного
подання положення частини другої
статті 95, частини другої статті 124,
частини першої статті 129 Конституції
України, пункту 5 частини першої статті
4 Бюджетного кодексу України та пункту 2
частини першої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
в системному зв'язку з положеннями
статті 6, частини другої статті 19,
частини першої статті 117 Конституції
України треба розуміти так, що суди під
час вирішення справ про соціальний
захист громадян керуються, зокрема,
принципом законності. Цей принцип
передбачає застосування судами
законів України, а також
нормативно-правових актів відповідних
органів державної влади, виданих на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцієюта
законами України, в тому числі
нормативно-правових актів Кабінету
Міністрів України, виданих у межах його
компетенції‚ на основі і на виконання
Бюджетного кодексу України, закону про
Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України».

Згідно з приписами ст. 150 Конституції
України, рішення Конституційного суду
України є обов'язковими до виконання на
території України.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2012 рік» передбачено, що у 2012 році
норми і положення, статей 12, 13, 14, 15 та 16
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявних
фінансових ресурсів Державного
бюджету України та бюджету Пенсійного
фонду України на 2012 рік.

Вказаний Закон набрав чинності з 01.01.2012
року і його положення у встановленому
порядку не були визнані
неконституційними, а тому він підлягає
до виконання.

Таким чином, з урахуванням
вищенаведених норм, відповідач,
здійснюючи нарахування та виплату
спірної допомоги в порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України,
діяв правомірно, а тому вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача
недоплаченої суми щорічної грошової
допомоги до 5 травня за 2012 рік є
безпідставними.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову у задоволені
позовних вимог. Доводи апеляційної
скарги позивача не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що суд
першої інстанції прийняв рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги його не
спростовують.

Керуючись ст.ст.160, 183-2, ст.ст.195, 197, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Старовижівського районного суду
Волинської області від 14.09.2012 року у
справі № 0315/850/12 - без змін.

Ухвала є остаточною і касаційному
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
Р.М. Гулид

судді
С.М. Кузьмич

В.М. Каралюс