Справа № 2а/0470/11058/12
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року м. Київ
К/800/41160/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Олексієнка М.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 18 березня
2014 року у справі за позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дісста" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 року Дніпропетровське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулось до суду з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дісста" про
стягнення з відповідача на користь
позивача
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 13525,00 грн. за невиконання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2011 році
та пені в сумі 73,17 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 22
жовтня 2012 року позов задоволено
повністю.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 18 березня 2014 року апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дісста" задоволено,
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 22
жовтня 2012 року скасовано та у
задоволенні позовних вимог
Дніпропетровському обласному
відділенню Фонду соціального захисту
інвалідів відмовлено.

При цьому, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що
відповідачем виконано всі необхідні
дії для створення робочих місць з
працевлаштування інвалідів, а отже в
його діях не вбачається вини щодо
незабезпечення працевлаштування
інвалідів у звітному періоді у 2011 році.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, просив
скасувати постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 18 березня
2014 року, а постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 22 жовтня 2012
року залишити без змін.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Статтею 18 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" встановлено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до статті 19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" передбачено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Проаналізувавши наведені приписи
законодавства, слід констатувати, що
поряд з обов'язком забезпечення певної
кількості робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
положеннями ст.18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" на підприємства
також покладено і обов'язок щодо
надання державній службі зайнятості
відповідної інформації, необхідної для
організації працевлаштування
інвалідів, але не обов'язок по
виявленню і підбору інвалідів для
працевлаштування. Такий обов'язок
покладено на органи працевлаштування,
перелічені в частині 1 статті 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

При цьому, про наявність вакантних
місць роботодавці повинні повідомляти
центри зайнятості, направляючи
звітність у формі № 3-ПН згідно з
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
р. № 420.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 статті 218 Господарського
кодексу України встановлено, зокрема,
що учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що згідно звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2011 рік за формою №10-ПІ,
складеного відповідачем,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу ТОВ
"Дісста" у 2011 році складала 40 осіб;
кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог ст.19 Закону України "Про основи
соціальних захищеності інвалідів в
Україні", становить 2 особи, при цьому, у
відповідача фактично працює 1
особа-інвалід.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дісста" протягом 2011
року щомісячно подавало до центру
зайнятості звіти за формою №3-ПН, а отже
вжило передбачених законодавством
заходів, спрямованих на створення
робочих місць та працевлаштування
інвалідів, що, як наслідок свідчить про
відсутність з боку відповідача
порушень, які б могли бути підставою
для застосування до нього
адміністративно-господарських
санкцій.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд апеляційної інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову Дніпропетровському обласному
відділенню Фонду соціального захисту
інвалідів у задоволенні позовних
вимог.

Доводи ж касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, що призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення спору, а тому підстав для
скасування ухваленого судом
апеляційної інстанції судового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.210,221,222,223,224,230,231 КАС
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 18 березня
2014 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Олексієнко М.М.