Справа № 2а-984/11
Суддя: Горбатюк С.А.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/37018/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючого, суддіГорбатюка С.А.
(доповідач)СуддівМороз Л.Л. Шведа Е.Ю.
провівши у письмовому порядку
касаційний розгляд адміністративної
справи за позовом ОСОБА_4 до Львівської
міської ради, треті особи - Львівське
комунальне підприємство "Господар",
ОСОБА_5 про скасування ухвали за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Личаківського районного суду м. Львова
від 23 серпня 2011 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 08 травня 2012
року

в с т а н о в и л а :

У вересні 2010 року ОСОБА_4 у
Личаківському районному суді

м. Львова пред'явив позов до Львівської
міської ради, треті особи - Львівське
комунальне підприємство "Господар",
ОСОБА_5 про скасування ухвали.

Просив скасувати ухвалу Львівської
міської ради від 08 липня 2010 року

№ 3738 "Про затвердження гр. ОСОБА_5
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки та надання земельної
ділянки на АДРЕСА_1".

Постановою Личаківського районного
суду м. Львова від 23 серпня 2011 року,
залишеною без зміни ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 08 травня 2012
року, у задоволенні позову відмовлено у
повному обсязі.

Посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права
ОСОБА_4 оскаржив їхні рішення у
касаційному порядку. У касаційній
скарзі просить рішення судів
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суди у відповідності із вимогами
частини третьої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
зобов'язані були перевірити чи
оскаржувані дії вчинені, а рішення
прийнято на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, безсторонньо,
добросовісно, розсудливо, з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації, пропорційно, тобто з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілям, на досягнення яких спрямоване це
рішення (дія) тощо, та в залежності від
встановленого - вирішити спір.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі звернення від 25 червня 2010 року
ухвалою Львівської міської ради від 18
лютого 2010 року № 3341 ОСОБА_5 погоджено
місце розташування земельної ділянки
та надано дозвіл на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0,0344 га на
АДРЕСА_1 у власність для будівництва і
обслуговування індивідуального
житлового будинку за рахунок земель
житлової та громадської забудови за
функціональним використанням як землі
житлової забудови.

Цією ж ухвалою ОСОБА_5 зобов'язано у
встановленому порядку подати на
затвердження до міської ради проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

З урахуванням висновку комісії з
розгляду питань, пов'язаних з
погодженням документації із
землеустрою, від 22 червня 2010 року № 12
Львівська міська рада прийняла ухвалу
від 08 липня 2010 року № 3738, якою внесені
зміни до пункту 1 ухвали міської ради
від 18 лютого 2010 року № 3341, а саме: слова
"за рахунок земель житлової та
громадської забудови за функцією
використання - землі житлової забудови"
замінено словами "за рахунок земель, що
не надані у власність або
користування".

Пунктом 2 цієї ухвали затверджено
проект землеустрою щодо відведення та
надання ОСОБА_5 у власність земельної
ділянки площею 0,0344 га по
АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування індивідуального
житлового будинку, перевівши із земель,
що не надані у власність або у
користування, до земель житлової та
громадської забудови, за
функціональним використанням як землі
житлової забудови.

ОСОБА_4 є мешканцем та власником
частини багатоквартирного житлового
будинку по АДРЕСА_1. Він вважає, що
оскаржуваною ухвалою орган місцевого
самоврядування незаконно позбавив
його та інших співвласників
(користувачів) будинку права
користування частиною земельної
ділянки, яка з 1954 року значиться як
прибудинкова територія і
використовується для обслуговування
житлового будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що
оскаржене рішення Львівською міською
радою прийняте на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Законом.

З цим погодився й суд апеляційної
інстанції.

Колегії суддів не може погодитися з
такою правовою позицією судів
попередніх інстанцій, оскільки вона є
такою, що ґрунтується на неповно та
не всебічно встановлених обставинах
справи, та не відповідає вимогам
чинного законодавства з огляду на таке.

Згідно із матеріалами справи предметом
спору у цій справі є правомірність
ухвали Львівської міської ради від 08
липня 2010 року № 3738 "Про затвердження гр.
ОСОБА_5 проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання земельної ділянки на АДРЕСА_1".

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

У цій справі обов'язок довести
правомірність свого рішення, яке
оскаржується, покладається на
Львівську міську раду.

Згідно із статтею 1 Земельного кодексу
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Повноваження сільських, селищних та
міських рад у галузі земельних
відносин визначені у статті 12
Земельного кодексу України.

Так, до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належать, зокрема:
розпорядження землями територіальних
громад, передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб та у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу.

Питання регулювання земельних
відносин згідно із пунктом 34 частини
першої статті 26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" є
виключною компетенцією цих органів.

Частиною першою статті 116 зазначеного
Кодексу встановлено, що громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Отже, Львівська міська рада при
прийнятті оскаржуваного рішення діяла
на підставі наданих їй повноважень.

Водночас, не можна погодитися з тим, що
рада діяла й у спосіб, який визначений
Законом.

У своїй позовній заяві ОСОБА_4 вказав на
те, що на підставі рішення виконкому
Львівської міської ради народних
депутатів від 05 лютого 1954 року № 151
розроблений Технічний паспорт
присадибної ділянки по АДРЕСА_1,
квартал 784, який знаходиться на
зберіганні в Обласному комунальному
підприємстві Львівської обласної ради
"Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки". У технічному
паспорті присадибної ділянки по
АДРЕСА_1, квартал 784,
знаходиться план земельної ділянки,
який, на думку позивача, повністю
співпадає з планом прибудинкової
території будинку № 15, який надано до
суду Львівським комунальним
підприємством "Господар", як
землекористувачем.

На цьому ОСОБА_4 наполягав й у судових
засіданнях судів першої та апеляційної
інстанцій.

Суд першої інстанції при вирішенні
даного спору послався на те, що вказані
документи не доводять того факту, що
надана ОСОБА_6 у власність земельна
ділянка частково накладається на
земельну ділянку, яка належить до
прибудинкової території
будинку АДРЕСА_2. При цьому суд послався
на те, що ці документи не є об'єктивними,
оскільки спростовуються доказами, які
розглянуті у судовому засіданні.

Проте, якими конкретно доказами їх
об'єктивність спростовується суд у
своєму рішенні не вказав.

Не звернув на це увагу й суд
апеляційної інстанції, який взагалі не
надав оцінку як рішенню виконкому
Львівської міської ради народних
депутатів від 05 лютого 1954 року № 151 так
і розробленому на його підставі
Технічному паспорту присадибної
ділянки по АДРЕСА_1, квартал 784, який
знаходиться на зберіганні в Обласному
комунальному підприємстві Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки".

Також, судами першої та апеляційної
інстанцій не спростовані твердження
ОСОБА_4 про те, що зовнішня межа
земельної ділянки прибудинкової
території будинку АДРЕСА_2 - з однієї
сторони, вздовж стіни будинку АДРЕСА_1 -
з другої сторони та землями загального
користування - прохід з АДРЕСА_1 - з
третьої сторони і повністю співпадає з
межами, які вказані в актах №2 і №3 (арк.
справи 49, 50), які були надані ОСОБА_5 до
Львівської міської ради, і що земельні
ділянки біля будинків №13 та №15 за їх
планами межують між собою і між ними
немає земельної ділянки у визначених
Львівською радою розмірах та
конфігурації, яка є вільною та такою, що
не перебуває у власності або у
користуванні, і на яку претендує
ОСОБА_5

Перевірка та встановлення вказаних
обставин є обов'язковим з огляду на
необхідність дотримання судами
принципу законності при вирішенні
даного спору.

Крім того колегія суддів вважає
вказати й на таке.

Відповідно до частини четвертої статті
42 Земельного кодексу України розміри
та конфігурація земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначаються на підставі проектів
розподілу території кварталу,
мікрорайону та відповідної
землевпорядної документації.

Положеннями статті 142 Земельного
кодексу України встановлено порядок
припинення права постійного
користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови
землекористувача, за яким останній
повинен надати власнику земельної
ділянки відповідну заяву, на підставі
якої власник приймає рішення про
припинення права користування
земельною ділянкою, про що повідомляє
органи державної реєстрації.

У матеріалах справи відсутні докази
того, що Львівською міською радою
згідно з вимогами статті 42 Земельного
кодексу України затверджений проект
розподілу відповідної території, яким
визначені розмір, межі та конфігурація
земельної ділянки (прибудинкової
території), що використовується для
обслуговування житлового будинку у
АДРЕСА_2.

За обставин, коли таке розмежування
вказаної земельної ділянки з
урахуванням встановлених будівельних
і санітарних норм до прийняття
суб'єктом владних повноважень спірних
рішень не відбулося і земельна ділянка
ОСОБА_5 була надана за рахунок частини
земельної ділянки, яка
використовується для обслуговування
житлового будинку по

вул. Піскова, 15 у м. Львові, то
оскаржуване рішення не можна вважати
таким, що прийняте у спосіб, що
передбачений законами України, й таким,
що не порушує права ОСОБА_4 на
користування земельною ділянкою, яка
використовується для обслуговування
житлового будинку, співвласником якого
він є.

А у випадку надання у власність ОСОБА_5
земельної ділянки за рахунок частини
земельної ділянки, яка
використовується для обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1,
Львівська міська рада зобов'язана була
попередньо прийняти рішення про
вилучення цієї земельної ділянки для
суспільних або інших потреб з підстав
та у порядку, визначених статтями 141, 149
Земельного кодексу України, і лише
потім розпорядитися нею.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судові рішення повинні бути
законними і обґрунтованими.

Суди не виконали вимог вказаного
процесуального закону й постановили
рішення з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а тому, вони підлягають скасуванню, а
справа - направленню на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції слід визначитися щодо
обсягу та змісту прав ОСОБА_4, як
співвласника житлового будинку у
АДРЕСА_1, які можуть бути порушені
внаслідок прийняття Львівською
міською радою оскаржуваного рішення,
більш повно встановити обставини у
справі з урахуванням вказівок суду
касаційної інстанції та у залежності
від встановленого, вирішити спір.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 210, 220, 222, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Личаківського районного
суду м. Львова від 23 серпня 2011 року та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 08 травня 2012
року скасувати, а справу за позовом
ОСОБА_4 до Львівської міської ради,
треті особи - Львівське комунальне
підприємство "Господар", ОСОБА_5 про
скасування ухвали направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Судді
Горбатюк С.А.

Мороз Л.Л.

Швед Е.Ю.