Справа № 826/13465/13-а
Суддя: Бистрик Г.М.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач: Бистрик Г.М.
У Х В А Л А

Іменем України

23 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Бистрик Г.М.,

суддів: Кобаля М.І., Файдюка В.В.,

при секретарі: Колотушко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів на Постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 12 вересня 2013 року у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгівельна
компанія ВІСТ» до Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів
про визнання протиправним та
скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року позивач Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Торгівельна компанія ВІСТ»
звернулись до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів
про визнання протиправним та
скасування рішення про коригування
митної вартості товарів від 31.05.2013 р. №
100260000/2013/200338/2 та стягнення надмірно
сплаченого мита у сумі 10 231,10 грн. та ПДВ
у сумі 42 970,60 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 12
вересня 2013 року адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів про коригування митної
вартості товарів від 31.05.2013 р. №
100260000/2013/200338/2. В іншій частині позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою
Постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати в повному обсязі Постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 12 вересня 2013 року. Свої вимоги
апелянт аргументує тим, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги
наявними у справі доказами, колегія
суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем ТОВ «ТК «Віст» (Україна) та
фірмою «Ningbo Ordam Import & Ехроrt Co LTD (Китай)
було укладено Контракт № 110112/1 від
12.01.2011 р. на поставку товару, а саме:
саморізів та анкерів.

Для митного оформлення товарів
позивачем було надано до Київської
регіональної митниці митну декларацію
№ 100260000/2013/102883 від 05.05.2013 р., у якій ТОВ
«ТК «Віст» визначило митну вартість
товару за основним методом - за ціною
договору (контракту) щодо товарів які
імпортуються, а також надало на
підтвердження заявленої митної
вартості товару наступні
товаросупровідні документи: контракт
№ 110112/1 від 12.01.2011 р.; інвойс № ОR 130078 від
14.04.2013 р.; платіжне доручення № 31416855 від
26.02.2013 р.; платіжне доручення № 32692101 від
05.04.2013 р.; проформу-інвойс № ОR 12 VIST 024 від
26.11.2012 р.; пакувальний лист; сертифікат
походження № ССРIТ124551285 від 15.03.2013 р.;
специфікацію № ОR 24 від 14.03.2013 р.;
договір про перевезення № КН94FS від
12.10.2011 р.; довідку про вартість
транспорту № 2/02 від 23.04.2013 р.; прайс-лист
виробника від 28.03.2013 р. № 1333302 АО/07797;
калькуляцію від виробника б/н; копію
експортної декларації № 10765852 від
14.03.2013 р.

Однак, в день подачі таких документів
для митного оформлення товарів,
позивач отримав від відповідача запит
щодо необхідності надання додаткових
документів на підтвердження заявленої
митної вартості товарів, оскільки у
митного органу виникли обґрунтовані
сумніви щодо достовірності заявленої
позивачем митної вартості товарів
згідно поданої митної декларації №
100260000/2013/102883 від 05.05.2013 р.

За наслідками такого запиту
відповідача щодо надання додаткових
документів на підтвердження заявленої
митної вартості товарів згідно поданої
митної декларації № 100260000/2013/102883 від
05.05.2013 р., позивачем також було подано до
митного органу наступні додаткові
документи: накладну від 30.04.2013 р.; звіту
з незалежної оцінки майна Т05/02 від
07.05.2013 р.

Однак, не зважаючи на таке, Київською
регіональною митницею 31.05.2013 р. було
прийнято рішення про коригування
митної вартості товарів №
100260000/2013/200338/2, яким позивачу за
резервним методом було збільшено митну
вартість вказаних товарів на суму 53 201,70
грн.

Вважаючи таке рішення Київської
регіональної митниці
(правонаступником якої стала Київська
міжрегіональна митниця Міндоходів) про
коригування митної вартості товарів
від 31.05.2013 р. № 100260000/2013/200338/2 -
протиправним, що відповідно призвело
до надмірної сплати мита у сумі 10 231,10
грн. та ПДВ у сумі 42 970,60 грн., позивач
оскаржив зазначене рішення в судовому
порядку до Окружного
адміністративного суду м. Києва, а
також просив суд зобов'язати Київську
міжрегіональну митницю Міндоходів
повернути на його користь суму
надмірно сплачених платежів, а саме:
мита у сумі 10 231,10 грн. та ПДВ у сумі 42 970,60
грн.,

Задовольняючи адміністративний позов
в частині визнання протиправним та
скасування рішення про коригування
митної вартості товарів, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
позивачем правомірно розраховано
митну вартість товарів, які ввозяться,
за першим методом - за ціною контракту.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Основним нормативно-правовим актом,
яким врегульовані спірні
правовідносини є Митний кодекс України
від 13.03.2012 року №4495-VI (далі - Митний
кодекс України, МК України).

Відповідно до статті 49 цього Кодексу,
митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.

Відомості про митну вартість товарів
використовуються для: нарахування
митних платежів; застосування інших
заходів державного регулювання
зовнішньоекономічної діяльності
України; ведення митної статистики;
розрахунку податкового зобов'язання,
визначеного за результатами
документальної перевірки (стаття 50 МК
України).

Згідно із статтею 52 вказаного Кодексу,
заявлення митної вартості товарів
здійснюється декларантом або
уповноваженою ним особою під час
декларування товарів у порядку,
встановленому розділом VIII цього
Кодексу та цією главою.

Частиною 1 ст. 54 МК України передбачено,
що контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
митним органом під час проведення
митного контролю і митного оформлення
шляхом перевірки числового значення
заявленої митної вартості.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті
54 Митного кодексу України, митний орган
під час здійснення контролю за
правильністю визначення митної
вартості товарів зобов'язаний
здійснювати контроль заявленої
декларантом або уповноваженою ним
особою митної вартості товарів шляхом
перевірки числового значення
заявленої митної вартості, наявності в
поданих зазначеними особами
документах усіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари.

Статтею 53 Митного кодексу України
передбачено, що у випадках,
передбачених цим Кодексом, одночасно з
митною декларацією декларант подає
митному органу документи, що
підтверджують заявлену митну вартість
товарів і обраний метод її визначення.
Частиною 2 цієї статті перелічені
документи, які підтверджують митну
вартість товарів:

1) декларація митної вартості, що
подається у випадках, визначених у
частинах п'ятій і шостій статті 52 цього
Кодексу, та документи, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості, на підставі яких проводився
розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір
(контракт) або документ, який його
замінює, та додатки до нього у разі їх
наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або
рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські
платіжні документи, що стосуються
оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або
бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи,
якщо за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів;

7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт
товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, -
страхові документи, а також документи,
що містять відомості про вартість
страхування.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач надав до митного органу
додаткові документи, що вимагалися
митним органом на підтвердження
заявленої вартості товарів.

Відповідно до частини 3 статті 53
Митного кодексу України, у разі якщо
документи, зазначені у частині другій
цієї статті, містять розбіжності,
наявні ознаки підробки або не містять
всіх відомостей, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості товарів, чи відомостей щодо
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті за ці товари, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу зобов'язані
протягом 10 календарних днів надати (за
наявності) додаткові документи.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті
54 вказаного Кодексу, митний орган може
відмовити у митному оформленні товарів
за заявленою декларантом або
уповноваженою ним особою митною
вартістю виключно за наявності
обґрунтованих підстав вважати, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів, у разі неподання
декларантом або уповноваженою ним
особою документів згідно з переліком
та відповідно до умов, зазначених у
частинах другій - четвертій статті 53
цього Кодексу, або відсутності у цих
документах всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари.

Рішення про коригування заявленої
митної вартості товарів, які ввозяться
на митну територію України з
поміщенням у митний режим імпорту,
приймається митним органом у письмовій
формі під час здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості цих товарів як до, так і після
їх випуску, якщо митним органом у
випадках, передбачених частиною шостою
статті 54 цього Кодексу, виявлено, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів (ч. 1 ст. 55 МК України).

За правилами статті 264 Митного кодексу
України, якщо митна декларація не
містить усіх відомостей або подана без
документів, передбачених статтею 335
цього Кодексу, чи з порушенням інших
вимог Митного кодексу України, митний
орган відмовляє у прийнятті такої
митної декларації (ч. 11 ст. 264).

У статті 57 вказаного Кодексу
закріплені правила застосування
методів визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту. Згідно з ч. 1
цієї статті, митна вартість
визначається за такими методами:

1) основний - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: за ціною договору щодо
ідентичних товарів; за ціною договору
щодо подібних (аналогічних) товарів; на
основі віднімання вартості; на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); резервний.

Приписами 2 - 5 частин статті 57 МК
України встановлено, що основним
методом визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів
передує процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
визначення основи вартості згідно з
положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу.
Під час таких консультацій митний
орган та декларант можуть здійснити
обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів згідно з положеннями
статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для
її визначення може братися або ціна, за
якою ідентичні або подібні (аналогічні)
товари були продані в Україні не
пов'язаному із продавцем покупцю
відповідно до статті 62 цього Кодексу,
або вартість товарів, обчислена
відповідно до статті 63 цього Кодексу.

Підстава для незастосування основного
методу визначення митної вартості
товару передбачена ч.2 ст. 58 МК України.
Так, відповідно до вказаної правової
норми метод визначення митної вартості
товарів за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем у
відповідності до вимог митного
законодавства, для підтвердження
заявленої митної вартості товару було
подано до митного органу всі необхідні
для цього документи.

Разом з тим, надання додаткових
документів є необхідним у разі потреби
в підтвердженні задекларованої
декларантом митної вартості товару за
першим методом, викликаної
обґрунтованими сумнівами митного
органу в достовірності відомостей, які
містяться в поданих до митного
оформлення товару документах.

Отже, за умови не наведення митним
органом доказів того, що документи,
подані декларантом для митного
оформлення товару є недостатніми чи
такими, що у своїй сукупності
викликають сумнів у достовірності
наданої інформації, витребування цим
органом переліку документів без
зазначення обставин, які ці документи
повинні підтвердити свідчить про
протиправність рішення цього органу
щодо застосування іншого, ніж основний
метод визначення митної вартості.

За наведених вище обставин, суд
апеляційної інстанції погоджується з
доводами суду першої інстанції, що
митний орган безпідставно застосував
метод резервний метод визначення
митної вартості товару, оскільки
митним органом не доведено наявність
підстав для застосування резервного
методу.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що митниця не надала
доказів, які б підтверджували
відсутність зазначених вище підстав
для визначення митної вартості за
першим методом.

Також, колегія суддів вважає, що
оскаржувана постанова суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову про стягнення
надмірно сплачених коштів також є
правомірною з огляду на наступне.

У постанові від 07.09.2012 (справа № 21-242а12)
Верховний Суд України висловив таку
правову позицію: аналіз статті 266 МК
України, а також положень Порядку
здійснення контролю за правильністю
визначення митної вартості товарів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 9 квітня 2008 року
№ 339, та Порядку декларування митної
вартості товарів, які переміщуються
через митний кордон України, та подання
відомостей для її підтвердження,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 жовтня 2006 року
№ 1766, дає підстави вважати, що митні
органи мають виключну компетенцію в
питаннях перевірки, контролю
правильності обчислення декларантом
та визначення митної вартості. З
урахуванням наведеного суд,
постановляючи рішення про стягнення
надмірно сплачених митних платежів,
фактично визначає митну вартість
ввезеного товару, чим підміняє митний
орган.

Вищенаведена правова позиція
узгоджується з позицією, викладеною в
постанові Верховного суду України від
15.04.2014 у справі 21-21а14.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем не дотримано порядку
повернення коштів, помилково або
надміру зарахованих до державного
бюджету та місцевих бюджетів, оскільки,
приймаючи рішення стягнути суму
надміру сплаченого ПДВ чи мита,
фактично визначається митна вартість
ввезеного товару, чим підміняється
митний орган.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
викладені в апеляційній скарзі не
знайшли свого підтвердження,
оскаржувана постанова прийнята судом
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись, ст.ст. 2, 160, 196, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 12 вересня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки передбаченні ст. 212
КАС України.

Повний текст ухвали суду буде
виготовлено 30.10.2014 року

Головуючий суддя
Г.М. Бистрик

Судді
М.І. Кобаль

В.В. Файдюк

.

Головуючий суддя
Бистрик Г.М.

Судді:
Кобаль М.І.

Файдюк В.В.