Справа № 127/20346/13-а (2а/127/726/13)
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року м. Київ
К/800/57753/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддів при секретарі
судового засідання за участю
представника позивачаЗайця В.С.
(суддя-доповідач), Голяшкіна О.В.,
Стрелець Т.Г., Руденко Н.В., Коханець О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Вінницької
міської ради на постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 07 листопада 2013 року у справі за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6 до Вінницької міської ради про
скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2008 року ФОП ОСОБА_6 пред'явив
позов до Вінницької міської ради про
визнання протиправним та скасування
рішення 33 сесії 6 скликання Вінницької
міської ради від 21 червня 2013 року № 1339 в
частині.

Постановою Вінницького міського суду
від 04 жовтня 2013 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 07 листопада
2013 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_6
задоволено повністю.

Постанову Вінницького міського суду
Вінницької області від 04 жовтня 2013 року
скасовано та ухвалено нову постанову,
якою визнано протиправним та скасовано
додаток № 2 до рішення 33 сесії 6
скликання Вінницької міської ради від
21 червня 2013 року № 1339 в частині слів
«торгівлі ( код КВЦПЗ 03.07)» та слів «за
умови знесення будівель та споруд,
розміщених в межах прибережної
захисної смуги».

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції скаржник
оскаржив його.

У касаційній скарзі Вінницька міська
рада, посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду апеляційної
інстанції скасувати, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судами встановлено, що ФОП ОСОБА_6
являється власником 33/50 частки
комплексу по АДРЕСА_1 в м. Вінниці
відповідно до договору купівлі-продажу
від 13 квітня 2011 року, укладеного між
позивачем та ЗАТ «Вінницький проектний
інститут».

Придбані позивачем будівлі та споруди
1983 року забудови, що підтверджується
технічним паспортом на виробничі
будівлі по АДРЕСА_1 в м. Вінниці,
виготовленим 10 травня 2011 року КП
«ВМБТІ» та розташовані на земельній
ділянці площею 0,88 га, кадастровий номер
№ 030340235, що перебувала у
постійному користуванні відчужувача
згідно державного акту на право
користування землею серії Б №000127.

19 грудня 2012 року ЗАТ «Вінницький
проектний інститут» була подана на
розгляд Вінницької міської ради заява
про припинення права користування
земельною ділянкою у зв'язку з
відчуженням розташованих на ній
будівель та споруд.

В зв'язку з придбанням будівель
позивачем було замовлено в
департаменті містобудування і
архітектури висновок про єдині умови
та обмеження використання земель,
визначених для містобудівних потреб
(витяг з плану зонування) від 01 серпня
2011 року №05-00-010010971, згідно якого
зазначена ділянка належить до зони
комунальних підприємств, складів і баз
К-1, частково в межах
прибережно-захисних смуг.

Зона складування і оптової торгівлі К-1
виділена для забезпечення правових
умов формування територій для
розміщення об'єктів складування і
розподілу товарів. В дану зону включені
склади, криті і відкриті бази, гаражі,
стоянки, а також магазини
дрібнооптової торгівлі, роздрібної
торгівлі та супутні об'єкти
обслуговування, підприємства, що
надають деякі види виробничих послуг.

На основі вищезазначеного висновку ТОВ
«Діпроцивільпромбуд» було виконано
обґрунтування для використання
території земельної ділянки для
обслуговування існуючої та
перспективної забудови в м. Вінниці,
АДРЕСА_1

Згідно висновку по обґрунтуванню
Департаменту архітектури,
містобудування та кадастру від 15 січня
2013 року № 05-00-010-2018 останній вважає
можливим оформлення права
користування земельною ділянкою
(будівництво та обслуговування
адміністративно-офісних, складських
приміщень та гаражів) за відповідних
умов.

По зазначеному обґрунтуванню було
отримано позитивні висновки
погоджувальних органів та подані
відповідні документи разом із заявою
позивача від 31 травня 2013 року про
передачу у власність шляхом продажу
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
(3860 - для комерційного використання, 6113 -
для виробничих потреб) на розгляд
Вінницької міської ради (а.с.38).

Рішенням Вінницької міської ради від 21
червня 2013 року № 1339 позивачу надано
погодження на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення вказаної
земельної ділянки, на якій розміщені
об'єкти нерухомого майна, орієнтовною
площею 0,9973 га, для будівництва та
обслуговування будівель торгівлі (код
КВЦПЗ 03.07), за рахунок земель
територіальної громади міста, за умови
знесення будівель та споруд,
розміщених в межах прибережної
захисної смуги.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції послався на
положення Земельного кодексу України
та Водного кодексу України, що
визначають правовий режим прибережних
захисних смуг та прийшов до висновку
про правомірність рішення Вінницької
міської ради від 21 червня 2013 року № 1339 в
частині додатку № 2, а відтак позовні
вимоги позивача є безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції апеляційний суд послався на
положення Цивільного кодексу України
щодо визначення правового режиму права
власності та зазначив, що право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та має право вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Рішення суб'єкта владних повноважень в
частині умови щодо знесення будівлі,
яка перебуває у власності (придбана)
позивача, порушує його право власності
та прийняте поза межами повноважень
органу місцевого самоврядуванню.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України із
правовою позицією суду апеляційної
інстанції погоджується із огляду на
наступне.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу
України передбачено, що правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317
Цивільного кодексу України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Згідно частин 1, 2 статті 319 Цивільного
кодексу України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону. При здійсненні своїх прав та
виконанні обов'язків власник
зобов'язаний додержуватися моральних
засад суспільства.

Враховуючи зазначене колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується із висновком суду
апеляційної інстанції, що рішення
суб'єкта владних повноважень в частині
постановлення умови щодо знесення
будівлі, яка перебуває у власності
(придбана) позивача порушує право
власності ФОП ОСОБА_6.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 123 Земельного кодексу України
визначений порядок надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування

Відповідно до частин 1 - 3 статті 123
Земельного кодексу України надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності у користування
здійснюється Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування.

Особа, зацікавлена в одержанні у
користування земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності за проектом землеустрою щодо
її відведення, звертається з
клопотанням про надання дозволу на
його розробку до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, які відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, передають у власність
або користування такі земельні
ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний
розмір земельної ділянки та її цільове
призначення. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування та розмір
земельної ділянки, письмова згода
землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки). Верховній Раді
Автономної Республіки Крим, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
органам виконавчої влади або органам
місцевого самоврядування, які
передають земельні ділянки державної
чи комунальної власності у
користування відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування в межах
їх повноважень у місячний строк
розглядає клопотання і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Згідно частин 10, 13 статті 123 Земельного
кодексу України рішенням про надання
земельної ділянки у користування за
проектом землеустрою щодо її
відведення здійснюються: затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки; вилучення земельних
ділянок у землекористувачів із
затвердженням умов вилучення
земельних ділянок (у разі
необхідності); надання земельної
ділянки особі у користування з
визначенням умов її використання і
затвердженням умов надання, у тому
числі (у разі необхідності) вимог щодо
відшкодування втрат
сільськогосподарського та
лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки може бути лише його
невідповідність вимогам законів та
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону
України «Про місцеве самоврядування»
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їх невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними у судовому порядку.

Згідно статті 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» рада
в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.
Рішення ради приймається на її
пленарному засіданні після
обговорення більшістю депутатів від
загального складу ради, крім випадків,
передбачених цим Законом.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» передбачено, що виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської Ради вирішуються
відповідно до закону питання
регулювання земельних відносин;
встановлення відповідно до
законодавства правил з питань
благоустрою території населеного
пункту, забезпечення в ньому чистоти і
порядку.

Досліджуючи оскаржене рішення
відповідача, надаючи оцінку доводам і
запереченням сторін щодо
правомірності рішення суб'єкта владних
повноважень, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що відповідачем у
своїй діяльності не дотримано
конституційних приписів щодо обов'язку
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Підпунктом «б» пункту 3 частини 1 статті
31 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та статтею 14
Закону України «Про містобудування»
передбачено, що до компетенції
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад у сфері
містобудування належать забезпечення
в установленому законом порядку
державного контролю за дотриманням
законодавства, затвердженої
містобудівної документації під час
планування та забудови відповідних
територій, зупинення у випадках,
передбачених законом, будівництва, яке
проводиться з порушенням
містобудівної документації та
проектів окремих об'єктів, а також може
заподіяти шкоду навколишньому
природному середовищу.

Відповідно до підпункту «б» пункту 1
статті 33 Закону до делегованих
повноважень виконавчого комітету у
сфері регулювання земельних
відносин та охорони навколишнього
природного середовища відноситься
здійснення контролю за додержанням
земельного та природоохоронного
законодавства, використанням і
охороною земель, природних ресурсів
загальнодержавного та місцевого
значення, відтворенням лісів.

Проаналізувавши зазначені норми
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що суд апеляційної інстанції прийшов
до вірного висновку, що Вінницька
міська рада, висуваючи додаткову умову
про знесення будівель та споруд,
розміщених в межах прибережної
захисної смуги при погодженні рішенням
від 21 червня 2013 року № 1339 проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки орієнтовною площею 0,9973 га для
будівництва та обслуговування
будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) за
рахунок земель територіальної громади
міста, діяла не на підставі, поза межами
повноважень та у спосіб, що суперечить
Конституції та законами України.

Суд апеляційної інстанцій повно і
всебічно встановив обставини справи,
дав їм належну юридичну оцінку,
правильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для скасування або зміни
прийнятого ним рішення немає.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків суду
апеляційної інстанції та встановлених
обставин справи.

Згідно з частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
під час ухвалення судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції не допустив
порушень норм матеріального права при
ухвалені судового рішення чи вчиненні
процесуальних дій, а тому підстав для
задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 КАС
України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Вінницької міської
ради залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 07 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: