Справа № 826/11889/14
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Соколова
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

04 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко
Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській
Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на ухвалу Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
серпня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в м. Києві про
стягнення грошової допомоги при
звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач - ОСОБА_2
звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справи України про стягнення на його
користь 11 889,09 грн., з яких невиплачена
матеріальна допомога на оздоровлення -
5 388,82 грн. та 6 500,27 грн. - одноразова
допомога при звільненні.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 серпня 2014 року
позовну заяву ОСОБА_2 залишено без
розгляду, у зв'язку з пропущенням ним
строку звернення до суду з даним
позовом.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати ухвалу
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 13 серпня 2014 року та направити
справу для продовження розгляду до
суду першої інстанції. Свої вимоги
апелянт обґрунтовує тим, що судом
першої інстанції при постановленні
оскаржуваного рішення було порушено
норми процесуального права.

У судове засідання не з'явилися всі
особи, які беруть участь у справі,
причини неявки суду невідомі, про
розгляд справи були повідомлені
належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а
ухвалу Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 серпня 2014 року - без
змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Приймаючи рішення про залишення
позовної заяви без розгляду, суд першої
інстанції дійшов висновку про
неповажність причин пропущення строку
звернення до суду з даним позовом, а
відтак і відсутність правових підстав
для поновлення строку звернення до
суду встановленого ст. 99 КАС України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

З матеріалів позовної заяви
убачається, що наказом Міністерства
внутрішніх справ України від 25.10.2010
року №1040 о/с звільнено капітана
міліції ОСОБА_2 (НОМЕР_1), старшого
слідчого відділення розслідування
економічних злочинів слідчого відділу
Дніпровського районного управління, 27
жовтня 2010 року.

При цьому предметом позовних вимог
ОСОБА_2 є визнання протиправними дії
відповідача щодо невиплати на його
користь 11 889,09 грн., з яких невиплачена
матеріальна допомога на оздоровлення 5
388,82 грн. за період з 2005 року по 2010 рік та
6 500,27 грн. - одноразова допомога при
звільненні.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті
3 Кодексу адміністративного
судочинства України публічна служба -
це діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Тобто, як вірно встановлено судом
першої інстанції, спірні
правовідносини стосуються проходження
позивачем та звільнення його з
публічної служби.

Апелянт обґрунтовуючи свою скаргу
вказує, що судом першої інстанції не
було прийнято до уваги рішення
Конституційного суду України від 15
жовтня 2013 року №8-рп/2013, справа №1-13/2013,
яким дано роз'яснення в аспекті
конституційного звернення положення
частини другої статті 233 Кодексу
Законів про працю України у системному
зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону
України "Про оплату праці" від 24 березня
1995 року N 108/95-ВР зі змінами.

Водночас, колегія суддів зауважує, що в
даному випадку необхідно керуватися
висновками рішення Конституційного
суду України від 22.02.2012 року N 4-рп/2012,
яким в аспекті конституційного
звернення положення частини першої
статті 233 Кодексу законів про працю
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Зі змісту вказаного рішення
Конституційного суду України
убачається, що за статтею 47 Кодексу
роботодавець зобов'язаний виплатити
працівникові при звільненні всі суми,
що належать йому від підприємства,
установи, організації, у строки,
зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в
день звільнення або не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Непроведення з вини
власника або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про
те, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є такі юридично значимі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим
ним органом належних працівникові при
звільненні сум і вимога звільненого
працівника щодо їх виплати є трудовим
спором між цими учасниками трудових
правовідносин.

Відтак доводи апелянта щодо
протиправного не застосування судом
першої інстанції норм частини 2 статті
233 Кодексу законів про працю України,
свого правового підтвердження в ході
апеляційного розгляду не знайшли.

Частиною 1 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що адміністративний позов
може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами.

При цьому, строк звернення до
адміністративного суду - це проміжок
часу після виникнення спору у
публічно-правових відносинах, протягом
якого особа має право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою за вирішенням цього спору і
захистом своїх прав, свобод чи
інтересів. Після закінчення цього часу
особа не втрачає права звернутися із
адміністративним позовом, але у
задоволенні цього позову може бути
відмовлено на тій підставі, що
пропущено строк звернення.

Відповідно до частини 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Водночас, для звернення до суду у
справах щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
встановлюється місячний строк (частина
3 статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Статтею 100 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено
наслідки пропущення строків звернення
до адміністративного суду.

Адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала (частина 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

В той час, як поважними причинами
пропуску строку звернення до суду
відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства України
визнаються обставини, які є об'єктивно
непереборними та не залежать від
волевиявлення сторони і пов'язані з
дійсними істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного вчинення
сторонами у справі процесуальних дій.

Відтак колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про
неповажність причин пропущення строку
звернення до суду з даним позовом, а
відтак і відсутність правових підстав
для поновлення строку звернення до
суду.

Суд також звертає увагу на те, що
встановлення процесуальних строків
законом передбачено з метою
дисциплінування учасників
адміністративного судочинства та
своєчасного виконання ними
передбачених Кодексом
адміністративного судочинства України
певних процесуальних дій. Інститут
строків в адміністративному процесі
сприяє досягненню юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах, а також стимулює учасників
адміністративного процесу
добросовісно ставитися до виконання
своїх обов'язків. Ці строки обмежують
час, протягом якого такі
правовідносини можуть вважатися
спірними; після їх завершення, якщо
ніхто не звернувся до суду за
вирішенням спору, відносини стають
стабільними.

Відповідно до ч. 2 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, позовна заява може бути
залишена без розгляду як на стадії
вирішення питання про відкриття
провадження в адміністративній справі
без проведення судового засідання, так
і в ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
належну оцінку дослідженим доказам. В
зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
залишити без задоволення, а ухвалу
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 13 серпня 2014 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного
суду м. Києва від 13 серпня 2014 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів в касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Є.Пилипенко

Судді
Я.Б. Глущенко

С.Б. Шелест

.

Головуючий суддя
Пилипенко О.Є.

Судді:
Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.