Справа № 810/5928/14
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року 810/5928/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Панченко Н.Д.,
розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Києві адміністративну
справу за позовом Київського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 про стягнення адміністративно -
господарських санкцій та пені

ВСТАНОВИВ:

Київське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення адміністративно -
господарських санкцій у розмірі 12096,23
грн. та пені у розмірі 880,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що відповідачем порушено вимоги Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" та
Закону України "Про зайнятість
населення", що полягає у не
працевлаштуванні інвалідів,
відповідно до нормативу робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих.

За невиконання нормативу щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів до
відповідача були застосовані штрафні
санкції у розмірі 12096,23 грн. та
нарахована пеня за порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 880,88 грн.

У зв'язку з тим, що дана
заборгованість не сплачена
відповідачем у добровільному порядку
позивач звернувся з даним позовом до
суду.

Відповідач позов не визнав,
заперечення надав суду у письмовій
формі. Просив суд у задоволені позову
відмовити з огляду на те, що вжив всіх
передбачених законодавством заходів
по забезпеченню прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу.

Так, відповідно до тверджень
відповідача, з огляду на приписи Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", ним
були створені робочі місця для
працевлаштування інвалідів з
врахуванням нормативу робочих місць у
порядку та у спосіб, визначений чинним
законодавством України, здійснювалось
інформування органів працевлаштування
про створені на підприємстві робочі
місця, шляхом подання звітів про
наявність вакантних посад за формою
№3-ПН.

З огляду на ту обставину, що
відповідачем було вжито усіх залежних
від нього заходів для забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, відповідач вважає
вимоги позивача безпідставними та
необґрунтованими.

Представники сторін у судове
засідання, призначене на 03.11.2014, не
з'явились. Водночас, матеріали справи
містять письмові клопотання сторін про
розгляд справи за відсутності їх
представників.

Керуючись положеннями частини
четвертої статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судом прийнято рішення про
розгляд справи у порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з таких
підстав.

Як встановлено судом, у січні місяці 2014
року відповідач подав до Київського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2013 рік (форма 10-ПІ) у якому
зазначив, що середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу становить 53 особи,
серед яких штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність становить 1
особа; кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" становить 2 особи;
фонд оплати праці штатних працівників
складає 641,10 тис. грн., середньорічна
заробітна плата штатного працівника
складає 1008,00 грн. (а.с.5).

Поряд з цим, судом встановлено, що
відповідачем під час розрахунку
показника «середньорічна заробітна
плата штатного працівника» допущена
арифметична помилка, оскільки вказаний
показник дорівнює 12096,23 грн. (641100,00 грн. :
53).

Відповідно до приписів статті 17 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" від
21.03.1991 № 875-XII (надалі -Закон України №
875-XII), з метою реалізації творчих і
виробничих здібностей інвалідів та з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації їм забезпечується право
працювати на підприємствах, в
установах, організаціях, а також
займатися підприємницькою та іншою
трудовою діяльністю, яка не заборонена
законом. Право інвалідів на працю, їх
працевлаштування реалізується шляхом
створення спеціальних робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості (стаття 18
Закону України № 875-XII). При цьому,
працевлаштування інвалідів, згідно з
вимогами частини 3 статті 19 Закону
України № 875-XII здійснюється
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, які використовують
найману працю, самостійно у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Таким чином, обов'язок по
працевлаштуванню інвалідів,
відповідно до встановленого Законом
України № 875-XII нормативу робочих місць
покладається як на роботодавців, так і
на державну службу зайнятості.

Крім цього, відповідно до положень
статті 18 Закону України № 875-XII
підприємства, установи, організації та
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані: виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця;
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії, які
передбачені чинним законодавством;
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів; звітувати
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Отже, чинним законодавством щодо
соціальної захищеності інвалідів в
Україні на підприємства покладено
обов'язок щодо створення визначеної
згідно нормативу кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів
та інформування про наявність таких
вільних робочих місць уповноважені
органи влади.

Водночас, обов'язок підприємства
виділяти та створювати робочі місця
для працевлаштування інвалідів,
здійснити їх працевлаштування не
супроводжується його обов'язком
самостійно здійснювати пошук
інвалідів.

Відповідно до частини першої статті 19
Закону України № 875-XII для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до змісту частини
п'ятої статті 19 Закону № 875-XII
виконанням нормативу робочих місць
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Як вбачається з наявного в матеріалах
справи Звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(форма № 10-ПІ) середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу у відповідача
складає 53 особи.

У зв'язку з цим, з урахуванням положень
частини першої статті 19 Закону України
№ 875-XII, для відповідача норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів становить 2 місця, у той час,
як фактично у відповідача працювала
одна особа, якій у встановленому
законодавством порядку встановлена
інвалідність.

Крім цього, з метою безумовного
дотримання вимог чинного
законодавства, Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 у 2013 році
щомісячно подавались до
Білоцерківського міськрайонного
центру зайнятості звіти про наявність
вакансій форми 3-ПН, у яких зазначалося
про наявність вакансій вантажників у
кількості дві особи (а.с.12-24).

Суд звертає увагу на те, що дана
форма, в силу положень наказу
Міністерства праці та соціальної
політики України «Про затвердження
форм звітності та інструкцій щодо їх
заповнення» від 19.12.2005 №420, який
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 21.12.2005 за №1534/11814, який був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин та наказу Міністерства
соціальної політики України «Про
затвердження форми звітності N 3-ПН
"Інформація про попит на робочу силу
(вакансії)" та Порядку її подання» від
31.05.2013 №316, який зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 17.06.2013 за
№ 988/23520 та який набрав чинності 12.07.2013,
використовується для інформування
населення про наявність вакансій,
сприяння працевлаштуванню громадян,
зареєстрованих у центрах зайнятості як
таких, що шукають роботу, для підбору
персоналу на замовлення роботодавців,
для оцінки поточної потреби в кадрах та
організації професійної підготовки
населення відповідно до потреб ринку
праці.

Таким чином, за своїм змістом звіт
за формою 3-ПН є актом інформування
органів працевлаштування про створені
на підприємстві робочі місця для
працевлаштування інвалідів і,
водночас, запитом про направлення на
підприємство інвалідів для
працевлаштування.

Зважаючи на всі наведені
обставини в їх сукупності суд дійшов
висновку, що відповідачем було вжито
всіх залежних від нього заходів щодо
виділення та створення у 2013 році
робочих місць для працевлаштування
інвалідів та інформування відповідних
органів влади про наявність вільних
робочих місць створених для інвалідів.

А відтак, позивач, посилаючись на
порушення відповідачем положень
Закону України №875-XII, не надав суду
доказів того, що відповідачем не
виділено та не створено робочі місця
для працевлаштування інвалідів, або ж
докази того, що останнім було
необґрунтовано відмовлено у
працевлаштуванні інваліда за його
зверненням чи за направленням
відповідними органами державної
служби зайнятості.

Положеннями частини першої
статті 20 Закону України №875-XII
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Положення цієї частини не
поширюється на підприємства, установи
і організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські
санкції розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону.
Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк (стаття 20
Закону України №875-XII).

Відповідно до пояснень
представника позивача, у зв'язку з
несплатою відповідачем у визначений
законодавством строк
адміністративно-господарських санкцій
йому була нарахована пеня у розмірі 880,88
грн.

Разом з тим,
адміністративно-господарські санкції,
які застосовуються за незайняті
інвалідами робочі місця не є податком,
збором (обов'язковим платежем),
обов'язкова сплата яких передбачена
Конституцією України, а є заходом
впливу до правопорушника у сфері
господарювання у зв'язку зі скоєнням
правопорушення.

Відповідно до частини першої
статті 218 Господарського кодексу
України підставою для застосування
господарсько-правової
відповідальності до учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

У частині другій наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Аналізуючи викладені обставини у
їх сукупності, суд дійшов висновку, що у
діях відповідача відсутній склад
правопорушення, оскільки ним у 2013 році
вжито усіх залежних від нього заходів,
які необхідні для виділення та
створення у належній кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
їх пошуку та працевлаштування, а отже, у
діях відповідача відсутня вина,
наявність якої є обов'язковою умовою
для застосування до відповідача
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених положеннями
статті 20 Закону України №875-XII.

В силу положень частини першої
статті 69 Кодексу адміністративного
судочинства України доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Відповідно до положень частини
першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтується її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Всупереч наведеним вимогам,
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами невиконання або
неналежного виконання відповідачем
приписів Закону України №875-XII.

З огляду на зазначене та зважаючи
на всі наведені обставини в їх
сукупності суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійсненні нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідно місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Приписами статті 97 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що грошовий розмір
судових витрат, які повинні бути
компенсовані, суд визначає за
клопотанням однієї зі сторін. Проте,
клопотання з цього приводу суду не
заявлялись, а відтак, судові витрати
розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86,
94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Панченко Н.Д.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 05 листопада 2014 року.