Справа № 2а-12106/12/2670
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/39390/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Загороднього А.Ф.,

суддів
Білуги С.В.,

Малиніна В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Уповноваженого з прав людини Верховної
Ради України на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Уповноваженого з прав людини
Верховної Ради України про визнання
протиправним та скасування наказу,
поновлення на посаді та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Уповноваженого з прав людини Верховної
Ради України про визнання протиправним
та скасування наказу, поновлення на
посаді та стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2012 року у задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року скасовано рішення суду першої
інстанції та прийнято нове, яким
адміністративний позов задоволено.
Визнано незаконними та скасовано
накази Уповноваженого Верховної Ради
України з прав людини від 03 серпня 2012
року №495-ос «Про звільнення ОСОБА_2» та
від 03 вересня 2012 року № 524-ос «Про
внесення змін до наказу від 03 серпня 2012
року №495-ос «Про звільнення ОСОБА_2».
Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді
начальника відділу
матеріально-технічного та побутового
забезпечення Секретаріату
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини з 27 серпня 2012 року.
Стягнуто з Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини на користь
ОСОБА_2 середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 27 серпня 2012 року
по день поновлення на роботі. Визнано
протиправними дії Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини
щодо не розгляду заяви про надання
ОСОБА_2 відпустки по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку.
Зобов'язано Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини розглянути
заяву ОСОБА_2 від 09 серпня 2012 року про
надання відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку та прийняти рішення, передбачене
чинним законодавством України, яке
стосується питання надання відпустки
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

У касаційній скарзі, представник
уповноваженого з прав людини Верховної
Ради України - Лутковська Валерія
Володимирівна, не погоджуючись з
рішенням суду апеляційної інстанції,
посилаючись на допущені судом
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 04 грудня 2013 року касаційну
скаргу Уповноваженого з прав людини
Верховної Ради України задоволено,
скасовано постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 квітня 2013 року та залишено в силі
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15 листопада 2012 року.

Постановою Верховного Суду України від
01 липня 2014 року скасовано зазначену
ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 04 грудня 2013 року, а справу
направлено на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши доводи
касаційної скарги та заперечень на неї,
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій щодо правильності
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, не
вбачає порушень судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
рішення, і тому вважає, що касаційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
рішення суду апеляційної інстанції -
без змін, з наступних підстав.

Судами встановлено, що з 01 березня 2012
року ОСОБА_2 призначено на посаду
начальника відділу
матеріально-технічного та побутового
забезпечення Секретаріату
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини.

Наказом Уповноваженого Верховної Ради
України з прав людини від 03 серпня 2012
року № 495-ос «Про звільнення ОСОБА_2»
позивача звільнено з посади, у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці відповідно до пункту 1 статті 40
Кодексу законів про працю України.

Наказом Уповноваженого Верховної Ради
України з прав людини від 03 вересня 2012
року № 524-ос, відповідно до пункту 3
частини 1 статті 40 КЗпП України внесено
зміни до вказаного наказу від 03 серпня
2012 року № 495-ос, а саме: змінено дату
звільнення ОСОБА_2 з 14 серпня 2012 року на
27 серпня 2012 року, тобто позивача
звільнено з займаної посади після
закінчення його тимчасової
непрацездатності.

При цьому, 09 серпня 2012 року позивач
звернувся із заявою про надання
відпустки для догляду за дитиною до
трирічного віку. Проте, за результатами
розгляду зазначеної заяви ОСОБА_2,
відповідачем направлено лист від 13
серпня 2012 року № 15-1371/12-35 з
повідомленням причин неможливості
задоволення його заяви.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині скасування наказів
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини від 03 серпня 2012 року №
495-ос та від 03.09.2012 року № 524-ос, суд
першої інстанції дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог,
оскільки при звільнені позивача не
було порушено норм діючого
законодавства. А в частині надання
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що при зверненні із вищезазначеною
заявою ОСОБА_2 не було дотримано вимог
частини 4 статті 20 Закону України «Про
відпустки».

Проте колегія суддів Вищого
адміністративного суду України з
такими висновками суду першої
інстанції погодитись не може, з огляду
на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 40 Кодексу законів про працю
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно з частиною другою статті 36
Кодексу законів про працю України
зміна підпорядкованості підприємства,
установи, організації не припиняє дії
трудового договору. Частиною третьою
цієї ж статті передбачено, що у разі
зміни власника підприємства, а також у
разі його реорганізації (злиття,
приєднання, поділу, виділення,
перетворення) дія трудового договору
працівника продовжується. Припинення
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого органу
можливе лише у разі скорочення
чисельності або штату працівників.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається відсутність юридичного
факту, зокрема, змін в організації
виробництва і праці, який є підставою
для звільнення працівника відповідно
до пункту 1 частини першої статті 40
Кодексу законів про працю України.

Частиною другою статті 40 Кодексу
законів про працю України встановлено,
що звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Встановлена законодавством можливість
ліквідації державної установи
(організації) з одночасним створенням
іншої, яка буде виконувати
повноваження (завдання) особи, що
ліквідується, не виключає, а включає
зобов'язання роботодавця (держави) по
працевлаштуванню працівників
ліквідованої установи.

Проте, як вірно встановлено судом
апеляційної інстанції, зазначене
зобов'язання Секретаріат
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини не виконав, і відповідно,
трудові гарантії позивача, як
працівника, порушені.

На виконання вимог частини 1 статті 492
Кодексу законів про працю України,
позивач про наступне його вивільнення
згідно пункту 1 статті 40 Кодексу
законів про працю України був
попереджений 13 червня 2012 року.
Одночасно із попередженням йому було
запропоновано переведення на посаду
спеціаліста 1 категорії відділу
моніторингу підрозділів.

Як досліджено судом апеляційної
інстанції, позивач від зазначеної
посади не відмовлявся.

При цьому, як вірно досліджено судом
апеляційної інстанції, з порівняльного
аналізу штатного розпису та структури
Секретаріату Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини, введеного в
дію наказом від 25 травня 2012 року №181-ос
вбачається, що кількісний склад в
процесі реорганізації залишився
незмінним.

Наведене було підтверджено і
представником відповідача під час
розгляду справи у суді апеляційної
інстанції.

Тоді як, передумовою звільнення згідно
пункту 1 статті 40 Кодексу законів про
працю України є скорочення штату або
чисельності працівників у зв'язку з
реорганізацією.

Тобто, на дату винесення оскаржуваних
наказів в Секретаріаті Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини
були вакантні посади, проте, доказів
неможливості перевести позивача за
його згодою на будь-які вакантні
посади, відповідачем надано не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції про те, що спірні
накази Уповноваженого Верховної Ради
України з прав людини від 03 серпня 2012
року №495-ос «Про звільнення ОСОБА_2» та
від 03 вересня 2012 року № 524-ос «Про
внесення змін до наказу від 03 серпня 2012
року №495-ос «Про звільнення ОСОБА_2»,
прийняті з порушенням вимог частини 2
статті 40 та частин 1- 3 статті 492 Кодексу
законів про працю України, і
відповідно, суд апеляційної інстанції
дійшов до обґрунтованого висновку про
наявність правових підстав для їх
скасування.

Наведене відповідає практиці
Верховного Суду України, зокрема,
викладеної в постанові від 17 жовтня 2011
року № 21-237а11.

Також, судами було правильно вирішено
питання щодо стягнення з Секретаріату
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини на користь позивача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 27 серпня 2012 року, з
урахуванням податків та обов'язкових
платежів.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 в
частині визнання протиправними дій
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини щодо не розгляду заяви
про надання ОСОБА_2 відпустки по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, колегія суддів
зазначає наступне.

09 серпня 2012 року позивач подав до
відповідача заяву з пакетом документів
про надання йому відпустки по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку з 09 серпня 2012 року.

Однак, відповідач листом від 13 серпня
2012 року повідомив позивача про
неможливість надання йому відпустки по
догляду за дитиною, оскільки довідка з
місця роботи дружини позивача є
незрозумілою, тобто, вказана заява
позивача відповідачем по суті вирішена
не була.

Згідно статті 18 Закону України «Про
відпустки» після закінчення відпустки
у зв'язку з вагітністю та пологами за
бажанням жінки їй надається відпустка
для догляду за дитиною до досягнення
нею трирічного віку.

Відповідно до частини 4 статті 179
Кодексу законів про працю України
відпустки по догляду за дитиною,
передбачені частинами 3, 4, 6 цієї статті
можуть бути використані повністю або
частинами також батьком, бабою, дідом
чи іншими родичами, які фактично
доглядають за дитиною.

Частиною четвертою статті 20 Закону
України «Про відпустки» передбачено,
що підставою для надання такої
відпустки є довідка з місця роботи
(служби, навчання) матері дитини про те,
що вона вийшла на роботу до закінчення
строку відпустки для догляду за
дитиною і виплату їй допомоги по
догляду за дитиною припинено (із
зазначенням дати).

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що до заяви про надання
відпустки позивач додав копію
свідоцтва про народження дитини 17
червня 2012 року, довідку з місця роботи
дружини (ФО-П ОСОБА_4) від 08 серпня 2012
року № 30 про те, що ОСОБА_5 08 серпня 2012
року вийшла на роботу раніше
закінчення терміну декретної
відпустки по пологах та догляду за
дитиною, виплата допомоги по догляду за
дитиною припинена.

Наведене свідчить про те, що зазначена
довідка від 08 серпня 2012 року № 30
відповідає приписам статті 20 Закону
України «Про відпустки».

З огляду на те, що відповідачем заяву
ОСОБА_2 не розглянуто та не прийнято по
ній відповідного рішення, суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку щодо зобов'язання
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини розглянути заяву ОСОБА_2
від 09 серпня 2012 року про надання
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку та
прийняти рішення, передбачене чинним
законодавством України, яке стосується
питання надання відпустки по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Отже, доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло б призвести до
невірного вирішення спору, а тому
оскаржувані судові рішення є законними
та обґрунтованими, і підстави для їх
скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу Уповноваженого з прав
людини Верховної Ради України залишити
без задоволення, а постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Уповноваженого з прав людини Верховної
Ради України про визнання протиправним
та скасування наказу, поновлення на
посаді та стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Ф. Загородній

Судді
С.В. Білуга

В.В. Малинін