Справа № 804/15824/13-а
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 рокусправа № 804/15824/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді :
Чередниченко В.Є.,

суддів:
Коршуна А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового
засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Амур-Нижньодніпровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 9
грудня 2013 року у справі №804/15824/13-а за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Європолімер» до
Державної податкової інспекції у
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Європолімер» (далі -
ТОВ «Європолімер») 22 листопада 2013 року
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області, згідно якого, просить визнати
протиправними та скасувати прийняті
відповідачем податкові
повідомлення-рішення від 19.07.2013 року
№, №.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що вказані податкові
повідомлення-рішення повинні бути
скасовані, оскільки висновки
відповідача щодо нереальності
проведених позивачем з ПП «Еліс Транс
Груп» господарських операцій та
юридичної дефектності первинних
документів позивача, викладені у акті
№2/22-6/33474972 від 1 липня 2013 року (далі - акт
перевірки), на підставі якого їх було
прийнято є безпідставними та
необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 9
грудня 2013 року адміністративний позов
задоволено.

Постанова суду мотивована тим, що
відповідачем не доведена
правомірність оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції відповідач оскаржив
її до апеляційного суду з підстав
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.
Просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою у задоволені позову
відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає про те,
що актом перевірки не встановлено
факту перевезення товару від продавця
до покупця, отже господарські операції
між позивачем та ПП «Еліс Транс Груп» є
нереальними.

Згідно заперечень на апеляційну
скаргу, позивач посилаючись на
необґрунтованість апеляційної скарги,
просив у її задоволені відмовити,
постанову суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача, який
заперечував, щодо задоволення
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
постанови суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечень на неї, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло підтвердження під час розгляду
апеляційної скарги, що відповідачем
було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства в частині
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податку на
додану вартість та податку на прибуток
по взаємовідносинам з ПП «Еліс Транс
Груп» за період з 01.04.2012 року по 30.04.2012
року.

За результатами вказаної перевірки
відповідачем складено акт №2/22-6/33474972
від 1 липня 2013 року в якому зроблено
висновок про порушення позивачем
положень:

- п.п.14.1.27., ст.138, 140, 142, 143 Податкового
кодексу України від 02 грудня 2010 року
№2755-VI (із змінами та доповненнями),
витрати за 2 квартал 2012 року ТОВ
«Європолімер» завищено в сумі 5 335 грн.,
що отримані безоплатно від
невстановленої особи без укладання
будь-яких угод. Заниження податку на
прибуток за 2 квартал 2012 року складає 1
120 грн.;

- ст.185, ст.188, п.198.3., п.198.6. ст.198
Податкового Кодексу України від 02.12.10
№2755-VI (із змінами та доповненнями)
завищено податковий кредит по
операціях з придбання товарів (робі,
послуг) від ПП «Еліс траснс груп» у
квітні 2012 р. на суму ПДВ у розмірі 1 067
грн., що призвело до заниження податку
на додану вартість у квітні 2012 р. на
суму ПДВ у розмірі 1 067 грн.

Згідно вказаного акта відповідач
дійшов висновку про нереальність
господарських операцій між позивачем
та ПП «Еліс Транс Груп», у зв'язку з тим,
що документально не підтверджено факт
здійснення господарських операцій,
оскільки позивачем включено до складу
податкового кредиту вартість товарів
(робіт, послуг) на підставі документів,
що не мають статусу первинних
документів.

На підставі акта перевірки
відповідачем 19.07.2013 року прийнято
податкове повідомлення-рішення:

№ яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за основним
платежем податок на прибуток приватних
підприємств у розмірі 1 120,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 560,00 грн. (а.с. 10);

№ яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за основним
платежем податок на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) у розмірі 1 067,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 533,50 грн. (а.с. 12)

Заперечення позивача до акта перевірки
відповідачем залишено без задоволення.

За результатами адміністративного
оскарження вищевказані податкові
повідомлення-рішення залишені без
змін.

Правомірність та обґрунтованість
вказаних рішень відповідача є
предметом спору переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між
сторонами та задовольняючи позов, суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що спірні рішення відповідача
прийняті не на підставі та не у спосіб,
що передбачені Податковим кодексом
України.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесенні оскарженої
постанови, виходить з наступного.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України
встановлено, що не включаються до
складу витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового Кодексу України
(далі - ПК України) податковий кредит
визначено як суму, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Згідно пункту 201.8 статті 201 ПК України
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України,
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Встановлені судом обставини справи
свідчать про те, що між позивачем
(відправник) та ПП «Еліс Транс Груп»
(виконавець) укладено договір
перевезення вантажу (поліетилену) №
1212-ТР від 09.04.2012 року (а.с.31).

При цьому, з врахуванням положень п.п. 1,
2 статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» судом першої
інстанції досліджено питання щодо
реального вчинення зазначеного
правочину за наявності доказів, які
підтверджують вказані обставини:

заявки від 09.04.2012 року (а.с.34),
товарно-транспортних накладних
(а.с.35,36), акта № ОУ-0000054 здачі-прийняття
робіт (надання послуг) (а.с.37),
платіжного доручення від 11.04.2012 року та
картки рахунку (а.с.40-41).

ПП «Еліс Транс Груп» виписано позивачу
податкову накладну за квітень 2012 року
на загальну суму ПДВ 6 400,00 грн., яка
відповідає вимогам ст. 201 Податкового
кодексу України (а.с. 38).

В подальшому отриманий вантаж було
продано ТОВ «Планета пластік», що також
підтверджується первинними
документами (а.с.42,47).

Таким чином, судом першої інстанції
зроблено обґрунтований висновок про
реальність господарських операцій
позивача з ПП «Еліс Транс Груп», за
наслідками яких сформовано валові
витрати та спірний податковий кредит.

Крім того, при визнанні договору
позивача з ПП «Еліс Транс Груп» № 1212-ТР
від 09.04.2012 року нікчемним податковим
органом не дотримано приписів
законодавчих норм, тобто не
встановлено вини та умислу позивача,
спрямованих на заволодіння державним
майном, порушення публічного порядку,
не надано доказів про умисність
укладання угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, а безтоварність
здійсненої позивачем господарської
операції, на що посилається відповідач,
не підтверджена у встановленому
законом порядку жодним доказом, сам
висновок носить характер припущення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про те, що відповідачем
в акті перевірки, який став підставою
для прийняття спірних податкових
повідомлень-рішень, не наведено тих
обставин, які б свідчили про порушення
позивачем вимог Податкового кодексу
України.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного
обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд
апеляційної інстанції вважає, що суд
першої інстанції під час розгляду цієї
справи об'єктивно, повно та всебічно
дослідив обставини, які мають суттєве
значення для вирішення справи, дав їм
правильну юридичну оцінку і ухвалив
законне, обґрунтоване рішення без
порушень норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому постанову суду
першої інстанції у цій справі
необхідно залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198,
статтями 205, 206 КАС України,
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області - залишити без задоволення, а
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 9
грудня 2013 року у справі №804/15824/13-а - без
змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 31
жовтня 2014 року.

Головуючий:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун

Суддя:
О.М. Панченко