Справа № 2а-4833/12/1470
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2014 року
м. Київ К/800/53107/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції у Центральному
районі м.Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області

на постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 14.12.2012 року

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 02.10.2013 року

у справі № 2а-4833/12/1470

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Центральному районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 14.12.2012 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 02.10.2013 року, позов задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Центральному районі м.Миколаєва
Миколаївської області ДПС від 13.04.2012
року № в частині визначення
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем в
сумі 31 424, 67 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 3 779, 00
грн. Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Центральному районі м. Миколаєва
Миколаївської області ДПС від 13.04.2012
року № в частині визначення
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб за основним
платежем в сумі 30 615, 92 грн. та за
штрафними санкціями у розмірі 2 896, 62
грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог
відмовити, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатами
документальної планової виїзної
перевірки дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4 за період з 01.01.2010
року по 31.12.2011 року, відповідачем
складено акт 27.03.2012 року №126/17-208/НОМЕР_1,
яким встановлено порушення, зокрема,
ст. 13 розділу IV Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», п. 22.10 ст. 22 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок з доходів фізичних
осіб від здійснення підприємницької
діяльності за перевірений період на
загальну суму 34 074, 76 грн.; пп. 7.4.4 п. 7.4, пп.
7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», п. 185.1 ст.
185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено суму податку на додану
вартість на 35 682, 00 грн. та зменшено
залишок від'ємного значення ПДВ, який
після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового
кредиту наступного податкового
періоду, за жовтень 2010 року на 15 030, 00
грн.; п. 1 ст. 3 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг», в результаті чого позивачем не
проведено розрахункові операції в
готівковій формі на загальну суму 25 537,
96 грн. через реєстратор розрахункових
операцій.

На підставі вказаного акта 13.04.2012 року
відповідачем прийнято податкові
повідомленні-рішення: - № , яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем в сумі 35
682, 00 грн. та в сумі 4 400, 50 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами); № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб на 34 074, 76 грн. за
основним платежем та 3 925, 71 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами); - № , яким до позивача
застосовано штрафні (фінансові)
санкції (штрафи) за порушення операцій
у сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг у розмірі 1, 00 грн.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, з урахуванням норм
податкового законодавства, чинних на
час виникнення відповідних
правовідносин, погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
про часткове задоволення позову у
даній справі, зважаючи на таке.

Відповідно до п. 22.10 ст. 22 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю до набрання чинності
спеціальним законом з питань
оподаткування фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності
здійснюється відповідно до розділу ІV
Декрету Кабінету Міністрів України від
26.12.1992 року № 13-92 «Про прибутковий
податок з громадян».

Статтею 13 названого Декрету
встановлено, що оподатковуваним
доходом вважається сукупний чистий
доход, тобто різниця між валовим
доходом (виручки у грошовій та
натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2. ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

В силу п. п. 5.5.1 п. 5.5 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
відносяться будь-які витрати, пов'язані
з виплатою або нарахуванням процентів
за борговими зобов'язаннями (у тому
числі за будь-якими кредитами,
депозитами) протягом звітного періоду,
якщо такі виплати або нарахування
здійснюються у зв'язку з веденням
господарської діяльності платника
податку.

Статтею 177 Податкового кодексу України
визначено оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою -
підприємцем від провадження
господарської діяльності, крім осіб, що
обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно із пп. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та
негрошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

В силу п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інших витрат, визначених згідно з
пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

Підпунктом «г» пп. 138.10.1 п. 138.10 ст. 138
Податкового кодексу України
передбачено, що до складу інших витрат
включаються загальновиробничі
витрати, до яких належать витрати на
утримання, експлуатацію та ремонт,
страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення.

Відповідно до пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138
Податкового кодексу України фінансові
до складу інших витрат включаються
витрати, до яких належать витрати на
нарахування процентів (за користування
кредитами та позиками, за випущеними
облігаціями та фінансовою орендою) та
інші витрати підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку).

Відповідно до ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій вставлено,
що позивачем у 2010 році розпочато роботи
з переобладнання нежитлового
приміщення підвалу та першого поверху
загальною площею 292,1 кв. м. за адресою: м
Миколаїв, вул. Радянська, 12/5, яке
належить йому на праві приватної
власності і використовується з метою
отримання прибутку, а саме в якості
кафе.

З даною метою позивачем укладено з КБ
«Райффайзен Банк Аваль» кредитний
договір на отримання кредиту,
призначеного для розвитку бізнесу
(завершення будівельно-монтажних
робіт, придбання обладнання).

Отже, витрати, пов'язані з
переобладнанням кафе, а саме вартість
ремонтних робіт, орендну плату за
землю, на якій розташовано кафе,
відсотки по кредиту, оформленому для
ремонту приміщення, позивачем у 2010 - 2011
роках правомірно віднесено до витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходу, у зв'язку з чим, висновки судів
першої та апеляційної інстанції щодо
відсутності підстав для донарахування
позивачу грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб у
загальному розмірі 20 672, 26 грн. (3 285, 76
грн. (орендна плата за землю), 17 386, 50 грн.
(проценти по кредиту)), є правильними.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що ФОП ОСОБА_4 є
власником приміщення магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, яке у 2011 році ним
здавалось в оренду іншим суб'єктам
підприємницької діяльності.

Встановлено, що згідно із витягом з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
одним із видів діяльності позивача є
надання в оренду й експлуатацію
власного чи орендованого нерухомого
майна.

Так, згідно із п. 138.8 ст. 138 Податкового
кодексу України собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: інших прямих витрат, у тому числі
витрат з придбання електричної енергії
(включаючи реактивну).

Отже, доводи відповідача щодо
неправомірного віднесення до складу
витрат сум, пов'язаних з придбанням
електричної енергії для
обслуговування таких приміщень, є
безпідставними, оскільки ці витрати
пов'язані з господарською діяльністю, у
зв'язку з чим податкове зобов'язання в
сумі 9 943, 66 грн. скасовано правомірно.

За таких обставин, податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість у загальному розмірі 31 424, 67
грн., визначене позивачу податковим
органом у зв'язку зі зменшенням
відповідачем суми витрат, пов'язаних з
господарською діяльністю за 2010 - 2011
роки, також підлягає скасуванню,
оскільки всі розрахунки позивача
підтверджені податковими накладними,
оформленими у відповідності до чинного
законодавства, що відповідачем не
заперечується.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем на підставі
видаткових ордерів в період з 27.06.2011
року по 16.07.2011 року отримано грошові
кошти на загальну суму 25 537, 96 грн. від
ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_1». У видаткових
ордерах зазначено, що грошові кошти
видаються ФОП ОСОБА_4 в якості оплати
товару без конкретизації цього товару.

У зв'язку з тим, що вказану суму
позивачем не включено до загального
оподатковуваного доходу та податкових
зобов'язань з ПДВ, а також не проведено
через реєстратор розрахункових
операцій, судами обґрунтовано зроблено
висновок про допущення порушення
позивачем норм законодавства, що є
підставою для донарахування грошового
зобов'язання з податку на доходи з
фізичних осіб у сумі 1 188, 84 грн. та
податку на додану вартість у розмірі 4
272, 25 грн., а також свідчить про
правомірність податкового
повідомлення-рішення № , яким до
позивача застосовано штрафні
(фінансові) санкції (штрафи) за
порушення операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг у
розмірі 1, 00 грн.

Також встановлено, що позивачем у 2010
році одна і та ж сума, сплачена за
торговий патент, була віднесена до
витрат, пов'язаних з отриманням
прибутку, відповідно до ст. 13 Декрету
КМУ «Про прибутковий податок з
громадян», та врахована при визначенні
суми, яка підлягає сплаті до бюджету,
шляхом її зменшення на цю суму, у
зв'язку з чим відповідачем визначено
грошове зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб у розмірі 2 270, 00
грн. за основним платежем та за
(штрафними) фінансовими санкціями у
розмірі 791, 49 грн.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, судами
першої та апеляційної інстанцій
ухвалено обґрунтовані рішення, які
постановлені з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
підстав для їх скасування не
вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Центральному районі
м.Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
відхилити.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 14.12.2012 року
та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 02.10.2013 року
у справі № 2а-4833/12/1470 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку
та строки, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, та на неї може бути подана
заява про перегляд судових рішень
Верховним Судом України з підстав та в
порядку, передбачених статтями 236-239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук