Справа № 810/6026/14
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року
810/6026/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Балаклицького А.І., розглянувши в
порядку письмового провадження в м.
Києві адміністративну справу

за позовомДочірнього підприємства
"Фуршет Центр"доІрпінської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській областіпровизнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Дочірнє підприємство "Фуршет Центр"
звернулось до Київського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 07.07.2014 №.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що висновки
відповідача про порушення вимог
податкового законодавства є
необґрунтованими, оскільки позивачем у
відповідності до вимог чинного
законодавства і на підставі належним
чином оформлених
первинно-бухгалтерських документів та
податкових накладних сформовано
податковий кредит, проте, як стверджує
позивач, податковий орган дійшов
помилкового висновку про нікчемність
укладеного між позивачем та ТОВ "Атом
Сталь" угоди і неправомірно нарахував
грошове зобов'язання по податку на
додану вартість. Тому, на думку
позивача, рішення податкового органу є
незаконним, оскільки при його
прийнятті відповідачем невірно
встановлено факти та застосовано норми
закону.

Представник відповідача позову не
визнав, надав суду письмові
заперечення, в яких просив суд у
задоволенні позову відмовити з
мотивів, які ґрунтуються на висновках,
викладених в акті перевірки.

У судове засідання, призначене на
29.10.2014, з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, натомість подав
до суду заяву про розгляд справи за
його відсутністю в порядку письмового
провадження.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і
вирішення даної справи відсутня
потреба у заслуховуванні свідків чи
експертів, також немає інших перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні, зазначених у статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Таким чином, суд вважає за можливим
розглянути справу в порядку письмового
провадження на підставі наявних у ній
доказів.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з таких підстав.

Судом встановлено, що в період з 19.06.2014
по 24.06.2014 посадовою особою Ірпінської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ДП "Фуршет Центр" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства щодо нарахування та
сплати податку на додану вартість по
взаємовідносинах з ТОВ "Атом Сталь" за
період з 01.02.2014 по 28.02.2014, за
результатами якої складено Акт від
24.06.2014 №583/22-4/37910513 (надалі - Акт
перевірки).

Так, за результатами проведеної
перевірки посадова особа податкового
органу дійшла висновку про порушення
позивачем вимог п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1
ст. 201 Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість, що підлягає сплаті до бюджету
на загальну суму 297222,68 грн., у т.ч. за
лютий 2014 року на суму 291512,84 грн. та за
березень 2014 року на суму 5709,84 грн.

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на використаних під час
аналізу господарських операцій
позивача інформації, наявної у
комп'ютерних базах даних та
автоматизованих інформаційних
системах державної податкової служби
та матеріалів перевірки його
контрагента, а саме: акту ДПІ у
Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області від 04.04.2014
№818/221/38905347 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ "Атом
Сталь" () щодо
підтвердження реальності здійснення
господарських відносин їх реальності
та повноти відображення в обліку за
лютий 2014 року".

Відповідач зазначає, що вказаним актом
перевірки встановлено нереальність
здійснення фінансово-господарських
операцій ТОВ "Атом Сталь" з
контрагентами.

Між тим, як вбачається зі змісту
вищевказаного акту, під час перевірки
ТОВ "Атом Сталь" встановлено
відсутність факту реального
здійснення господарської діяльності,
оскільки у ході перевірки встановлено
відсутність
адміністративно-господарських
можливостей, необхідних для виконання
взятих на себе зобов'язань та не
підтверджено господарські операції,
здійснені вказаним товариством з його
контрагентами.

З наведених підстав податковий орган
дійшов висновку, що господарські
операції ТОВ "Атом Сталь" не
підтверджуються щодо врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, яке економічно необхідне
для здійснення діяльності, що свідчить
про відсутність необхідних умов для
результатів відповідної господарської
діяльності, технічного персоналу,
основних фондів, виробничих активів,
складських приміщень і транспортних
засобів, у зв'язку з чим ТОВ "Атом Сталь"
не могло фактично здійснювати
господарські операції.

На думку податкового органу,
діяльність вказаного підприємства
здійснюється поза межами правового
поля, що у свою чергу свідчить про
нікчемність укладених ним угод, як із
постачальниками, так і з покупцями та
відсутність об'єктів оподаткування при
придбанні та продажу товарів (послуг). З
огляду на вказане, надані до перевірки
первинно-бухгалтерські документи
позивача не взято до уваги, що в свою
чергу призвело до встановлення
недостатнього документального
підтвердження виконання умов за
договором, та, як наслідок, призвело до
встановлення відповідачем порушень
формування позивачем податкового
кредиту по податку на додану вартість.

На підставі висновків Акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 07.07.2014 №
, згідно з яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем "податок на додану вартість" у
розмірі 371528,75 грн., з яких: 297223 грн. - за
основним платежем; 74305,75 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Проте, вказані висновки податкового
органу суд вважає необґрунтованими,
виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ДП "Фуршет
Центр" мав взаємовідносини з ТОВ "Атом
Сталь".

01 січня 2014 року між позивачем (Замовник,
Вантажоодержувач або
Вантажовідправник) та ТОВ "Атом Сталь"
(Перевізник) укладено Договір надання
послуг з організації перевезення
вантажу № 1, відповідно до умов якого
Замовник надає для перевезення
вантажі, а Перевізник організовує та
забезпечує їх транспортування та
видачу вантажоодержувачу на умовах,
передбачених цим Договором та Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затвердженого
Наказом Мінтрансу від 14.10.1997 №363.

На підтвердження факту дійсного
надання послуг позивачем надано
податкові накладні, акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
товарно-транспортні накладні з
відмітками вантажоодержувача про
отримання вантажу, заявки-договори на
перевезення вантажу та платіжні
доручення.

Судом оглянуто оригінали вищеназваних
документів, приєднано їх завірені
копії та встановлено, що вони оформлені
належним чином, містять усі необхідні
реквізити, підписи уповноважених
представників, відтиски мокрих печаток
та відповідають законодавчим нормам.

Так, під час проведення підготовчого
провадження представник позивача
пояснив, що ДП "Фуршет Центр" співпрацює
з ТОВ "Атом Сталь" протягом довгого
періоду та продовжує співпрацювати на
даний час. Зазначив, що за минулі
періоди у податкового органу жодних
питань щодо правомірності формування
позивачем податкового кредиту по
взаємовідносинам з ТОВ "Атом Сталь" не
виникало.

По суті здійснення господарських
операцій представник позивача пояснив,
що основним видом діяльності ДП "Фуршет
Центр" є роздрібна торгівля продуктами
харчування. Позивач здійснює
діяльність по всій території України
через мережу власних магазинів.

На підставі договору суборенди від
06.08.2012 позивач орендує в смт. В.Димерка,
Броварського району, Київської області
нежитлові приміщення, які
використовуються ним як склад
(логістичний центр).

Постачальники позивача здійснюють
поставки товарів саме на вказаний
склад, а вже звідти позивач направляє
придбані товари на реалізацію у власну
мережу магазинів.

У зв'язку з тим, що власних або
орендованих вантажних автомобілів
позивач не має, з метою перевезення
товарів зі складу до магазинів
позивача, товариством і було укладено з
ТОВ "Атом Сталь" вищезазначений Договір
надання послуг з організації
перевезення вантажів від 01.01.2014 № 1.

У разі виникнення необхідності в
поставці певних товарів, посадові
особи магазинів позивача надсилали до
логістичного складу заявки. На
підставі заявок оператор формував
накладні та здійснював пакування
замовлення.

У подальшому, товар перевозився
вантажними автомобілями ТОВ "Атом
Сталь" до магазинів позивача.

Після прибуття товару до місця
призначення, адміністратор магазину
отримував від водія накладну на товар
та робив відмітку про отримання товару
в товарно-транспортній накладній.

Судом досліджено наявні в матеріалах
справи товарно-транспортні накладні та
встановлено, що всі вони містять
відмітку магазинів про отримання
товару.

Після виконання замовлення ТОВ "Атом
Сталь" оформлювало акти
здачі-прийняття робіт, до яких додавало
вищенаведені товарно-транспортні
накладні з відмітками про отримання
товарів, а позивач, у свою чергу,
здійснював оплату за надані послуги.

В той же час, як вбачається з Акту
перевірки, позивачем надавались
належним чином засвідчені копії
зазначених вище первинних документів,
що підтверджують факт здійснення
господарських операцій.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
податковий орган в Акті перевірки не
ставив під сумнів достовірність даних,
які містять вказані первинні
бухгалтерські документи, а також не
зазначав про невідповідність
первинних бухгалтерських документів
вимогам чинного податкового
законодавства, зокрема, відсутності у
них обов'язкових реквізитів.

Таким чином, зазначене підтверджує
фактичне здійснення позивачем
господарської операції щодо купівлі у
ТОВ "Атом Сталь" послуг з організації
перевезення вантажу.

Крім того, судом встановлено, що на час
укладання та виконання зазначеного
правочину, ТОВ "Атом Сталь" було
зареєстровано як юридичну особу та
було платником податку на додану
вартість.

Також, в Акті перевірки немає жодних
посилань на те, що свідоцтво про
державну реєстрацію та свідоцтво
платника податку на додану вартість
ТОВ "Атом Сталь" були скасовані чи
визнані недійсними за рішенням суду на
момент укладання чи виконання
договору.

Таким чином, фінансово-господарські
операції позивача з ТОВ "Атом Сталь"
підтверджені первинними документами,
які були надані податковому органу на
перевірку, та копії яких наявні в
матеріалах справи.

За результатом здійснення
господарських операцій з ТОВ "Атом
Сталь" позивач сформував податковий
кредит з податку на додану вартість.

Як вже зазначалося судом, за наслідками
розгляду матеріалів перевірки
відповідач дійшов висновку про те, що
господарські операції між позивачем та
ТОВ "Атом Сталь" є нікчемними.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
таке.

Згідно положення частини 1 статті 202
Цивільного кодексу України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Для здійснення своєї господарської
діяльності юридичні особи укладають
договори, що за змістом є домовленістю,
внаслідок якої виникають взаємні права
і обов'язки. Укладення договорів
купівлі-продажу, поставки товарів,
надання послуг в даному випадку вже
само по собі є ознакою господарської
діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203
Цивільного Кодексу України правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину. Так, частиною 1 статті 204
Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Водночас, суд звертає увагу, що
відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно частини першої статті 208
Господарського кодексу України, якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що за змістом
приписів статті 228 Цивільного кодексу
України правочин, учинений з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, водночас є таким, що
порушує публічний порядок, а отже, є
нікчемним.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано суду доказів
визнання правочину, укладеного між
позивачем та його контрагентом - ТОВ
"Атом Сталь", недійсним у судовому
порядку, як і не обґрунтовано своєї
позиції, в чому саме полягає порушення
публічного порядку сторонами у ході
укладення та виконання спірного
правочину.

Як вбачається з Акту перевірки, на час
проведення перевірки, а також станом на
день розгляду справи відсутні будь-які
докази наявності судових рішень, які б
набрали законної сили, з приводу
незаконних дій посадових осіб ТОВ "Атом
Сталь", пов'язаних із знищенням,
пошкодженням майна, незаконним його
заволодінням або пов'язаних із
порушенням податкового законодавства.

Проте, з огляду на те, що відповідач
стверджував про нікчемність
господарських операцій, здійснених між
позивачем та ТОВ "Атом Сталь", з підстав
відсутності реальності надання послуг
з організації перевезення вантажу,
судом досліджено дане питання та
встановлено таке.

Відповідно до частини першої статті 3
Господарського кодексу України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4
Податкового кодексу України визначає
господарську діяльність як діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема, за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За даними матеріалів справи, основними
видами діяльності позивача за КВЕД,
зокрема, є роздрібна торгівля в
неспеціалізованих магазинах переважно
продуктами харчування, напоями та
тютюновими виробами.

Таким чином, враховуючи, що предметом
спірних правочинів є купівля послуг по
перевезенню вантажу (товарів), які
використовуються позивачем у власній
господарській діяльності, у суду є
підстави вважати, що господарські
операції позивача з ТОВ "Атом Сталь"
підтверджуються необхідними
документами, а зазначені вище послуги
було використано позивачем у власній
господарській діяльності.

Між тим, суд не бере до уваги посилання
відповідача, як на обґрунтування своїх
висновків, на відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної економічної діяльності у
контрагента позивача, оскільки такі
висновки неможливо зробити без
належної перевірки діяльності суб'єкта
господарювання.

Відповідно до акту перевірки позивача,
податковим органом не здійснювалось
належної перевірки
первинно-бухгалтерських документів
ТОВ "Атом Сталь"; не перевірялася
наявність господарсько-правових
стосунків з іншими суб'єктами
господарювання по оренді основних
засобів виробництва, складських
приміщень, транспортних засобів;
наявність правовідносин по зберіганню
матеріальних цінностей; наявність
укладених цивільно-правових угод з
іншими суб'єктами господарювання щодо
надання послуг або виконання робіт.

Між тим, суд критично ставиться до
посилання відповідача, як на єдиний
доказ правомірності своїх висновків
щодо порушення позивачем податкового
законодавства, на акт ДПІ у
Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області від 04.04.2014
№818/221/38905347 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ "Атом
Сталь" () щодо
підтвердження реальності здійснення
господарських відносин їх реальності
та повноти відображення в обліку за
лютий 2014 року".

Поряд із вказаним суд звертає увагу, що
зі змісту акту перевірки вбачається, що
предметом перевірки були господарські
відносини ТОВ "Атом Сталь" із його
контрагентами. Будь-яких обґрунтованих
та логічних пояснень з приводу
взаємозв'язку господарських операцій,
що викликають сумніви податкового
органу щодо їх реальності із
господарськими операціями, які було
досліджено у ході перевірки
контрагента позивача щодо тотожності
предмету господарських відносин у
вказаних підприємств та їх зв'язку із
виконанням зобов'язань перед позивачем
податковим органом не наведено.

Суд звертає увагу на те, що оцінюватися
при дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовано дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Крім того, будь-яка неправомірна
діяльність контрагентів (наприклад, їх
"фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливають на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Відтак, вищевказаний акт не є належним
та допустимим доказом у справі, а
висновки про відсутність умов у ТОВ
"Атом Сталь" для здійснення
фінансово-господарської діяльності
зроблені на підставі службової
інформації, що є недостатньою для
визнання угоди, укладеної із позивачем,
такою, що не спричинила реальних
юридичних наслідків.

Між тим суд звертає увагу на те, що
жодних належних та допустимих доказів
щодо відсутності у ТОВ "Атом Сталь"
матеріальних ресурсів відповідачем
суду не надано, а відсутність основних
фондів не може свідчити про
відсутність
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань та
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих на себе
зобов'язань, що унеможливлює
здійснення господарської діяльності,
оскільки наведені обставини не
позбавляють суб'єкта господарювання
можливості здійснювати посередницьку
діяльність, залучати виробничі та
трудові ресурси інших суб'єктів
господарювання для виконання
зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, у законодавстві відсутня
норма, яка б зобов'язувала підприємство
перевіряти наявність таких ресурсів у
контрагента та формувати податковий
кредит лише за їх наявності.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що
податковий орган переважно
обґрунтовує правомірність свого
рішення нереальністю спірних
господарських операцій між позивачем
та ТОВ "Атом Сталь". Втім, сам Акт
перевірки не містить будь-якого
документального підтвердження щодо
фінансово-господарських відносин
позивача по взаєморозрахунках з цим
контрагентом, а викладені у ньому
висновки щодо нікчемності укладеного
правочину не ґрунтується на документах
первинного бухгалтерського та
податкового обліку.

Таким чином, твердження відповідача з
посиланням на матеріали перевірок про
те, що діяльність контрагента позивача
була спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
остатньому податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування податкового
кредиту, судом оцінюються критично,
оскільки вони ґрунтуються на
припущеннях, що суперечить статті 159
КАС України. Факт наявності у сторін
правочину протиправного умислу при
його укладенні відповідачем не
доведено.

Крім того, головною підставою вважати
правочин нікчемним є його недійсність,
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані ж в актах
податкових органів недоліки, допущені
суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в
силу закону отримання податковим
органом акту перевірки чи довідки
зустрічної звірки, в яких викладені
висновки про вчинення контрагентом
платника податків нікчемного
правочину або відображення в звітності
показників господарських операцій, які
фактично не відбулись, не звільняє
такий податковий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, позаяк ані
акт перевірки, ані довідка зустрічної
звірки не має преюдиціального значення
та не є документами, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Враховуючи наведене суд дійшов до
висновку, що спірний правочин не може
визнаватися нікчемним, оскільки
відповідає волевиявленню та
внутрішній волі його учасників і
спрямований на реальне настання
правових наслідків, а зміст правочину
не суперечить чинним нормам
законодавчих актів та не порушує
моральних засад суспільства.

Окрім того, правовідносини між
платником і державою з приводу
оподаткування результатів
господарських операцій (правочинів) є
адміністративними, публічно-правовими,
а тому мета особи на несплату податків,
не може бути підставою для висновку про
нікчемність договору як такого, що
порушує публічний порядок, за умови
фактичного виконання
цивільно-правових зобов'язань та
реальності вчинених господарських
операцій.

За наведених обставин твердження
податкового органу про порушення
позивачем вимог Цивільного кодексу
України, що виявилось в недодержанні
вимог зазначених норм в момент
вчинення правочину, яке не спрямоване
на реальне настання правових
наслідків, є безпідставними.

Відтак, оскільки належними та
допустимими доказами відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, на якого
покладено обов'язок доведення
правомірності прийнятого ним рішення,
не доведено обґрунтованості висновків
Акту перевірки, суд дійшов висновку, що
правочин, укладений позивачем із ТОВ
"Атом Сталь", відповідає нормам чинного
законодавства України, фактичні
обставини об'єктивно засвідчують
здійснення дослідженої судом
господарської діяльності позивача із
вказаним підприємством, що
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами та
податковими накладними, які виписані
на виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість, суд зазначає таке.

Як встановлено судом, за рахунок
операцій з ТОВ "Атом Сталь" позивачем
сформовано податковий кредит.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено ст. 198 ПК України, згідно якої
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст.198 ПК України).

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України визначено,
що податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень п. 198.6 ст. 198 ПК України
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагент позивача - ТОВ "Атом Сталь"
не був зареєстрований як платник
податку на додану вартість, а тому не
мав права видавати податкові накладні
на кожну повну або часткову поставку
товарів (робіт, послуг).

В свою чергу податкові накладні, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленими
ст. 201 ПК України.

Суд звертає увагу, що факт вчинення
певних господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку підтверджується
первинними документами платника
податків.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку.

У ході розгляду справи позивачем
спростовано висновки відповідача щодо
відсутності реальних операцій, шляхом
надання первинних документів.

Так, наявні в матеріалах справи
податкові накладні, акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
товарно-транспортні накладні з
відмітками вантажоодержувача про
отримання вантажу, заявки-договори на
перевезення вантажу та платіжні
доручення в силу Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" є первинними
документами, та мають всі необхідні
встановлені законом обов'язкові
реквізити. Докази того, що вказані
документи не мають юридичної сили або
визнані в установленому порядку
недійсними - відсутні.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається висновок, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за наявності
сукупності таких елементів: наявності
у сторін спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
отримання послуг за спірним правочином
документально підтверджується.
Твердження податкового органу про
відсутність факту надання послуг під
час розгляду справи не були доведені, а
надані позивачем докази є
переконливими і достатніми для
висновку суду щодо реальності
господарських операцій.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог статей
198, 209 ПК України, що призвело до
заниження податку на додану вартість, є
безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Окремо суд звертає увагу на те, що
відповідачем право позивача на
формування податкового кредиту
поставлено в залежність від
добросовісності його контрагента, що
суперечить приписам податкового
законодавства. Так, якщо такий
контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість. На
переконання суду, своїм рішенням
відповідачем встановлено для позивача
додаткові обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Підсумовуючи вищенаведене, суд
зазначає, що будь-яка неправомірна
діяльність контрагентів (наприклад,
його "фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливає на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини.
Європейський Суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має. зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом. Більш того, у разі
наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 у справі
"Інтерсплав проти України").

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України, матеріалів справи та з
урахуванням того, що у справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій, наявність
належним чином оформлених первинних
документів, податкових накладних,
виданих зареєстрованим платником
податку на додану вартість, суд дійшов
висновку про протиправність
донарахування позивачу сум податку на
додану вартість, а також застосування
штрафних (фінансових) санкцій за
спірним податковим
повідомленням-рішенням.

Статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В силу частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду жодних доказів, які спростовували
б твердження позивача, а відтак, не
довів правомірності своїх рішень.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов Дочірнього
підприємства "Фуршет Центр" -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Ірпінської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 07.07.2014 №.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Дочірнього підприємства
"Фуршет Центр" ()
сплачений судовий збір у розмірі 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Київський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя
Балаклицький А. І.