Справа № 820/15635/14
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 жовтня 2014 р.
№ 820/15635/14

Суддя Харківського окружного
адміністративного суду Горшкова О.О.,
розглянувши в порядку письмового
провдження адміністративний позов
ОСОБА_1 до Управління Держземагенства у
Харківському районі Харківської
області про визнання рішення
протиправним та зобовязання вчинити
дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із
адміністративним позовом до Головного
Управління Держземагенства у
Харківському районі Харківської
області, відповідно до якого, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просить суд:

- визнати неправомірними дії Головного
Управління Держземагенства у
Харківському районі Харківської
області про відмову у погодженні
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0, 4000 га для
подальшого надання у власність ОСОБА_1
для ведення особистого сільського
господарства (вказана ділянка
знаходиться м. Люботин на території
Люботинської міської ради).

- зобов`язати Головне Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області вчинити дії щодо
погодження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки площею 0,
4000 га для подальшого надання у
власність ОСОБА_1 для ведення
особистого сільського господарства
(вказана ділянка знаходиться м. Люботин
на території Люботинської міської
ради).

- зобов`язати Головне Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківській області здійснити дії щодо
проведення державної реєстрації
земельної ділянки площею 0, 4000 га у
власність ОСОБА_1 для ведення
особистого сільського господарства,
яка знаходиться у м. Люботин на
території Люботинської міської ради.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що рішення
Управління Держземагентства у
Харківському районі Харківської
області про відмову у погодженні
розробленого ТОВ "Вектор Проект Т"
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у власність гр.
ОСОБА_1 для ведення особистого
селянського господарства, (оформлене у
вигляді Висновку про відмову у
погодженні проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки від
11.08.2014року № 806) є незаконним, оскільки
відповідачем було неправомірно
зазначено в висновку, що земельна
ділянка, яка відводиться, знаходиться
безпосередньо у прибережно-захисній
смузі водного об`єкту. Вказана земельна
ділянка належить до категорії земель
сільськогосподарського призначення,
жодних водних об'єктів у межах вказаної
земельної ділянки не існує.

Таким чином, рішення відповідача
є незаконними та необгрутованими, а
відтак позовні вимоги підлягають
задоволенню.

У судовому засіданні 28.10.2014року
представник позивача підтримав свою
правову позицію по справі.

Представник відповідача, належним
чином повідомлений про дату, час та
місце розгляду справи, у зазначене
судове засідання не прибув, своєї
правової позиції не висловив.

Згідно приписів ч.1 ст.41 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), у разі неявки у
судове засідання всіх осіб, які беруть
участь у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Частиною 6 ст. 128 КАС України
передбачено, що якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, покладених
суб'єктом владних повноважень в основу
спірного рішення, оформленого у
вигляді висновку від 11.08.2014року № 806,
суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернулась із письмовою заявою
від 03.03.2012року до Люботинського
міського голови щодо надання дозволу
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
площею о, 40 га сіножать, яка розташована
в м. Люботин.

Рішенням 19-ї сесії VI скликання від
30.03.2012 року гр. ОСОБА_1 було надано
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки орієнтовною площею 0,4000 га саме
для ведення особистого селянського
господарства, яка знаходиться в м.
Люботин на території Люботинської
міської ради Харківського району
Харківської області, а також покладено
обов`язок в місячний термін замовити
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в
організації, яка має відповідний
дозвіл на проведення землевпорядних
робіт.

З огляду на вищевикладені обставини,
позивач звернувся до ТОВ "Вектор Проект
Т", яким було розроблено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для
ведення особистого селянського
господарства, яка знаходиться в м.
Люботин на території Люботинської
міської ради Харківського району
Харківської області.

Вказаний проект позивачем було подано
на погодження до Управління
Держземагентства в Харківському
районі Харківської області.

Суд зазначає, що Головне управління
Держземагентства у Харківській
області є територіальним органом
Держземагентства України у
Харківській області та згідно зі
статтею 122 Земельного кодексу України
та з Положенням про Головне управління
передає відповідно до закону земельні
ділянки сільськогосподарського
призначення державної власності у
власність або в користування для всіх
потреб в межах області.

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
встановлений статтею 118 Земельного
кодексу України.

Проте, 11.08. 2014року позивачем отримано
Висновок Держземагентсва у
Харківському районі Харківської
області про відмову у погодженні
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки № 806.

Зі змісту пункту 10 Висновку,
вбачається, що відведення земельної
ділянки для особистого селянського
господарства суперечить вимогам ст. 59
Земельного кодексу України, оскільки,
згідно представлених картографічних
матеріалів, земельна ділянка, яка
відводиться, знаходиться
безпосередньо у водному об'єкті
(струмок) та його прибережно-захисній
смузі і згідно ст. 58 Земельного кодексу
України відноситься до земель водного
фонду. Відтак, погодити проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки гр. ОСОБА_1 та в подальшому
здійснити відповідні дії щодо
державної реєстрації земельної
ділянки не вбачається за можливе.

Як з'ясовано судом, фактичною підставою
для прийняття спірного рішення про
відмову слугували судження суб'єкта
владних повноважень про перебування
спірної земельної ділянки, яку
планується відвести для ведення
особистого селянського господарства
ОСОБА_1, на території Люботинської
міської ради Харківського району
Харківської області, безпосередньо у
прибережно-захисній смузі водного
об'єкта.

Жодних юридичних мотивів прийняття
спірної відмови суб'єкт власних
повноважень у тексті висновку не навів.

Відповідно до Конституції України та
ст.1 Земельного Кодексу України земля є
основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави.

Статтею 2 Земельного Кодексу
передбачено, що земельні відносини - це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.
Суб'єктами земельних відносин є
громадяни, юридичні особи, органи
місцевого самоврядування та органи
державної влади. Об'єктами земельних
відносин є землі в межах території
України, земельні ділянки та права на
них, у тому числі на земельні частки
(паї).

Відповідно до статті 3 Земельного
кодексу України земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Як передбачено статтею 33 Земельного
кодексу України, громадяни України
можуть мати на праві власності та
орендувати земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства, використання земель
особистого селянського господарства
здійснюється відповідно до закону.

Пунктом "б" частини 1 статті 81
Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі безоплатної
передачі із земель державної і
комунальної власності.

Норми безоплатної передачі земельних
ділянок громадянам визначені статтею
121 Земельного кодексу України. Так,
згідно з пунктом "б" частини 1 статті 121
Земельного кодексу України громадяни
України мають право на безоплатну
передачу їм земельних ділянок із
земель державної або комунальної
власності для ведення особистого
селянського господарства у розмірі не
більше 2,0 гектара.

Суд зазначає, що правовідносини з
приводу набуття громадянами права
приватної власності на земельні
ділянки унормовані, зокрема,
положеннями Земельного кодексу
України, згідно з ч.6 ст.118 якого
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу.

Судом встановлено, що у заяві від 05.03.2012
року, позивачем зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри, а саме: для ведення
особистого селянського господарства,
орієнтовною площею 0,40 га сіножать.

Згідно з пунктом г частини першої
статті 121 Земельного кодексу України
громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності в таких
розмірах: для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) у селах - не більше
0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15
гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Частиною 7 ст.118 Земельного кодексу
України визначено, що відповідний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Статтею 12 Земельного кодексу України
визначено повноваження сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст, до яких належить:
розпорядження землями територіальних
громад; передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу; вилучення земельних
ділянок із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
викуп земельних ділянок для суспільних
потреб відповідних територіальних
громад сіл, селищ, міст; організація
землеустрою; координація діяльності
місцевих органів земельних ресурсів;
здійснення контролю за використанням
та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного та
екологічного законодавства; обмеження,
тимчасова заборона (зупинення)
використання земель громадянами і
юридичними особами у разі порушення
ними вимог земельного законодавства;
підготовка висновків щодо вилучення
(викупу) та надання земельних ділянок
відповідно до цього Кодексу;
встановлення та зміна меж районів у
містах з районним поділом;
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок;
внесення пропозицій до районної ради
щодо встановлення і зміни меж сіл,
селищ, міст; вирішення земельних
спорів; вирішення інших питань у галузі
земельних відносин відповідно до
закону.

Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання з регулювання
земельних відносин.

Таким чином, суд зазначає, що у разі
звернення особи з заявою в порядку ст.118
Земельного кодексу України про надання
дозволу на розробку проекту земельної
документації, заява має бути
розглянута міською радою виключно на
пленарному засідання та, за
результатами розгляду заяви, має бути
прийнято відповідне рішення.

Суд звертає особливу увагу на ту
обставину, що відповідне рішення про
відмову у задоволенні клопотання
(заяви) згідно з наданими громадянами
документами повинно бути мотивоване,
із зазначенням підстав для такої
відмови.

Розв'язуючи спір, суд зауважує, що
відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За визначенням ч.1 ст.69 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не
мають для суду наперед встановленої
сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності (ч.3 ст.86).

Керуючись приписами ст.11 КАС України, а
також наведених норм процесуального
закону, суд встановив, що в матеріалах
справи відсутні фактичні дані на
підтвердження факту існування
визначених ст. 118 Земельного кодексу
України перешкод у одержанні позивачем
дозволу на розроблення проекту
землеустрою.

Так, згідно з ч.5 ст.116 Земельного
кодексу України земельні ділянки, які
перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних
осіб, передаються у власність чи
користування за рішенням органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування лише після припинення
права власності чи користування ними в
порядку, визначеному законом.

Проте, відповідачем не надано
відомостей про отримання спірної
земельної ділянки у власність або
користування згідно зі ст.ст.125 і 126
Земельного кодексу України.

З приводу доводу суб'єкта владних
повноважень щодо знаходження
земельної ділянки у
прибережно-захисній смузі суд
зазначає, що відповідно до ст. 60
Земельного кодексу України вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності встановлюються прибережні
захисні смуги (ч.1 ст.60); прибережні
захисні смуги встановлюються по
берегах річок та навколо водойм уздовж
урізу води (у меженний період) шириною:
а) для малих річок, струмків і потічків,
а також ставків площею менш як 3 гектари
- 25 метрів; б) для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; в) для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів. При крутизні
схилів більше трьох градусів
мінімальна ширина прибережної
захисної смуги подвоюється (ч.2 ст.60);
уздовж морів та навколо морських заток
і лиманів встановлюється прибережна
захисна смуга шириною не менше двох
кілометрів від урізу води. Прибережні
захисні смуги встановлюються за
окремими проектами землеустрою. Межі
встановлених прибережних захисних
смуг і пляжних зон зазначаються в
документації з землеустрою,
кадастрових планах земельних ділянок,
а також у містобудівній документації.
Прибережні захисні смуги
встановлюються на земельних ділянках
усіх категорій земель, крім земель
морського транспорту.

З положень наведеної норми кодексу
слідує, що ширина прибережної захисної
смуги залежить від категорії водного
об'єкту та визначається документацією
з землеустрою.

Між тим, у ході розгляду справи суб'єкт
владних повноважень не подав до суду
взагалі жодних належних та допустимих
у розумінні ст. 70 КАС України доказів
знаходження спірної земельної ділянки
чи її частини в межах прибережної
захисної смуги.

Стосовно посилання відповідача на
запроваджені приписами ст. 58, ст. 59
Земельного кодексу України обмеження,
суд відмічає, що матеріали справи не
містять жодних фактичних даних, які б
засвідчували, що позивач має намір
допустити порушення приписів
перелічених норм закону.

Згідно ст. 35 Земельного кодексу України
громадяни України із земель державної
і комунальної власності мають право
набувати безоплатно у власність
земельні ділянки для ведення
індивідуального або колективного
садівництва, приватизація земельної
ділянки громадянином - членом
садівницького товариства здійснюється
без згоди на те інших членів цього
товариства.

Отже, відносно доводу відповідача про
входження спірної земельної ділянки
безпосередньо у прибрежно-захисній
смузі, то суд відмічає, що зазначена
обставина не підтверджується
матеріалами справи. Крім того, як
вбачається з пункту 7 Висновку від
11.08.2014 року № 806, земельна ділянка, щодо
якої розроблений проект землеустрою,
за категорією та складом угідь
відноситься до земель
сільськогосподарського призначення -
сіножаті.

Згідно протоколу проведення перевірки
документації з землеустрою та
обмінного файлу від 08.10.2012 року
(обліковий номер документації із
землеустрою №ДЗ-2012), за
результатами якої 16.10.2012 року внесені
відомості до автоматизованої системи
Державного земельного кадастру,
категорія земель, до якої належить
вказана земельна ділянка: землі
сільськогосподарського призначення.

Про внесення зазначених відомостей до
автоматизованої системи Державного
земельного кадастру свідчать також
відповідні позначки на титульному
аркуші проекту землеустрою,
викопіюванні із чергового
кадастрового плану, погодженому
посадовою особою Міськрайонного
Управління Держкомзему у місті Люботин
і Харківському районі Харківської
області.

Вказана обставина також
підтверджується довідкою
Міськрайонного управління держкомзему
у м. Люботині і Харківському районі
Харківської області № 118, в якій також
зазначається факт відсутності
обмежеть щодо вказаної земельної
ділянки.

Додатково при вирішенні спору по суті
суд зважає, що за правилом ч.8 ст.118
Земельного кодексу України проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки погоджується в порядку,
встановленому статтею 186-1 цього
Кодексу.

За правилами ст. 186 -1 Земельного кодексу
України проект землеустрою щодо
відведення земельних ділянок усіх
категорій та форм власності підлягає
обов'язковому погодженню з
територіальним органом центрального
органу виконавчої влади, що здійснює
реалізацію державної політики у сфері
земельних відносин ч.1 ст. 186-1); проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у межах населеного пункту або
земельної ділянки за межами населеного
пункту, на якій розташовано об'єкт
будівництва або планується
розташування такого об'єкта, подається
також на погодження до органу
містобудування та архітектури (ч.2 ст.
186-1 цього Кодексу); проект землеустрою
щодо відведення земельної ділянки:
природно-заповідного та іншого
природоохоронного призначення,
земельної ділянки, розташованої на
території чи в межах об'єкта
природно-заповідного фонду або в межах
прибережної захисної смуги, підлягає
також погодженню з природоохоронним
органом; історико-культурного
призначення, земельної ділянки,
розташованої на території історичних
ареалів населених місць, земельної
ділянки, на якій розміщені об'єкти
культурної спадщини, підлягає також
погодженню з органом охорони
культурної спадщини;
лісогосподарського призначення
підлягає також погодженню з органом
лісового господарства; водного фонду
підлягає також погодженню з органом
водного господарства (ч.3 ст. 186-1);
розробник подає на погодження до
відповідного територіального органу
центрального органу виконавчої влади,
що здійснює реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин,
оригінал проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, а до
органів виконавчої влади, зазначених у
частинах другій і третій цієї статті, -
завірені ним копії проекту (ч.4 ст. 186-1);
органи виконавчої влади, зазначені в
частинах першій - третій цієї статті,
зобов'язані протягом десяти робочих
днів з дня одержання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (копії такого проекту)
безоплатно надати свої висновки про
його погодження або відмову в такому
погодженні (ч.5 ст. 186-1); підставою для
відмови у погодженні проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки може бути лише невідповідність
його положень вимогам законів та
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів,
документації із землеустрою або
містобудівній документації. У разі
якщо проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки підлягає
обов'язковій державній експертизі
землевпорядної документації,
погоджений проект подається
замовником або розробником до
центрального органу виконавчої влади,
що здійснює реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин,
або його територіального органу для
здійснення такої експертизи (ч.6 ст. 186-1).

Проте, відповідно до пункту 2.9 Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок (затверджено
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 05.11.2004р. №434, зареєстровано
в Міністерстві юстиції України 22.11.2004
№1470/10069) у разі відсутності належної
землевпорядної документації та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо водоохоронних зон та
прибережних захисних смуг водних
об'єктів, природоохоронний орган
забезпечує їх збереження, шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 Водного кодексу
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 08.05.1996р. №486 "Про
затвердження Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них", з урахуванням
конкретної ситуації.

Отже, вирішення питання стосовно
перетинання фактичних меж прибережної
захисної смуги та спірної земельної
ділянки відповідно до ст.ст.118, ст. 186-1
Земельного кодексу України,
відноситься до дискреційних
повноважень органу з охорони
навколишнього природного середовища, а
не РДА, і порядок реалізації означених
дискреційних повноважень встановлено
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 05.11.2004 №434.

Виконуючи вимоги ст. 11 КАС України, суд
зазначає, що Відділ Держземагентства у
Харківській області всі відомості,
котрі характеризують спірну земельну
ділянку, зокрема, за ознаками
знаходження у власності чи
користуванні інших осіб згідно з
ст.ст.125 і 126 Земельного кодексу України,
належності до земель, зайнятих морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм відносяться до
земель водного фонду, згідно до вимог
ст. 58 Земельного кодексу України - не
навів, а суб`єкт владних повноважень
доказів в обґрунтування правомірності
висновку стосовно відмови у погодженні
проекту землеустрою щодо відведення
ОСОБА_1 земельної ділянки - не надав.

Як вбачається з матеріалів справи,
вказані відомості відповідач при
прийнятті рішення за письмовим
зверненням позивача не збирались, не
вивчались, а тому в основу мотивів
висновку про відмову у погодження
проекту землеутрою щодо відведення
земельної ділянки - не покладались.

В силу приписів ч.3 ст.2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, будучи суб'єктом
владних повноважень та заперечуючи
проти адміністративного позову не
виконав покладений на нього ч.2 ст.71 КАС
України обов'язок та не надав належних
та допустимих доказів правомірності
дій щодо відмову у погодженні проекту
землеутрою та доказів того, що
зазначена земельна ділянка належить
до категорії земель водного фонду, чи
жодних інших документів які б
засвідчували належність даної
земельної ділянки до водного фонду.

Разом з тим, висновок відповідача про
належність зазначеної вище земельної
ділянки до категорії земель водного
фонду спростовується матеріалами
справи.

З огляду на вищезазначене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу
відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КАС
України

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128,
159, 160- 163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Держземагенства у
Харківському районі Харківської
області про визнання рішення
протиправним та зобовязання вчинити
дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного
Управління Держземагенства у
Харківському районі Харківської
області про відмову у погодженні
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0, 4000 га для
подальшого надання у власність ОСОБА_1
для ведення особистого сільського
господарства (вказана ділянка
знаходиться м. Люботин на території
Люботинської міської ради).

Зобов`язати Головне Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківської області вчинити дії щодо
погодження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки площею 0,
4000 га для подальшого надання у
власність ОСОБА_1 для ведення
особистого сільського господарства
(вказана ділянка знаходиться м. Люботин
на території Люботинської міської
ради).

Зобов`язати Головне Управління
Держземагенства у Харківському районі
Харківській області здійснити дії щодо
проведення державної реєстрації
земельної ділянки площею 0, 4000 га у
власність ОСОБА_1 для ведення
особистого сільського господарства,
яка знаходиться у м. Люботин на
території Люботинської міської ради.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення протягом десяти днів з дня її
проголошення, у разі застосування
судом частини третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Горшкова О.О.