Справа № 2а-0370/368/11
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 р.
Справа № 24374/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Заверухи О.Б.,

суддів -
Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання
- Андрушківа І.Я.,

представника відповідача -
Зуєва А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Ківерцівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Волинської області на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 16 березня
2011 року у справі за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Волиньфрукт» до Ківерцівської
міжрайонної державної податкової
інспекції Волинської області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «Волиньфрукт» звернулося до суду
з позовом до Ківерцівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Волинської області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
відповідача від 19.11.2010 року № /0,
від 04.02.2011 року № /3, № /3 та №
/3.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в
акті перевірки ТзОВ «Волиньфрукт»
податковий орган також зазначав про
порушення підприємством вимог
податкового законодавства у зв'язку з
включенням до складу валових витрат за
маркетингові послуги, отримані від
ТзОВ «Метро Кеш енд Кері Україна», які,
на думку відповідача, не були пов'язані
з господарською діяльністю товариства
та не підтверджені первинними
документами бухгалтерського обліку.
Проте в акті перевірки, на підставі
якого прийняті оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, відповідач
стверджує про ті ж порушення. Також
первинні документи щодо господарських
відносин з ТзОВ «Метро Кеш енд Кері
Україна» містять необхідні реквізити,
а витрати, понесені підприємством на
оплату послуг, є економічно
обґрунтованими, оскільки ці послуги
надавались на період дії договірних
відносин з поставки товару, послуги
мали ознаки регулярних та постійних,
спрямовані на отримання прибутку, тому
віднесені до валових витрат та до
податкового кредиту з податку на
додану вартість у відповідних періодах
правомірно та обґрунтовано. Також, на
думку позивача, податковий орган
неправомірно прийнято рішення про
застосування 20% ставки з податку на
додану вартість за експортними
операціями на виконання контракту з
фірмою ECO-PRODUCT LLC (США), оскільки для
перевірки було пред'явлено усі
підтверджуючі документи, необхідні для
проведення даних операцій: контракт,
вантажно-митні декларації (ВМД),
відвантажувальні документи з
відмітками митних органів, документи,
які підтверджують легітимність
покупця за контрактом - ECO-PRODUCT LLC
(оригінали та копії з перекладом). А
посилання відповідача на отриману
інформацію управління боротьби з
відмивання доходів, одержаних
злочинним шляхом ДПА у Волинській
області з мережі Інтернет, є лише
припущенням, що фірма ECO-PRODUCT LLC (США) з
30.05.2007 року має статус «revoked»
(анульовано). Митними органами було
здійснено відмітки «Задекларовані в
цій ВМД товари вивезені за межі митної
території України в повному обсязі», що
свідчить про перетинання товаром
митного кордону України і є експортом.
Крім того, ні зовнішньоекономічний
контракт, ні ВМД не визнані у
встановленому порядку недійсними.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 16 березня
2011 року позов задоволено повністю.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що отримані ТзОВ
«Волиньфрукт» маркетингові послуги
від ТзОВ «Метро Кеш енд Кері Україна»
безпосередньо пов'язані з
господарською діяльністю позивача та
підтверджені первинними документами
бухгалтерського обліку, тому позивач
правомірно відніс вартість цих послуг
до складу валових витрат, а суму
податку на додану вартість, сплачену в
ціні цих послуг до податкового кредиту.
Відтак, на думку суду, висновки
відповідача про завищення валових
витрат та податкового кредиту і як
наслідок, заниження податкових
зобов'язань є необґрунтованими. Також
позивач належними доказами довів
реальність господарських операцій з
фірмою-нерезидентом ECO-PRODUCT LLC (США), а
саме експорт продуктів (грибів та ягід)
згідно з укладеним між ними
зовнішньоекономічним контрактом. Крім
того, відповідач не надав належних
доказів втрати правосуб'єктності
фірмою ECO-PRODUCT LLC.

Не погодившись з вищенаведеною
постановою, Ківерцівська міжрайонна
державна податкова інспекція
Волинської області подала апеляційну
скаргу, в якій просить оскаржувану
постанову скасувати і прийняти нову,
якою у задоволенні позову відмовити
повністю.

Доводи апеляційної скарги позивач
відповідач тим, що оскаржувана
постанова є незаконною та
необґрунтованою, прийнята з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
пояснення представника відповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін з
наступних підстав.

Як встановив суд, 23-27.07.2010 року
працівники Державної податкової
адміністрації у Волинській області та
Ківерцівської міжрайонної державної
податкової інспекції Волинської
області провели планову виїзну
документальну перевірку ТзОВ
«Волиньфрукт» з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2009 року до
31.03.2010 року, за результатами якої
складено акт від 06.09.2010 року № 10/2301/32196235.

В акті зазначено про порушення
позивачем (в частині, що стосується
предмета спору в даній справі) п. 5.1, пп.
5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин), в
результаті чого занижено податкове
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств на 161518,30 грн., в тому числі
за третій квартал 2009 року 118545,36 грн., за
четвертий квартал 2009 року 42336,20 грн., за
перший квартал 2010 року 636,75 грн.; пп. 6.2.1
п. 6.2 ст. 6, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.1,
пп. 7.4.4 п. 7.4, п. 7.7 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» (який
був чинним на час виникнення спірних
правовідносин), в результаті чого
занижено податок на додану вартість, що
підлягає сплаті до бюджету на загальну
суму 47 900,00 грн., в тому числі за вересень
2009 року 6596,00 грн., грудень 2009 року 24511,00
грн., січень 2010 року 7799,00 грн., березень
2010 року 8994,00 грн.), завищено податок на
додану вартість, що підлягає
бюджетному відшкодуванню на загальну
суму 89085,00 грн., в тому числі за серпень
2009 року на 44502,00 грн., за вересень 2009 року
на 9312,00 грн., за жовтень 2009 року на 17835,00
грн., за листопад 2009 року на 17436,00 грн., а
також завищено від'ємне значення між
сумами податкових зобов'язань та
податкового кредиту на загальну суму
155724,00 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки
та за результатами апеляційного
оскарження первинних податкових
повідомлень-рішень, Ківерцівська
міжрайонна державна податкова
інспекція Волинської області винесла
податкові повідомлення-рішення від
19.11.2010 року № /0, яким ТзОВ
«Волиньфрукт» визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 71850,00 грн., в тому
числі 47900,00 грн. за основним платежем та
23950,00 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями, від 04.02.2011 року № /3,
яким ТзОВ «Волиньфрукт» визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану в розмірі 238817,00 грн., в тому числі
156720,00 грн. за основним платежем та 82097,00
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями, № /3, яким ТзОВ
«Волиньфрукт» зменшено суму
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на 6681,00 грн., та №
/3, яким ТзОВ «Волиньфрукт»
визначено податкове зобов'язання з
податку на прибуток підприємств в
розмірі 220979,00 грн., в тому числі 161518,00
грн. за основним платежем та 59461,00 грн.
за штрафними (фінансовими) санкціями.

Зазначених вище висновків податковий
орган дійшов, зокрема, на підставі того,
що у ТзОВ «Волиньфрукт» відсутнє право
на застосування нульової ставки
податку на додану вартість при
здійсненні експорту товарів за межі
митної території України відповідно до
зовнішньоекономічного контракту з
фірмою-нерезидентом ECO-PRODUCT LLC (США), який
має статус «анульовано», та у зв'язку з
відсутністю належно оформлених
вантажних митних декларацій. Крім того,
позивач безпідставно відніс до складу
валових витрат, понесені в зв'язку з
придбанням у ТзОВ «Метро Кеш енд Кері
Україна» послуг по адмініструванню на
платформі, з організації просування
товарів та маркетингових послуг
стосовно товарів, наданих згідно з
податковими накладними та актами
приймання наданих послуг (одночасно є
рахунком до сплати), в яких відсутня
інформація про те, що отримані послуги
пов'язані з господарською діяльністю
суб'єкта господарювання, вони не
підтверджені відповідними документами
бухгалтерського обліку. Надані для
перевірки первинні документи щодо
надання інформаційних послуг містять
лише назву послуг та їх вартість, а
документи, що містять інформацію про
проведені заходи щодо надання вказаних
послуг, для перевірки не надані.

Колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про
необґрунтованість зазначених
висновків відповідача і відповідно про
неправомірність оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень,
виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин
господарська діяльність - це будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 цього Закону
валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону до
складу валових витрат включаються:
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

А згідно з абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 даного
Закону не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до п. п. 1.7, 1.8 ст. 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість», який був чинним на час
здійснення зазначених вище
господарських операцій, податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.
Бюджетне відшкодування визначено - це
сума, що підлягає поверненню платнику
податку з бюджету у зв'язку з надмірною
сплатою податку у випадках, визначених
цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
сплачених (нарахованих.) платником
податку у звітному періоді у зв'язку із
придбанням товарів (робіт, послуг),
вартість яких відноситься до складу
валових витрат виробництва (обігу).

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит згідно з
пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 цього Закону є дата
здійснення першої з наступних подій:
дата списання коштів з банківського
рахунку платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг) або дата
отримання податкової накладної.

Відповідно до пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 даного
Закону податкова накладна має містити:
порядковий номер податкової накладної;
дату її виписування, назву юридичної
особи або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
податковий номер платника податку
(продавця та покупця); місце
розташування юридичної особи або місце
податкової адреси фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість; опис (номенклатуру)
товарів (робіт, послуг) та їх кількість
(обсяг, об'єм); повну назву отримувача;
ціну продажу без врахування податку;
ставку податку та відповідну суму
податку у цифровому значенні; загальну
суму коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку.

Податкова накладна складається у
момент виникнення податкових
зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надається покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом (пп. 7.23 п. 7.2
ст. 7 Закону).

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього Закону не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до пп. 7.2.4. п.7.2 ст. 7 цього
Закону право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону, а згідно з п. 9.6 ст. 9 цього Закону
свідоцтво про реєстрацію особи як
платника податку на додану вартість
діє до дати його анулювання.

На підставі аналізу зазначених норм
колегія суддів дійшла висновку, що
право платника податків на формування
валових витрат, податкового кредиту і
заявлення до бюджетного відшкодування
сум податку на додану вартість
пов'язане з обов'язковим використанням
придбаних товарів (робіт, послуг) у
власній господарській діяльності та
наявності належним чином оформлених
первинних документів, якими фіксуються
та підтверджуються факти реальності
господарських операцій, тобто фактичне
отримання таким платником податків
товарів (робіт, послуг).

Аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

Як встановив суд, ТзОВ «Волиньфрукт»
(постачальник) і ТзОВ «Метро Кеш енд
Кері Україна» (МЕТРО, покупець) уклали
договір поставки товарів та надання
послуг від 01.01.2009 року № 22849.

Відповідно до умов цього договору
постачальник постачає і передає у
власність МЕТРО, а МЕТРО приймає та
оплачує товари згідно з замовленнями
та товаросупровідною документацією.
Крім того, МЕТРО надає постачальникові
рекламні, інформаційні, маркетингові
та інші послуги у порядку та згідно з
додатковими угодами та додатками до
Договору.

Згідно з додатком № 7 до даного
договору постачальник сплачує МЕТРО
додаткову фіксовану та/чи пропорційну
оплату за послуги останнього щодо
збільшенню товарообігу щодо товару
постачальника, що розраховується як
певний відсоток від вартості товарів,
поставлених постачальником та
фіксується у таблиці, яку вказано у
додатку № 7А та/або додатку № 7Б.

Відповідно до п. 1.10 додатку 7 до
договору сторони узгоджують детальний
порядок надання послуг, які вказано в
додатку 7, а також інших послуг,
укладаючи додаток до договору № 7А та
/або додаток № 7Б, 7С чи інші додатки до
договору.

Додатком № 7А було узгоджено умови
надання МЕТРО послуг по організації
просування товарів постачальника та
маркетингових послуг стосовно товарів
постачальника, а додатком № 7Б умови
надання МЕТРО послуг з адміністрування
на платформі. Пунктом 1.3 цього додатку
було передбачено, що МЕТРО надає
постачальнику маркетингові,
інформаційні, рекламні та інші послуги,
серед яких, зокрема (але не обмежуючись
лише ними): реклама в рекламному
каталозі МЕТРО, реклама в
інформаційних виданнях-каталогах,
інформація про постачальника на
обладнанні, біл-бордах, візках
торгівельних центрів, розповсюдження
рекламних листівок і зразків продукції
постачальника в торгівельних центрах,
послуги мерчандайзингу, з організації
збуту товару, стимулювання продажів,
розміщення товарів, формування
асортиментного переліку, інформування
на платформі, маркетингові і
консультаційні послуги, послуги з
підтримки документообігу, перевірки
безпеки якості та щодо запобігання
понаднормового убутку товарів тощо
(всього 51 вид послуг).

Оплата маркетингових послуг, послуг з
адміністрування на платформі та послуг
з організації просування товарів (далі
- послуги) здійснювалася позивачем
відповідно до актів приймання наданих
послуг, які є також рахунками до сплати,
про що сторони визначились у п. 1.5
додатку № 7 до договору.

Господарські операції за вказаним
договором позивач в повному обсязі
відображав у бухгалтерському обліку,
що підтверджується журналом-ордером і
відомістю по рахунку 361 «Розрахунки з
вітчизняними покупцями» за період з
01.07.2009 року до 31.03.2010 року. За період, що
перевірявся, ТзОВ «Волиньфрукт»
включило до складу валових витрат та
податкового кредиту витрати, здійснені
на придбання вищезгаданих послуг, в
загальній сумі 646073,20 грн., в тому числі
податок на додану вартість 129214,60 грн.

На підтвердження фактичного отримання
зазначених вище послуг від МЕТРО
позивач надав суду згідно з реєстром
акти приймання наданих послуг, що
визначено, які відповідно до абз. 2 п. 1.5
додатку № 7 до договору одночасно є
рахунками до сплати, та належним чином
оформленні податкові накладні, в рядку
1 яких зазначено найменування послуг,
які МЕТРО надавало позивачу на
підставі п.1.2 договору, зміст яких
конкретизується у п. 1.3 додатку №7 до
договору, про що зазначено вище.

Колегія суддів враховує, що відповідно
до п. 19 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 16 «Витрати»,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31.12.1999 року № 318
витрати підприємства на збут включають
такі витрати, пов'язані з реалізацією
(збутом) продукції (товарів, робіт,
послуг), зокрема, витрати на рекламу та
дослідження ринку (маркетинг).

При цьому, як правильно зазначив суд
першої інстанції, норми Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, не передбачають
вичерпного переліку документів, що
підтверджують зв'язок понесених витрат
платника податку з господарською
діяльністю, а лише вказують на
обов'язкову наявність первинних
документів, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Надані позивачем акти наданих послуг
містять необхідні всі необхідні
реквізити, передбачені Законом України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», а саме: назву
документа, назву підприємства, від
імені якого складено документ, зміст та
обсяг господарської операції, посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції, а також
відбитки печаток кожної з юридичних
осіб. А деталізація змісту і обсягу
наданих послуг в актах приймання чи
відсутність таких відомостей не
впливає на порядок віднесення до
складу валових витрат понесених витрат
за послуги при реальному характері
наданих послуг і підтвердженні їх
використання в господарській
діяльності. З цих підстав суд відхиляє
заперечення відповідача про
невідповідність вимогам цього Закону
актів приймання наданих послуг,
складених між позивачем та МЕТРО.

Також виписані МЕТРО податкові
накладні не мали недоліків, а порядок
їх заповнення відповідав чинному на
момент їх виписки законодавству.

Крім того, послуги, які надавалися
МЕТРО, стосувалися товарів, поставка
яких здійснювалась позивачем. Придбані
послуги безпосередньо впливали на
результати діяльності позивача з
продажу товарів та були направлені на
отримання доходу. Як вбачається з
відомостей декларацій з податку на
прибуток позивача, на період надання
послуг дохід позивача від продажу
такого товару зростав, чого не
заперечує відповідач. Оскільки МЕТРО є
роздрібною мережею торгівлі, товар,
який постачався позивачем (гриби,
ягоди) підпадає під сезонні коливання
попиту, тому в такі періоди послуги
(маркетингові, з просування товару,
збуту товару) були направлені також на
підтримання обсягів продажу товару у
роздрібній мережі на досягнутому
рівні, адже укладені договори поставки
містять положення про можливість
повернення покупцем сезонного товару
чи товару, який не користується попитом
споживачів/є неходовим (п. 2.18 Договору).
В протилежному випадку повернення
товару покупцем з вищевказаних причин
(низький попит) мало б наслідком
зниження доходів позивача, повернений
товар підлягав би уцінці, оскільки
строки придатності на нього спливають,
що вимагало б додаткових витрат на
проведення заходів зі стимулювання
збуту такого товару. Для уникнення
цього позивачем оплачувались послуги,
направлені на збут товару. Отже,
витрати, понесені позивачем на оплату
таких послуг, пов'язані з господарською
діяльністю позивача, впливають на її
результати і є економічно
обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів
вважає правильним та обґрунтованим
висновок суду першої інстанції про те,
що послуги, передбачені додатком № 7 до
зазначеного вище договору,
безпосередньо пов'язані з продажем
ТзОВ «Волиньфрукт» продукції,
передбаченої умовами цього договору,
випливають зі змісту його видів
діяльності, тобто безпосередньо
пов'язана з господарською діяльністю
позивача. Отже, віднесення позивачем до
складу валових витрат та податкового
кредиту вартість наданих МЕТРО послуг,
є правомірним, а висновки відповідача
про їх завищення і як наслідок
заниження податкових зобов'язань з
податку на прибуток та податку на
додану вартість, є необґрунтованими.

Також 16.09.2008 року ТзОВ «Волиньфрукт»
(продавець) та фірма ECO-PRODUCT. LLC (США)
(покупець) уклали контракт № EV-09/08 з
додатком № 1, відповідно до умов
продавець був зобов'язаний поставити, а
покупець прийняти і оплатити товар
(фрукти, овочі, ягоди та гриби в свіжому,
замороженому, соленому і
консервованому вигляді) на загальну
суму 4804000,00 євро. Адреса поставки кожної
транспортної партії товару вказується
покупцем шляхом письмового
(телефаксного) повідомлення.

Як встановив суд, поставка товару
здійснювалася позивачем відповідно до
рахунків-фактур та повідомлень про
місцезнаходження товароотримувача. За
період, що перевірявся,відповідно до
вантажних митних декларацій (ВМД) ТзОВ
«Волиньфрукт» на виконання умов даного
контракту експортовано грибів лисичок
та ягід чорниці на загальну суму 76177,40
євро або 817474,00 грн. Оплата за
експортований товар надійшла на
валютний рахунок ТзОВ «Волиньфрукт» на
загальну суму 817474,00 грн., що
підтверджується довідкою ВГРУ
«Приватбанк» від 22.02.2011 року №
08.2.0.0./01-620, копіями виписок банку про
надходження коштів на валютний
рахунок, у яких платником вказано
ECO-PRODUCT. LLC.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
безпідставність доводів податкового
органу про те, що зазначений вище
контракт нікчемним в силу положень п. п.
1, 5 ч. 1 ст. 203, ч. ч. 1, 2 ст. 215, ст. 228
Цивільного кодексу України, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Загальні вимоги до правочинів
встановлені цього Кодексу, зокрема,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам
цивільногозаконодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного
кодексу України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 Цивільного кодексу
України, а саме такими є: правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Тобто такими є правочини, що посягають
на суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Як правильно встановив суд першої
інстанції, податковий орган не надав
доказів вини позивача у намірі
порушити публічний порядок. З пояснень
представників сторін встановлено, що
рішення про порушення кримінальної
справи стосовно господарських
операцій, пов'язаних з виконанням
експортних договорів ТзОВ
«Волиньфрукт», компетентними органами
не приймалися. Таким чином, належні
докази вини у намірі порушити
публічний порядок, відсутні.

Суд першої інстанції обґрунтовано
також відхилив посилання відповідача
на інформацію Державного комітету
фінансового моніторингу України,
отриману із мережі Інтернет на
іноземній мові, про відсутність
господарської компетенції ECO-PRODUCT LLC,
оскільки офіційні докази щодо втрати
правосуб'єктності фірмою ECO-PRODUCT LLC на
період укладання контракту та його
виконання, видані компетентним органом
країни, яка здійснила реєстрацію цієї
особи, відповідачем на вимогу суду не
було пред'явлено. Водночас, у наявних в
матеріалах справи документах щодо
ECO-PRODUCT LLC: ліцензії на здійснення
підприємницької діяльності № NV 7,
свідоцтва про правовий статус,
фінансове положення та репутацію
компанії, свідоцтва щодо прийняття та
призначення зареєстрованого агента,
списку керівників і членів правління,
зареєстрованого агента і ліцензії на
здійснення підприємницької
діяльності, наданих позивачем з
перекладом на українську мову у копіях,
засвідчених нотаріально з оригіналів
документів, відсутні відомості про
припинення (призупинення) реєстрації
фірми-нерезидента ECO-PRODUCT LLC, чи
відомості, які не відповідають даним
контракту чи вантажних митних
декларацій.

Також колегія суддів враховує, що
відповідно до Положення про форму
зовнішньоекономічних договорів
(контрактів), затвердженого наказом
Міністерства економіки та з питань
європейської інтеграції України від
06.09.2001 року № 201, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 21.09.2001
року за № 833/6024, зовнішньоекономічний
договір (контракт) укладається
суб'єктом зовнішньоекономічної
діяльності або його представником у
простій письмовій формі, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України чи законом. Повноваження
представника на укладення
зовнішньоекономічного договору
(контракту) може випливати з доручення,
статутних документів, договорів та
інших підстав, які не суперечать Закону
України «Про зовнішньоекономічну
діяльність». Дії, які здійснюються від
імені іноземного суб'єкта
зовнішньоекономічної діяльності
суб'єктом зовнішньоекономічної
діяльності України, уповноваженим на
це належним чином, уважаються діями
цього іноземного суб'єкта
зовнішньоекономічної діяльності.
Договір (контракт) може бути визнано
недійсним у судовому порядку, якщо він
не відповідає вимогам законів України
або міжнародних договорів України.

Як встановив суд та не заперечується
відповідачем, контракт 16.09.2008 року №
EV-09/08, укладений між ТзОВ «Волиньфрукт»
та фірмою ECO-PRODUCT LLC (США), судовому
порядку недійсним не визнавався.

Також про реальне настання наслідків,
передбачених цим контрактом, свідчить
виконання сторонами своїх зобов'язань
(поставка товару і його оплата)
свідчить.

Відповідно до п. 6.2 ст. 6 Закону України
«Про податок на додану вартість» при
експорті товарів та супутніх такому
експорту послуг ставка податку
становить « 0» відсотків до бази
оподаткування.

А згідно з пп. 6.2.1 цього пункту товари
вважаються експортованими платником
податку в разі, якщо їх експорт
засвідчений належно оформленою митною
вантажною декларацією.

ТзОВ «Волиньфрукт» зазначені вище
експортні операції відобразило у
податковому обліку та відповідно до
наведених норм застосувало нульову
ставку оподаткування податком на
додану вартість.

Твердження податкового органу про
непідтвердження зазначених вище
експортних операцій вантажними
митними деклараціями в зв'язку з їх
неналежним оформленням, як правильно
встановив суд першої інстанції, є
безпідставними.

Так форму вантажної митної декларації
(ВМД), порядок її подання, оформлення та
використання встановлено Положенням
про вантажно-митну декларацію,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України 09.06.1997 року № 574, а
порядок її заповнення Інструкцією про
порядок заповнення вантажної митної
декларації, затвердженої наказом
Державної митної служби України від
09.07.1997 року № 307, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 24.09.1997
року за № 443/2247.

Відповідно до норм зазначеного вище
Положення вантажна митна декларація -
це письмова заява встановленої форми,
що подається митному органу на
паперовому носії або як електронний
документ (електронна ВМД) і містить
відомості про товари та транспортні
засоби, які переміщуються через митний
кордон України, митний режим, у який
вони заявляються, а також іншу
інформацію, необхідну для здійснення
митного контролю, митного оформлення,
митної статистики, нарахування та
сплати податків, зборів та інших
платежів.

Відповідно до положень зазначеної вище
Інструкції у ВМД у графі 8 «Одержувач»
зазначаються відомості про одержувача.
Якщо відповідно до умов
зовнішньоекономічного договору
(контракту) або іншого документа, що
використовується в міжнародній
практиці замість договору (контракту),
нерезидент - сторона
зовнішньоекономічного договору
(контракту) або іншого документа, що
використовується в міжнародній
практиці замість договору (контракту),
не є одержувачем, у графі зазначаються
відомості про одержувача і вчиняється
запис «Див. доп.», а в доповненні
наводяться відомості про нерезидента -
сторону зовнішньоекономічного
договору (контракту) або іншого
документа, що використовується в
міжнародній практиці замість договору
(контракту). Для нерезидентів
найменування юридичної особи та її
місцезнаходження чи прізвище, ім'я
фізичної особи та її місце проживання
зазначаються відповідно до
зовнішньоекономічного договору
(контракту) або іншого документа, що
використовується в міжнародній
практиці замість договору (контракту),
або, в разі відсутності таких даних у
зазначених документах, відповідно до
товарно-транспортного документа.

Як вбачається з наданих позивачем ВМД
№ 003709 і № 003710, одержувачами товару в
графі 8 відповідно до
товарно-транспортних накладних,
рахунків-фактур вказано інших осіб, а
не ECO-PRODUCT LLC, що є стороною контракту від
16.09.2008 року № EV-09/08, а у доповненні
вказано реквізити нерезидента - ECO-PRODUCT
LLC та його місцезнаходження.

Відповідно до ст. 86 чинного на той час
Митного кодексу України митна
декларація приймається митним органом,
якщо встановлено, що в ній містяться
всі необхідні відомості і до неї додано
всі необхідні документи. Дата і час
прийняття митної декларації
фіксуються посадовою особою митного
органу, що її прийняла, проставленням
відміток на бланку митної декларації
та відповідним записом у документах
митного органу.

Отже, з моменту прийняття митної
декларації вона є документом, що
засвідчує факти, які мають юридичне
значення.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачем дотримано всіх
законодавчо передбачених нормативів
щодо оформлення ВМД, про що свідчить
факт прийняття митним органом такої
митної декларації. При цьому, доводи
відповідача не спростовують факт
вивезення (експортування) товару за
межі митної території України,
оскільки згідно із зазначеними ВМД
товар вибув за межі митної території
України, а доказом його отримання
покупцем є надходження коштів як
оплати за товар на валютний рахунок
позивача у банку від
покупця-нерезидента. У виписках банку
як платника вказано саме ECO-PRODUCT LLC.

Також відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При від'ємному
значенні суми, розрахованої згідно з
пп. 7.7.1 цього пункту, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з цього податку, що
виник за попередні податкові періоди (у
тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до закону), а
при його відсутності - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно з пп. 7.7.2 цього пункту якщо у
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг).

За змістом пп. 7.4.5 п. 7.4 цієї статті не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, з наведених законодавчих
приписів випливає, що надання
податковому органу всіх належним чином
оформлених документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання бюджетного
відшкодування є підставою для його
одержання, якщо податковим органом не
встановлено та не доведено, що
відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі.

Відповідно до пп. 7.7.5 п. 7.7 ст. 7 цього
Закону протягом 30 днів, наступних за
днем отримання податкової декларації,
податковий орган проводить
документальну невиїзну перевірку
(камеральну) заявлених у ній даних. За
наявності достатніх підстав вважати,
що розрахунок суми бюджетного
відшкодування було зроблено з
порушенням норм податкового
законодавства, податковий орган має
право протягом такого ж строку
провести позапланову виїзну перевірку
(документальну) платника для
визначення достовірності нарахування
такого бюджетного відшкодування.
Податковий орган зобов'язаний у
п'ятиденний термін після закінчення
перевірки надати органу державного
казначейства висновок із зазначенням
суми, що підлягає відшкодуванню з
бюджету.

Таким чином, оскільки сума податку на
додану вартість, включена платником
податку до складу податкового кредиту,
впливає на суму бюджетного
відшкодування цього податку, то
вирішуючи питання про наявність у
особи права на бюджетне відшкодування,
необхідно встановити факт
правомірності формування податкового
кредиту такого платника податку за
відповідні періоди.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції зменшення ТзОВ
«Волиньфрукт» суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість податковим
повідомленням-рішенням від 04.02.2011 року
№ /3 безпосередньо пов'язане з
висновками і рішення відповідача про
правомірність формування позивачем
податкового кредиту за результатами
господарських операцій з МЕТРО і
заниження податкового зобов'язання при
застосовуванні нульової ставки до бази
оподаткування за експортними
операціями за зовнішньоекономічним
контрактом із ECO-PRODUCT LLC.

Оскільки такі висновки податкового
органу є необґрунтованими, про що
зазначено вище, відповідно і зменшення
позивачу суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість також є протиправним.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи, ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ківерцівської
міжрайонної державної податкової
інспекції Волинської області залишити
без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 16 березня
2011 року у справі № 2а/0370/368/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
О.Б. Заверуха

Судді:
О.М. Гінда

В.В.Ніколін