Справа № 805/13838/13-а
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/26503/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

при секретарі Сватко А.О.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - не з'явились,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_2 (далі - СПД ОСОБА_2.)

на постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 24.04.2014

у справі № 805/13838/13-а

за позовом СПД ОСОБА_2

до Добропільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області (далі - Добропільська ОДПІ)

про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року СПД ОСОБА_2 звернувся
до Донецького окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просив визнати недійними
податкові повідомлення-рішення від
13.09.2013 № та від 13.09.2013 № .

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 26.02.2014 позов
задоволено з тих мотивів, що за
наявності належним чином оформлених
первинних документів, які
підтверджують використання позивачем
придбаного пального у господарській
діяльності, відсутність
товарно-транспортних накладних не може
виключати право позивача на витрати у
податковому обліку та податковий
кредит.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26.04.2014
назване рішення суду першої інстанції
скасовано; у позові відмовлено. У
прийнятті цієї постанови апеляційний
суд виходив з того, що платником не
підтверджено належними засобами
доказування правомірності списання
пального в оспорюваному обсязі у
зв'язку з його використанням у
господарській діяльності.

Не погоджуючись з висновками суду
апеляційної інстанції, СПД ОСОБА_2
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати оскаржувану
постанову суду апеляційної інстанції
та залишити в силі рішення Донецького
окружного адміністративного суду зі
спору як помилково скасоване.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне задовольнити розглядувані
касаційні вимоги з урахуванням такого.

Як встановили суди, Добропільською
ОДПІ було проведено документальну
планову перевірку з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства СПД ОСОБА_2 за період з
01.07.2010 по 31.12.2012, оформлену актом від
10.09.2013 № 90/17-2/НОМЕР_3. За результатами
цієї перевірки податковим органом було
прийнято:

податкове повідомлення-рішення від
13.09.2013 № , за яким позивачеві
визначено грошове зобов'язання з ПДВ у
сумі 572 607,73 грн. (у тому числі 458 086,18 грн.
за основним платежем та 114 521,55 грн. за
штрафними санкціями);

податкове повідомлення-рішення від
13.09.2013 № про збільшення СПД
ОСОБА_2 грошового зобов'язання з
податку на прибуток на 484 345 грн. (у тому
числі 387 476 грн. за основним платежем та
96869 грн. за штрафними санкціями).

Підставою для зазначених донарахувань
став висновок податкового органу про
неправомірне відображення позивачем у
складі витрат вартості списаного
пального у кількості 285 388,40 літрів на
суму 2 162 493,23 грн. з огляду на неподання
позивачем товарно-транспортних
накладних на підтвердження
використання цього пального у
господарській діяльності платника з
надання транспортних послуг. З тих
самих мотивів Добропільська ОДПІ
визнала необґрунтованим включення до
податкового кредиту ПДВ у складі
вартості цього пального.

Іншим мотивом для оспорюваного
донарахування грошового зобов'язання з
податку на прибуток став висновок
відповідача про неправомірне
врахування позивачем при визначенні
оподатковуваного доходу витрат на
оплату відсотків по лізинговим
платежам, які, за посиланням
Добропільської ОДПІ, не належать до
витрат операційної діяльності у
розумінні пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України.

Приймаючи рішення про задоволення
цього позову, суд першої інстанції
виходив з доведеності позивачем факту
реальності понесених витрат та їх
підтвердження наявними у СПД ОСОБА_2
первинними документами. Вищий
адміністративний суд України вважає ці
висновки суду такими, що відповідають
наявним у матеріалах справи доказам та
ґрунтуються на правильному
застосуванні правових норм, які
регулюють розглядувані
правовідносини.

Так, за правилами пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України до витрат,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, належать, зокрема,
витрати операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті, та за змістом
підпункту 138.1.1 пункту 138.1 включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

В силу вимог пункту 138.2 цієї ж статті
Кодексу витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

За змістом пункту 138.8 статті 138
Податкового кодексу України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, та включає як прямі матеріальні
витрати, так і вартість придбаних
послуг, прямо пов'язаних з виробництвом
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг.

Пунктом 138.4 статті 138 Податкового
кодексу України передбачено, що
витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Таким чином, витрати позивача на
придбання пального, призначеного для
використання у господарській
діяльності СПД ОСОБА_2 з надання послуг
з перевезення вантажів автомобільним
транспортом, формують собівартість цих
послуг, а відтак умовами врахування цих
витрат при зменшенні оподатковуваного
доходу платника є: факт понесення цих
витрат у процесі реальної
господарської діяльності платника,
документальна підтвердженість цих
витрат, а також декларування доходу,
отриманого як результат понесення цих
витрат.

Іншими словами, витрати на придбання
пального виникають у податковому
обліку платника за фактом використання
пального у процесі експлуатації
транспортного засобу у рамках
провадження господарської діяльності.

У справі, що переглядається, суд першої
інстанції встановив, що у даному разі
придбання позивачем пального у
відповідній кількості підтверджується
накладними на відпуск товару,
рахунками, квитанціями на оплату
пального, податковими накладними,
видатковими накладними; використання
придбаного пального у господарській
діяльності платника засвідчено
договорами про надання транспортних
послуг, податковими накладними,
товарно-транспортними накладними
(копії яких залучені до матеріалів
справи).

Дослідивши вказані документи, суд
першої інстанції дійшов цілком
об'єктивного висновку про
відповідність розглядуваних витрат
позивача критеріям, наведеним у статті
138 Податкового кодексу України.

Доказів на підтвердження зворотного
Добропільською ОДПІ не подано; фактів
використання пального в оспорюваних
обсягах поза межами господарської
діяльності платника під час перевірки
не встановлено.

У той же час апеляційний суд, мотивуючи
свій висновок про необґрунтованість
позовних вимог, підтримав правову
позицію відповідача у справі,
відповідно до якої відсутність у СПД
ОСОБА_2 товарно-транспортних накладних
виключає можливість відображення
витрат на списання пального у його
податковому обліку.

Однак такий висновок, по-перше, не
відповідає наявним у справі доказам,
адже копії товарно-транспортних
накладних залучені до матеріалів цієї
справи.

По-друге ж, слід зазначити, що
Податковий кодекс України не
встановлює конкретного переліку
документів, що підлягають оформленню
при здійсненні платником тих чи інших
видаткових операцій, у тому числі й по
списанню використаного пального. А
відтак умовою відображення
розглядуваних витрат у податковому
обліку є наявність у платника таких
первинних документів, що містять
необхідні відомості про придбання
паливно-мастильних матеріалів та їх
використання платником у
підприємницькій діяльності.

Підстав для висновку про те, що
товарно-транспортна накладна є
обов'язковим та єдиним документом, який
підтверджує витрати платника на
списання паливно-мастильних
матеріалів, не вбачається в силу
відсутності закріпленого на
законодавчому рівні обов'язку платника
підтверджувати розглядувані витрати
саме товарно-транспортною
документацією.

Наведене з огляду на правила
формування податкового кредиту,
викладені у пунктах 198.1, 198.3, 198.6 статті
198 Податкового кодексу України,
обумовлює й законність відображення
СПД ОСОБА_2 у складі податкового
кредиту сум ПДВ у ціні придбаного
пального.

По епізоду щодо виключення
Добропільською ОДПІ з податкового
обліку позивача витрат по сплаті
відсотків за договорами фінансового
лізингу слід зазначити, що порядок
оподаткування операцій лізингу
врегульовано пунктом 153.7 статті 153
Податкового кодексу України.

Цієї нормою Кодексу передбачено, що при
нарахуванні лізингового платежу
орендодавець збільшує доходи, а
орендар збільшує витрати на таку
частину лізингового платежу, яка
дорівнює сумі процентів або комісій,
нарахованих на вартість об'єкта
фінансового лізингу (без урахування
частини лізингового платежу, що
надається в рахунок компенсації
частини вартості об'єкта фінансового
лізингу), за наслідками податкового
періоду, у якому здійснюється таке
нарахування.

Отже, наведеним законодавчим
положенням прямо передбачено право
платника на збільшення податкових
витрат на суму процентів, нарахованих
за договором фінансового лізингу.

З урахуванням викладеного у
апеляційного суду не було підстав для
скасування правильного та
обґрунтованого рішення суду першої
інстанції про задоволення цього
позову, у зв'язку з чим Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне скасувати оскаржувану
постанову суду апеляційної інстанції
та залишити в силі рішення Донецького
окружного адміністративного суду зі
спору.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 226, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_2 задовольнити.

2. Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 24.04.2014 у
справі № 805/13838/13-а скасувати.

3. Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 26.02.2014 у
справі № 805/13838/13-а залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України в
порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько