Справа № 2а-1674/10/0370
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/32845/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Муравйова О.В.,

при секретарі: Сватко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційні скарги: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 та Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області
Державної податкової служби

на постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21 травня 2013
року

у справі №2а-1674/10/0370(33652/10)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1)

до Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції (надалі - Луцька
ОДПІ)

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

встановив:

У червні 2010р. позивач звернувся до суду
з позовом до Луцької ОДПІ, в якому, з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог, просив скасувати
податкові повідомлення-рішення від
11.09.2009р. №/0, №/0 та №/0.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 02.09.2010р. у
задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21.05.2013р.
рішення суду першої інстанції
скасовано в частині відмови у
задоволенні позову про скасування
податкового повідомлення-рішення від
11.09.2009р. №/0 та прийнято в цій
частині нову постанову про задоволення
позову. Скасовано податкове
повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від
11.09.2009р. №/0. В решті постанову суду
першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх
судових інстанцій, позивач звернувся
із касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, в якій
просить скасувати судові рішення та
справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
звернувся із касаційною скаргою до
Вищого адміністративного суду України,
в якій просить скасувати постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21.05.2013р. в
частині задоволення позову та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
наведені у скаргах, колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
касаційної скарги позивача та відмову
у задоволенні касаційної скарги
відповідача з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанції, відповідачем було проведено
планову виїзну документальну
перевірку з питань дотримання вимог
податкового законодавства та
валютного законодавства при
здійсненні підприємницької діяльності
ФОП ОСОБА_1 за період з 01.07.2006р. по
31.03.2009р., за наслідками якої складено
акт від 05.08.2009р. № 2774/17-439, в якому,
на думку податкового органу,
встановлено порушення позивачем п.4.1
ст.4, п.п.7.2.8 п.7.2, п.п.7.3.1 п.7.3, п.п.7.4.5 п.7.4
ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість», ст.ст. 13, 14 розділу ІV
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»
та п.п.1, 2 ст.3 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг».

На підставі зазначеного акта
відповідачем 11.09.2009р. були прийняті
податкові повідомлення-рішення:
№/0, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість (з урахуванням
штрафних (фінансових) санкцій) в
розмірі 764164,50грн., №/0, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб в сумі 344325,94грн., та
№/0, яким до позивача застосовано
штрафні (фінансові) санкції за
порушення норм з регулювання обігу
готівки в сумі 18364050грн.

Надаючи оцінку обставинам у справі
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
виходить з наступного.

Так, судами попередніх інстанції
встановлено, що 20.05.2008р. між ПП
«Фобос-ПОЛ» (Постачальник) та
підприємцем ОСОБА_1 (Дилер) був
укладений Дилерський договір №6,
відповідно до п.1.1 якого Постачальник
зобов'язується поставляти Дилеру
автомобілі, а Дилер зобов'язується
прийняти автомобілі для подальшої
роздрібної реалізації третім особам
від свого імені і оплатити автомобілі
на умовах, вказаних в даному Договорі.
Пунктом 1.3 Договору передбачено, що
Постачальник зберігає право власності
на передані Дилеру автомобілі до дати
їх оплати Дилером або третіми особами
кінцевими покупцями, яким Дилер має
право перепродавати автомобілі у
відповідності з умовами даного
договору.

Крім того, підприємець ОСОБА_1, маючи
відповідний дозвіл, безпосередньо
здійснював реалізацію транспортних
засобів та видавав на підтвердження
проведеної реалізації довідки-рахунки,
за що отримував готівкові кошти, а
відтак останній повинен був при
здійсненні таких операцій
використовувати реєстратор
розрахункових операцій та видавати
відповідний розрахунковий документ.

Враховуючи, що позивачем не було
дотримано положення п.п.1, 2 ст.3 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» суди дійшли
висновку про правомірне застосування
до позивача штраф у розмірі 18364050,00грн.

Проте, судами попередніх інстанції
залишено поза увагою, що відповідно до
ч.1 ст.238 ГК України за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Фінансові санкції, передбачені ст.17
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг», є заходами
майнового характеру, які спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків, що застосовуються органами
державної податкової служби за
порушення порядку проведення
розрахункових операцій в готівковій
та/або в безготівковій формі (із
застосуванням платіжних карток,
платіжних чеків, жетонів тощо) при
продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг, тобто за своєю
природою є адміністративно -
господарськими.

У ст.250 ГК України встановлено, що
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Отже, судами попередніх інстанції не
було досліджено строк застосування
податковим органом до позивача
санкції, передбачених ст.17 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг», приймаючи до
уваги, що позивач здійснював
господарську діяльність з реалізації
транспортних засобів впродовж 2008р., у
той час коли рішення відповідача було
прийнято 11.09.2009р.

Крім того, суди не звернули увагу на те,
що в акті перевірки та в додатку 1
податковий орган в підтвердження того,
що позивачем було отримано виручку від
реалізації автомобілів та кузовів до
автомобілів на загальну суму 3672810,00грн.
посилається на довідки - рахунки за
2008р., частина яких була датована раніше
ніж був підписаний Дилерський договір
№6 від 20.05.2008р. (а.с.12-13, 56).

Також слід зазначити, що згідно п.1.3
Дилерського договору №6 від 20.05.2008р.
автомобілі Дилеру поставляються
партіями. На кожну поставлену партію
автомобілів сторонами складаються
додаткові угоди до цього договору, в
яких зазначаються терміни оплати
автомобілів, ціни Постачальника в
гривнях, асортимент і кількості
автомобілів. Відповідно до п.3.2
вказаного Договору датою будь-якого
платежу по додатковим угодам
вважається дата списання грошові кошти
з рахунку Дилера.

Наведені умови договору судами
попередніх інстанції залишені поза
увагою та не досліджувались.

За приписами ст.13 розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» згідно
з цим розділом Декрету оподаткуванню
підлягають доходи громадян, одержані
протягом календарного року від
здійснення підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, а також
інші доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

З наведеного вбачається, що для
встановлення сукупного чистого доходу
(оподаткованого доходу) потрібно
з'ясувати валовий доход (виручки у
грошовій та натуральній формі), а також
витрати, які безпосередньо пов'язаними
з одержанням доходу та підтверджені
документально (первинними
бухгалтерськими документами) протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності.

Суди попередніх інстанції погодились з
висновками податкового органу про те,
що отримана позивачем виручка від
реалізованих ним протягом 2008р.
автомобілів у грошовій формі в
загальній сумі 3060675,00грн. (без ПДВ), яка
підтверджена довідками - рахунками,
відноситься до складу валових доходів
останнього.

Разом з тим, судами не взято до уваги
доводи позивача про те, що треті особи -
кінцеві покупці вносили кошти
безпосередньо постачальнику від якого
позивач отримував винагороду за кожен
проданий автомобіль.

Крім того, судами не враховано, що під
час проведення перевірки ОСОБА_1 не
були надані документи на підтвердження
витрат, які пов'язані з отриманням
доходів. В обґрунтування даної
обставини позивач посилається на те, що
він фізично не міг надати всі необхідні
документи, оскільки вони були вилучені
правоохоронними органами під час
обшуку, про що було складено протокол
обшуку (а.с.119-121). При цьому Луцька ОДПІ з
приводу цього не зверталася ні з яким
запитом до правоохоронних органів.

У ч.3 с.71 КАС України визначено, що якщо
особа, яка бере участь у справі, не може
самостійно надати докази, то вона
повинна зазначити причини, через які ці
докази не можуть бути надані, та
повідомити, де вони знаходяться чи
можуть знаходитися. Суд сприяє в
реалізації цього обов'язку і
витребовує необхідні докази.

За приписами ч.ч.4 та 5 ст.11 КАС України
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

З приводу наявних в матеріалах справи
письмових пояснень позивача, на які
посилаються суди, слід зазнати, що
ОСОБА_1 не був попереджений про
кримінальну відповідальність за
надання завідомо неправдивих пояснень,
йому також не роз'яснювалось зміст ст.63
Конституції України (а.с.129).

Також судами попередніх інстанції не
надано належної правової оцінки
постанові від 28.11.2009р. старшого
уповноваженого ВВЗБГЕ ОВ ГВПМ Льцької
ОДПІ майора податкової міліції
Кошелєва А.В. про відмову у порушенні
кримінальної справи відносно
приватного підприємця ОСОБА_1 у зв'язку
з відсутністю в його діях ознак злочину
передбачених ст.212 КК України (а.с.96).

Згідно із п.3 ч.1 ст.163 КАС України
мотивувальна частина постанови
повинна містити встановлені судом
обставин із посиланням на докази, а
також мотивів неврахування окремих
доказів; мотивів, з яких суд виходив при
прийнятті постанови, і положення
закону, яким він керувався.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з цілком правильними
висновками суду апеляційної інстанції
щодо скасування податкового
повідомлення - рішення від 11.09.2009р.
№/0.

Так, відповідно до п.4.1 ст.4 Закону
України «Про податок на додану
вартість» база оподаткування операції
з поставки товарів (послуг)
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, визначеної за
вільними цінами, але не нижче за
звичайні ціни, з урахуванням акцизного
збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
в зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг). У разі якщо звичайна
ціна на товари (послуги) перевищує
договірну ціну на такі товари (послуги)
більше ніж на 20 відсотків, база
оподаткування операції з поставки
таких товарів (послуг) визначається за
звичайними цінами.

Згідно із п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 даного Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду.

Приписами п.1.18 ст.1 зазначеного закону
обумовлено, що звичайні ціни
розуміються та застосовуються за
правилами, визначеними п.1.20 ст.1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Так, згідно п.1.20 ст.1 цього Закону
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору, якщо цим пунктом не
встановлено інше. Якщо не доведено
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом
(п.п.1.20.8 п.1.20 ст.1 зазначеного Закону).

Підпунктом 1.20.10 п. 1.20 ст.1 вказаного вище
Закону передбачено, що донарахування
податкових зобов'язань платника
податку податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами.

З урахуванням наведеного, суд
апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що митна
вартість та звичайна ціна при
визначенні бази оподаткування
операцій з реалізації на території
України імпортного товару не є
тотожними. Тому, якщо товари продані за
ціною, вищою від контрактної
(фактурної), але нижчою від митної, база
оподаткування податком на додану
вартість визначається виходячи з
продажної вартості товару.

Дана правова позиція узгоджується з
практикою Верховного суду України, яка
в силу ст.2442 КАС України є обов'язковою
для всіх судів України. Так, зокрема,
Верховний Суд України висловив правову
позицію щодо застосування зазначених
норм права при розгляді справ цієї
категорії у постанові від 29.10.2010р. №10/10.

З урахуванням вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку про порушення
судами вимог ст.159 КАС України, якою
передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, а обґрунтованим - рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів (ч.1 ст.69 КАС України).

Зважаючи на наведене, касаційна
інстанція на підставі ст.227 КАС України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, у зв'язку з чим
справа в частині позовних вимог щодо
скасування податкових повідомлень -
рішень від 11.09.2009р. №/0 та №/0
підлягає направленню на новий розгляд
для достовірного з'ясування та
правильного вирішення цього спору.

Під час нового розгляду справи судам
попередніх інстанції необхідно
врахувати викладене, повно та
об'єктивно дослідити обставини справи,
дати їм належну юридичну оцінку, в
залежності від встановленого,
правильно застосувати до спірних
правовідносин норми матеріального
права та ухвалити законне і
обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Волинської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 02 вересня
2010 року та постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 21 травня 2013 року в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
скасування податкових повідомлень -
рішень від 11.09.2009р. №/0 та №/0 -
скасувати та направити справу на новий
розгляд в суд першої інстанції.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21 травня 2013
року в частині скасування податкового
повідомлення - рішення від 11.09.2009р.
№/0 - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий:
___________________ Н.Є. Маринчак

Судді:
___________________ О.В. Вербицька

___________________ О.В. Муравйов