Справа № 810/1812/14
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/1812/14
інстанції: Марченко С.В.
Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
У Х В А Л А

Іменем України

03 листопада 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд в складі:
головуючого - судді Мєзєнцева Є.І.,
суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 24 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Реєстраційної служби
Березанського міського управління
юстиції Київської області про визнання
неправомірними рішень та зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Реєстраційної служби Березанського
міського управління юстиції Київської
області про визнання неправомірними
рішень відповідача від 16.01.2014 № 9989132 та
16.01.2014 № 9988892 про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зобов`язання відповідача
зареєструвати за позивачем право
власності на об`єкти нерухомого майна
(з урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог від 20.05.2014).

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 24 червня 2014
року у задоволенні адміністративного
позову відмовлено повністю.
В апеляційній
скарзі позивач, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить скасувати вказане судове
рішення і прийняти нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомленні про дату,
час і місце судового засідання.

Сторони до судового засідання не
з'явилися, про дату, час та місце
судового засідання були повідомлені
належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнала за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження, як це
передбачено ст. 197 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення
окружним адміністративним судом
фактичних обставин справи та
правильність застосування ним норм
матеріального і процесуального права,
суд дійшов наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Виконавчого комітету
Березанської міської Ради народних
депутатів від 10.08.1999 № 310 передано
ОСОБА_3 у приватну власність земельну
ділянку площею 0,27 га, розташовану на
території АДРЕСА_1

Згідно з державним актом на право
приватної власності на землю від 29.09.1999
серії IV-КВ № 078715 виданого на ім'я
ОСОБА_3, вказану земельну ділянку в
частині 0,10 га передано для будівництва
та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, а в частині 0,17
га - для ведення особистого підсобного
господарства.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Березанського
міського управління юстиції у
Київської області зроблено
відповідний актовий запис за № 112 від
11.07.2012 (копія свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1).

У грудні 2013 року ОСОБА_2 як спадкоємець
ОСОБА_3 звернувся до Реєстраційної
служби Березанського міського
управління юстиції Київської області
із заявами про державну реєстрацію
права власності на земельні ділянки.

В якості правовстановлюючого
документу позивачем до заяв про
державну реєстрацію права власності на
об`єкти нерухомого майна було долучено,
зокрема, рішення Березанського
міського суду Київської області від
11.07.2013 у справі № 356/663/13-Ц, яким за
ОСОБА_2 визнано право власності на
спадкове майно, що складається з
земельної ділянки загальною площею 0,27
га по АДРЕСА_1, після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3.

Крім того, позивачем було подано
державному реєстратору витяги з
Державного земельного кадастру про
земельні ділянки, які містять
відомості про те, що 18.12.2013 земельним
ділянкам, розташованим на території
АДРЕСА_1, площею 0,1000 га (цільове
призначення - будівництво та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд) та
площею 0,1690 га (цільове призначення - для
ведення особистого селянського
господарства), право приватної
власності на які зареєстровано за
ОСОБА_3, присвоєно кадастрові номери,
відповідно, :04:009:0061 та
:04:009:0062.

За результатами розгляду заяв позивача
та документів, що до неї додані,
державним реєстратором прав на
нерухоме майно винесені рішення від
16.01.2014 № 9989132 та 16.01.2014 № 9988892, якими
позивачу відмовлено у державній
реєстрації права власності на земельні
ділянки за кадастровими номерами
:04:009:0061 та :04:009:0062.

Як вбачається з відомостей, що
викладені у вказаних рішеннях, у
державній реєстрації прав відмовлено у
зв`язку з поданням позивачем
документів, які не дають змоги
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують, а
саме: в рішенні суду відсутня
інформація щодо кадастрового номеру
земельної ділянки; наявність
розбіжностей у площі земельної ділянки
у рішенні суду та у витязі з державного
земельного кадастру.

Правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав та їх
обтяжень визначено Законом України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень" від
01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон України №
1952-IV).

Відповідно до статті 2 Закону України №
1952-IV, державна реєстрація речових прав
на нерухоме майно - це офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з приписами частини першої
статті 4 Закону України № 1952-IV,
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.

Повноваження державного реєстратора у
сфері державної реєстрації прав та їх
обтяжень визначено статтею 9
зазначеного Закону.

Так, державний реєстратор встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема: відповідність
обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у випадках, встановлених
законом); відповідність повноважень
особи, яка подає документи на державну
реєстрацію прав та їх обтяжень;
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах; наявність
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до вимог
цього Закону; наявність факту
виконання умов правочину, з якими закон
та/або договір (угода) пов'язує
можливість проведення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно або
обтяження таких прав.

На виконання покладених цим Законом
повноважень державний реєстратор
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, про
відмову в державній реєстрації, про її
зупинення, внесення змін до Державного
реєстру прав.

Відповідно до частини першої статті 15
Закону України № 1952-IV, державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в такому порядку: 1)
прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; 4) внесення записів до
Державного реєстру прав; 5) видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Цією ж статтею передбачено, що перелік
документів для здійснення державної
реєстрації прав визначається
Кабінетом Міністрів України у Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень.

В силу приписів пункту 27 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22.06.2011 № 703 (далі - Порядок № 703),
документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є: 1) укладений в
установленому законом порядку договір,
предметом якого є нерухоме майно, права
щодо якого підлягають державній
реєстрації, або речове право на
нерухоме майно, чи його дублікат; 2)
свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 3) свідоцтво
про право на спадщину, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 4) свідоцтво
про придбання майна з прилюдних торгів
(аукціонів) та свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів (аукціонів),
якщо прилюдні торги (аукціони) не
відбулися, видані нотаріусом, чи їх
дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
цього Порядку; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді; 7) свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, видане органом
місцевого самоврядування або місцевою
держадміністрацією до набрання
чинності цим Порядком; 8) рішення про
закріплення нерухомого майна на праві
оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право власності на
земельну ділянку або на право
постійного користування земельною
ділянкою; 10) рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно; 11)
ухвала суду про затвердження (визнання)
мирової угоди; 12) заповіт, яким
встановлено сервітут на нерухоме
майно; 13) закон, яким встановлено
сервітут на нерухоме майно; 14) рішення
уповноваженого законом органу
державної влади про повернення об'єкта
нерухомого майна релігійній
організації; 15) рішення власника майна,
уповноваженого ним органу про передачу
об'єкта нерухомого майна з державної у
комунальну власність чи з комунальної
у державну власність або з приватної у
державну чи комунальну власність; 16)
інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

При цьому, частиною десятою статті 791
Земельного кодексу України визначено,
що державна реєстрація речових прав на
земельні ділянки здійснюється після
державної реєстрації земельних
ділянок у Державному земельному
кадастрі.

Відповідно до пункту 33 Порядку № 703, для
проведення державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
земельну ділянку заявник, крім
документів, що зазначені у пунктах 27, 28,
30 і 31 цього Порядку, подає витяг з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку (у разі, коли в
документах, що зазначені у пункті 27
цього Порядку, відсутні відомості про
кадастровий номер земельної ділянки).

Пунктом 4 частини першої статті 24
Закону України № 1952-IV передбачено, що у
державній реєстрації прав може бути
відмовлено у разі, якщо подані
документи не відповідають вимогам,
встановленим цим Законом, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують.

Аналіз положень Закону України № 1952-IV
та Порядку № 703 свідчить про те, що
вчиненню реєстраційної дії, пов`язаної
з державною реєстрацією прав та їх
обтяжень, передує встановлення
державним реєстратором відповідності
заявленого права і поданих документів
відомостям, що у них містяться. При
цьому, державний реєстратор не
уповноважений ставити під сумнів
автентичність документів на підставі
яких здійснюється реєстраційна дія,
якщо такі документи відповідають
встановленій законом формі та містять
необхідні реквізити.

Водночас, правом на тлумачення прав або
змісту правовстановлюючих документів
у разі відсутності необхідних даних, що
ідентифікують об`єкти нерухомого
майна, реєстратор не наділений.

Як вже зазначалось судом вище,
позивачем подано до Реєстраційної
служби Березанського міського
управління юстиції Київської області
заяви про державну реєстрацію права
власності на дві земельні ділянки за
кадастровими номерами :04:009:0061 та
:04:009:0062.

Згідно з даними витягу з Державного
земельного кадастру від 18.12.2013
НВ-013, земельна ділянка за
кадастровим номером :04:009:0061
розташована на території АДРЕСА_1 та
має площу 0,1000 га., цільове призначення -
будівництво та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд. У цьому ж витязі зазначено
відомості про право власності
відповідно до даних про зареєстровані
речові права за ОСОБА_3 та інформацію
про документ, що посвідчує право
власності - державний акт від 29.09.1999
серії IV-КВ № 078715.

В якості документу, що посвідчує
перехід права власності на земельну
ділянку, що зареєстрована в Державному
земельному кадастрі за № :04:009:0061,
від померлої ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
позивачем подано рішення
Березанського міського суду Київської
області від 11.07.2013 у справі № 356/663/13-Ц,
яким за ОСОБА_2 визнано право власності
на спадкове майно, що складається з
земельної ділянки загальною площею 0,27
га по АДРЕСА_1, після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3.

Суд звертає увагу на те, що відсутність
у резолютивній частині судового
рішення відомостей про кадастровий
номер земельної ділянки не є
перешкодою для реєстрації права
власності на цю земельну ділянку за
умови подання заявником витягу з
Державного земельного кадастру та
документів, що однозначно (без будь -
яких тлумачень) дають змогу встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

У даному випадку, відповідач, отримавши
заяву позивача про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку за
кадастровим номером :04:009:0061 із
визначеною площею 0,1000 га, встановив
розбіжність у відомостях про площу
земельної ділянки, так як судовим
рішенням за позивачем визнано право
власності на земельну ділянку з іншою
площею - 0,27 га.

Аналогічна ситуація виникла також під
час розгляду державним реєстратором
заяви позивача про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку за
кадастровим номером :04:009:0062 із
визначеними відомостями про площу (0,1690
га) та цільове призначення (для ведення
особистого селянського господарства)
земельної ділянки.

Інших відомостей, які характеризують
об`єкт нерухомого майна (зокрема,
інформацію про правовстановлюючий
документ, яким посвідчено право
власності спадкодавця, із визначенням
реквізитів документу та даних, що в
ньому зазначені, у тому числі
інформації про те, що земельна ділянка
загальною площею 0,27 га згідно з
державним актом від 29.09.1999 серії IV-КВ №
078715 в частині площі 0,10 га виділена для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель, в
частині площі 0,17 га - для ведення
особистого підсобного господарства)
резолютивна частина вказаного
судового рішення не містить.

За наведених обставин, висновки
державного реєстратора стосовно
неможливості встановлення
відповідності заявлених позивачем
прав документам, що їх посвідчують, суд
вважає цілком обґрунтованими, у зв`язку
з чим підстави для визнання
неправомірними та скасування рішень
від 16.01.2014 № 9989132 та 16.01.2014 № 9988892 про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень відсутні.

Вимога про зобов`язання відповідача
зареєструвати за позивачем право
власності на наведені вище земельні
ділянки, є похідною від позовної вимоги
про визнання неправомірними рішень про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень, а тому відмова у
задоволенні первинної вимоги є
підставою для відмови у задоволенні і
похідної від неї вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення адміністративного позову.

Водночас, як вірно зазначено судом
першої інстанції, відмова в державній
реєстрації прав та їх обтяжень з
підстав, зазначених у пункті 4 частини
першої статті 24 Закону України № 1952-IV,
не позбавляє заявника права повторно
звернутися із заявою за умови усунення
перешкод для державної реєстрації прав
та їх обтяжень.

Доводи апеляційної скарги зазначених
вище висновків суду попередньої
інстанції не спростовують і не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

За правилами ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 24
чрвня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя

Є.І.
Мєзєнцев

суддя

В.В.Файдюк

суддя

Є.В.
Чаку

Головуючий суддя
Мєзєнцев Є.І.

Судді:
Файдюк В.В.

Чаку Є.В.