Справа № 10622/11/2070
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 р.
№2а- 10622/11/2070

Харківський окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого - судді Бідонька А.В.,

при секретарі судового засідання
Кульчій А.М.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Супрун В.О.,
Балясного Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
Індустріальної об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О
В И В:

Позивач звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
позовною заявою, в якій просить суд
визнати повністю нечинними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 06.06.2011 р. №
/0 та від 09.08.2011 р. № .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 17.05.2012 року
у задоволенні адміністративного
позову фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 до Індустріальної Міжрайонної
державної податкової інспекції м.
Харкова Харківської області Державної
податкової служби; 3-я особа - ПП "Ангро
Плюс" про скасування податкових
повідомлень-рішень - відмовлено в
повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2012 року
апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 залишено без
задоволення, постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
17.05.2012 р. по справі№2а-10622/11/2070 залишено
без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 07.07.2014 року касаційну
скаргу фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 17.05.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2012 р.
скасовано в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№/0 від 06.06.2011 р. та справу в цій
частині направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції. В іншій частині -
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 17.05.2012 року
та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2012 року
залишено без змін.

У мотивувальній частині ухвали Вищого
адміністративного суду України
колегія суддів зазначила, що суди
першої та апеляційної інстанцій,
розглядаючи спір по суті, не
встановили, з якого моменту позивач
досяг суми оподатковуваних операцій
згідно пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закон України «Про
податок на додану вартість», а тому
колегія суддів касаційної інстанції не
вбачає обґрунтованим та підтвердженим
матеріалами справи висновок судів
попередніх інстанцій про те, що позивач
повинен був зареєструватися як платник
ПДВ шляхом надіслання податковому
органу заяви саме до 03.02.2010.

З'ясування цих фактичних обставин
справи має суттєве значення для
вирішення питання щодо
обґрунтованості нарахування позивачу
суми податкового зобов'язання з ПДВ та
штрафних (фінансових) санкцій спірним
податковим повідомленням-рішенням
№/0 від 06.06.2011.

З приводу обґрунтування вказаних
обставин представником позивача було
надано додаткові пояснення, а саме
вказано, що звітнім податковим
періодом, в якому на думку податкового
органу відбулось перевищення
граничної суми у 300000 грн. є січень 2010
року. Відповідно до п.9.4 Закону України
«Про податок на додану вартість», заяву
про реєстрацію позивач повинен був
надіслати протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним податковим періодом, отже до 20
лютого 2010 року включно. Враховуючи, що 20
лютого 2010 року припадало на вихідний
день, наступним робочим днем було 22
лютого 2010 року. Враховуючи
десятиденний строк розгляду такої
заяви, позивач мав бути зареєстрованим
як платник ПДВ з 4 березня 2010 року. Отже
відповідальність, передбачену для
платників ПДВ, податковий орган
повинен був застосувати до позивача
саме з березня 2010 року.

Представником відповідача до суду
було надано письмові заперечення, в
яких зазначено, що на підставі
банківських виписок наданих ФОП ОСОБА_4
до перевірки було встановлено, що
підприємством 15.01.2010 року досягнуто
обсягу виручки від надання послуг з
комплектування наборів дитячої
творчості, протягом останніх
дванадцяти календарних місяців в сумі
325204,00 грн. Відповідно до абз. «а» п.9.6 ст.9
Закону України «Про податок на додану
вартість» заява про реєстрацію має
бути подана (надіслана) податковому
органу особами, що підлягають
реєстрації згідно з підпунктом 2.3.1
пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не
пізніше двадцятого календарного дня з
моменту досягнення суми
оподатковуваних операцій, визначеної
зазначеним пунктом. Таким чином, на
думку представника відповідача, ФОП
ОСОБА_4 був зобов'язаний надіслати
податкового органу заяву про
реєстрацію платником ПДВ до 03.02.2010 року.

Представник позивача, в судове
засідання прибув, підтримав доводи
викладені в письмових поясненнях.

Представник відповідача в судове
засідання прибув, підтримав доводи,
викладені в запереченні, просив
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у справі доказів у їх
сукупності, судом встановлено
наступне.

На виконання вимог Вищого
адміністративного суду України, судом
було досліджено зв'язок одержаних
позивачем коштів з оподатковуваними
операціями та визначено базу
оподаткування податком на додану
вартість.

Суд встановив, що між позивачем та ПП
«Ангро плюс» було укладено Договір
комісії № 02/06-09 від 02.06.2009 р., відповідно
до умов якого позивач зобов'язувався за
винагороду, від свого імені та за
рахунок комітента укладати договори
поставки товару, договори про надання
послуг щодо комплектування товару.

На виконання умов договорів комісії
"Комітент" перерахував на рахунок
"Комісіонера" грошові кошти, що
підтверджується банківською випискою.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами по справі, у
власному обліку в якості виручки
(доходу) від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) позивач
відображав лише суми комісійної
винагороди, отриманої від комітента за
надання посередницьких послуг. Інші
грошові суми, які позивач отримував від
комітентів до складу виручки не
включались.

В позовній заяві позивач обґрунтував
свою позицію тим, що отримані ним кошти
від комітента за договорами комісії не
є виручкою від реалізації товарів
(робіт, послуг), оскільки не належить
суб'єкту підприємницької діяльності -
фізичній особі на праві власності.
Оскільки оподаткуванню підлягає
тільки винагорода за комісійні
послуги, то обсяг виручки від
реалізації товарів на підставі
відповідних договорів комісії від
свого імені та за рахунок комітента за
періоди, що перевірявся, не перевищував
300 000 грн.

Суд зазначає, що відповідно до статті
1011 Цивільного кодексу за договором
комісії одна сторона (комісіонер -
особа, яка вчиняє угоди або інші
юридичні дії від свого імені, але за
рахунок комітента) зобов'язана за
дорученням іншої сторони (комітента) за
плату вчинити один або кілька
правочинів. Договір комісії
відноситься до числа договорів про
надання нематеріальних посередницьких
послуг, головним чином при здійсненні
торгових операцій.

Тобто, комісіонер діє від свого імені, а
отже, приймає на себе всі права та
обов'язки за договорами, що укладаються
з третіми особами, та несе за них
відповідальність.

Законом України "Про оподаткування
прибутку підприємств" (п. 31 стаття 1)
визначено, що продаж товарів - це
будь-які операції, що здійснюються
згідно з договорами купівлі-продажу,
міни, поставки та іншими
цивільно-правовими договорами, які
передбачають передачу прав власності
на такі товари за плату або
компенсацію, незалежно від строків
надання, а також операції з
безоплатного надання товарів.

Тобто сума, фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності - позивачем
на розрахунковий рахунок за здійснення
операції з продажу комісійного товару,
також вважається виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг), а тому загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг) протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно у січні 2010
року, відповідно до матеріалів справи,
становить 325204,00 грн.

Відповідно до п.3.1. ст.3 Закону України
«Про податок на додану вартість» (тут і
наді норми Закону в редакції чинній на
момент виникнення правовідносин)
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з поставки товарів
та послуг, місце поставки яких
знаходиться на митній території
України, у тому числі, операції, перелік
яких наведений у цьому пункті.

За змістом п.1.4. ст.1 Закону України «Про
податок на додану вартість» поставка
товарів - будь-які операції, що
здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу, міни, поставки та
іншими цивільно-правовими договорами,
які передбачають передачу прав
власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів (результатів робіт) та
операції з передачі майна орендодавцем
(лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з
договорами фінансової оренди (лізингу)
або поставки майна згідно з будь-якими
іншими договорами, умови яких
передбачають відстрочення оплати та
передачу права власності на таке майно
не пізніше дати останнього платежу.

Не належать до поставки операції з
передачі товарів в межах договорів
схову (відповідального зберігання),
довірчого управління, оперативної
оренди (лізингу), інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу права власності
(користування або розпорядження) на
такі товари іншій особі.

Поставка послуг - це будь-які операції
цивільно-правового характеру з
виконання робіт, надання послуг,
надання права на користування або
розпорядження товарами, у тому числі
нематеріальними активами, а також з
поставки будь-яких інших, ніж товари,
об'єктів власності за компенсацію, а
також операції з безоплатного
виконання робіт, надання послуг.

Відповідно до п.4.1 ст.4 Закону України
«Про податок на додану вартість» база
оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

Згідно п.4.7 ст.4 Закону України «Про
податок на додану вартість» у випадках,
коли платник податку здійснює
діяльність з поставки товарів,
отриманих у межах договорів комісії
(консигнації), поруки, доручення,
довірчого управління, інших
цивільно-правових договорів, що
уповноважують такого платника податку
(далі - комісіонера) здійснювати
поставку товарів від імені та за
дорученням іншої особи (далі -
комітента) без передання права
власності на такі товари, базою
оподаткування є продажна вартість цих
товарів, визначена у порядку,
встановленому цим Законом. Датою
збільшення податкових зобов'язань
комісіонера є дата, визначена за
правилами, встановленими пунктом 7.3
цього Закону, а датою збільшення суми
податкового кредиту комісіонера є дата
перерахування коштів на користь
комітента або поставки останньому
інших видів компенсації вартості
зазначених товарів. При цьому датою
збільшення податкових зобов'язань
комітента є дата отримання коштів або
інших видів компенсації вартості
товарів від комісіонера.

З огляду на викладене, до загальної
суми в 300 000 гривень від здійснення
операцій з поставки товарів (послуг), що
підлягають оподаткуванню згідно з цим
Законом та перевищуючи яку особа
підлягає обов'язковій реєстрації як
платник податку згідно пп.2.3.1 п.2.3 ст.2
Закону України «Про податок на додану
вартість», необхідно включати як суми
комісійної винагороди, так і інші суми,
отримані комісіонером, що не
зареєстрований як платник ПДВ, на
виконання умов договору комісії,
виходячи з продажної вартості
поставлених товарів, визначеної у
порядку, встановленому цим Законом.

Враховуючи викладене, сума фактично
отримана суб'єктом підприємницької
діяльності - позивачем на
розрахунковий рахунок за здійснення
операції з продажу комісійного товару,
також вважається виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг), а тому загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг) протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно у січні 2010
року, відповідно до матеріалів справи,
становить 325204,00 грн.

Стосовно моменту досягнення позивачем
визначеної законом граничної суми
оподатковуваних операцій та строку, до
якого позивач мав зареєструватися
платником ПДВ, суд зазначає наступне.

За вимогами пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону
України «Про податок на додану
вартість» особа підлягає обов'язковій
реєстрації як платник податку у разі,
коли загальна сума від здійснення
операцій з поставки товарів (послуг), що
підлягають оподаткуванню згідно з цим
Законом, нарахована (сплачена, надана)
такій особі або в рахунок зобов'язань
третім особам, протягом останніх
дванадцяти календарних місяців
сукупно перевищує 300 000 гривень.

Судом встановлено, що перевищення
обсягу виручки позивачем було
здійснено 15.01.2010 року, а звітнім
періодом, в якому відбулось
перевищення граничної суми у 300000 грн. є
січень 2010 року.

Пунктом 9.3 ст.9 Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачено, що особи, які підпадають
під визначення пункту 2.3 ст.2 цього
Закону, зобов'язані зареєструватися як
платник податку у податковому органі
за їх місцезнаходженням (місцем
проживання).

Пунктом 9.4 статті 9 Закону України «Про
податок на додану вартість»
передбачено, що якщо особа, на яку не
поширюється дія пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, як платник податку, вважає за
доцільне добровільно зареєструватися
платником податку і відповідає вимогам
підпункту 2.2 статті 2 цього Закону, така
реєстрація провадиться за її заявою.

Якщо обсяг оподатковуваних операцій
особи протягом звітного податкового
періоду перевищує суму, визначену
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, не більше ніж у два рази, така
особа зобов'язана надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним податковим періодом.

Згідно пп.7.8.1 п.7.8 ст.7 Закону України
"про податок на додану вартість"
податковим звітнім періодом для
позивача є календарний місяць.

Враховуючи викладене, заяву про
реєстрацію позивач повинен був
надіслати протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним податковим періодом, а саме до
20 лютого 2010 року включно. Враховуючи, що
20 лютого 2010 року припадало на вихідний
день, наступним робочим днем було 22
лютого 2010 року. Враховуючи
десятиденний строк розгляду такої
заяви, позивач мав бути зареєстрованим
як платник ПДВ з 4 березня 2010 року.

Отже відповідальність, передбачена для
платників ПДВ, у вигляді штрафних
санкцій, мала наступити для позивача
саме з березня 2010 року .

Однак зі змісту, наданого податковим
органом у судовому засіданні,
розрахунку штрафних санкцій з ПДВ по
ФОП ОСОБА_4 судом встановлено, що
нарахування штрафних санкцій
податковим органом було здійснено за
період лютий - грудень 2010 року.

Так, податковим органом, починаючи з
лютого 2010 року ФОП ОСОБА_4 нараховано,
податкове зобов'язання, а саме:
основний платіж за порушення п.4.1 ст.4
пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», суму
штрафних санкцій відповідно до пп.123.1
ст.123 Податкового кодексу України та
суму штрафних санкцій за ненадання
декларації з податку на додану
вартість відповідно до п.120.1 ст.120
Податкового кодексу України.

Згідно п. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Вимогами ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Враховуючи викладене та те, що
відповідальність, передбачена для
платників ПДВ, у вигляді штрафних
санкцій, мала наступити для позивача з
березня 2010 року, податкове
повідомлення-рішення Індустріальної
Міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Харківської
області Державної податкової служби
№/0 від 06.06.2011 року в частині
визначення штрафних санкцій за період
лютий 2010 року прийняте відповідачем з
порушенням вимог чинного
законодавства та без врахування
фактичних обставин справи, порушує
права та охоронювані законом інтереси
позивача.

Враховуючи викладене, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги позивача
щодо скасування податкового
повідомлення-рішення Індустріальної
Міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Харківської
області Державної податкової служби
№/0 від 06.06.2011 року підлягають
частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 9, 11, 71, 72, 94, 160- 163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до
Індустріальної об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень -
задовольнити частково.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Індустріальної
Міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Харківської
області Державної податкової служби
№/0 від 06.06.2011 року в частині
визначення грошових зобов'язань за
основним платежем в сумі 11124,00 грн. та в
частині визначення штрафних санкцій в
сумі 2951,0 грн.

У задоволенні адміністративного
позову в іншій частини позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі апеляційної скарги
на постанову суду протягом десяти днів
з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова чи ухвала суду не набрала
законної сили.

Суддя
Бідонько А.В.

Повний текст постанови виготовлений
03.11.2014 року.