Справа № 725/3019/14-а
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" жовтня 2014 р.
К/800/46627/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Кобилянського М.Г., Рецебуринського
Ю.Й.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
м. Чернівцях на постанову
Першотравневого районного суду м.
Чернівців від 18 червня 2014 року та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 7 серпня 2014
року по справі № 725/3019/14-а

за позовом ОСОБА_4

до Управління Пенсійного фонду
України в м. Чернівцях (далі -
Управління)

про визнання бездіяльності
протиправною, зобов'язання здійснити

нарахування та виплату пенсії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Управління про
визнання бездіяльності протиправною,
зобов'язання здійснити нарахування та
виплату пенсії.

В обґрунтування позову послалася на те,
що у березні 2014 року вона звернулась до
відповідача із заявою про призначення
їй та дитині ОСОБА_5 пенсії у зв'язку з
втратою годувальника. Управління
відмовило їй у задоволенні заяви,
оскільки на момент смерті годувальника
його страховий стаж складав менше 1
року.

Постановою Першотравневого районного
суду м. Чернівців від 18 червня 2014 року,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 7 серпня 2014 року, позов задоволено
частково.

Визнано протиправними дії Управління
щодо відмови здійснити нарахування і
виплату пенсії на утримання ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у
зв'язку з втратою годувальника.

Зобов'язано відповідача здійснити
нарахування і виплату пенсії ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 з 18 березня 2014 року.

У задоволенні позову в частині вимог з
31 серпня 2012 року по 17 березня 2014 року
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати судові рішення першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове,
яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, доводи касаційної скарги, суд
касаційної інстанції вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позов щодо призначення
пенсії по втраті годувальника в
частині вимог з 18 березня 2014 року, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що загальний страховий
стаж ОСОБА_6 на день його смерті
становив понад один рік, а тому позивач
має право на призначення їй та дитині
спірної пенсії.

Суд касаційної інстанції такі висновки
судів вважає передчасними з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

За змістом статті 36 Закону України від 9
липня 2003 року № 1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон № 1058-IV)
пенсія у зв'язку з втратою годувальника
призначається непрацездатним членам
сім'ї померлого годувальника, які були
на його утриманні, за наявності в
годувальника на день смерті страхового
стажу, який був би необхідний йому для
призначення пенсії по III групі
інвалідності, а в разі смерті
пенсіонера або осіб, зазначених у
частині другій статті 32 цього Закону, -
незалежно від тривалості страхового
стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку
з втратою годувальника призначається
незалежно від того, чи були вони на
утриманні годувальника.

Непрацездатними членами сім'ї, зокрема,
вважаються діти померлого
годувальника, які не досягли 18 років, а
також дружина померлого годувальника
незалежно від віку і працездатності,
якщо вона не працює і зайнята доглядом
за дитиною померлого годувальника до
досягнення нею (ними) 8 років.

За правилами частини 1 статті 32 Закону
№ 1058-IV особи, визнані інвалідами II та III
груп, до досягнення 23 років включно,
мають право на пенсію по інвалідності
за наявності 1 року страхового стажу на
час настання інвалідності або на день
звернення за пенсією.

Як встановлено судами, на момент смерті
ОСОБА_6 був у віці 21 року. А тому, з
урахуванням положень частини 1 статті 32
Закону № 1058-IV, його страховий стаж для
призначення спірної пенсії повинен
становити не менше одного року.

Статтею 62 Закону України від 5
листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про
пенсійне забезпечення» (далі - Закон №
1788-ХІІ) передбачено, що основним
документом, що підтверджує стаж роботи,
є трудова книжка. Порядок
підтвердження наявного трудового
стажу при відсутності трудової книжки
або відповідних записів у ній
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до пункту 3 Порядку
підтвердження наявного трудового
стажу для призначення пенсій за
відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 12 серпня 1993 року
№ 637, за відсутності трудової книжки, а
також у тих випадках, коли в трудовій
книжці відсутні необхідні записи або
містяться неправильні чи неточні
записи про періоди роботи, для
підтвердження трудового стажу
приймаються довідки, виписки із
наказів, особові рахунки і відомості на
видачу заробітної плати, посвідчення,
характеристики, письмові трудові
договори і угоди з відмітками про їх
виконання та інші документи, які
містять відомості про періоди роботи.

Вирішуючи спір по суті, суди виходили з
того, що договором від 1 грудня 2010 року
укладеним між ПП «Міжнародний
Інформаційний Перевізник» та ОСОБА_6
підтверджується, що останній працював
перевізником протягом 1 року.

Разом з тим, за своєю природою вказаний
договір є договором підряду, а не
трудовим договором.

Відповідно до частини 1 статті 837
Цивільного кодексу України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

При цьому, судами не враховано, що самі
лише зобов'язання та намір виконати
певну роботу не є документальним
підтвердженням її виконання.

Крім того, договір від 1 грудня 2010 року
укладений між ПП «Міжнародний
Інформаційний Перевізник» та ОСОБА_6 не
вказує на наявність між ними трудових
правовідносин та наявність в
останнього необхідного страхового
стажу внаслідок його трудової
діяльності.

Статтею 159 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи, що передбачені
процесуальним законодавством межі
перегляду справи в касаційній
інстанції не дають права досліджувати
докази, встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, оскаржувані
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до частини 2
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно врахувати все вище
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи та прийняти обґрунтоване і
законне судове рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Чернівцях
задовольнити частково.

Постанову Першотравневого районного
суду м. Чернівців від 18 червня 2014 року
та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 7 серпня 2014
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ємельянова В.І.

Судді
Кобилянський М.Г.

Рецебуринський Ю.Й.