Справа № К/9991/20630/12-С
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/20630/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою Національного банку України на
постанову Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 21.02.2012р. у
справі № 0670/6428/11 за позовом
Національного банку України в особі
Фабрики банкнотного паперу
Національного банку України до
Житомирської митниці, Головного
управління Державного казначейства
України у Житомирській області про
визнання дій рішень протиправними та
стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Національний банк України в особі
Фабрики банкнотного паперу
Національного банку України звернувся
з позовом до Житомирської митниці,
Головного управління державного
казначейства України у Житомирській
області про визнання дій, рішень
протиправними та стягнення 4 935 500,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідач
безпідставно до митної вартості
витратних матеріалів включив вартість
паушального платежу за вказаним
договором.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 30.11.2011 року
позов задоволено частково. Визнано
протиправними дії Житомирської
митниці щодо відмови в прийнятті
вантажно-митних декларацій №
101030007/2011/001355 від 23 травня 2011 року, №
101030007/2011/001388 від 25 травня 2011 року.
Визнано протиправними та скасовано
картки відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні чи
пропуску товару і транспортних засобів
через митний кордон України №
101030007/1/00015 від 23 травня 2011 року, №
101030007/1/00016 від 25 травня 2011 року; рішення
про визначення митної вартості №
101000006/2011/000841/1 від 25 травня 2011 року.
Зобов'язано Житомирську митницю подати
до Головного управління Державного
казначейства України в Житомирській
області подання щодо повернення
Національному банку України в особі
Фабрики банкнотного паперу
Національного банку України надмірно
сплачених митних платежів в сумі 4 935
500,55 грн. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного
адміністративного суду
від 21.02.2012р. постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від
30 листопада 2011 року в частині визнання
протиправними та скасування картки
відмови в прийнятті митної декларації,
митному оформленні чи пропуску товару
і транспортних засобів через митний
кордон України № 101030007/1/00015/1 від 23
травня 2011 року, № 101030007/1/00016 від 25 травня
2011 року; рішення про визначення митної
вартості № 101000006/2011/000841/1 від 25 травня 2011
року та зобов'язання Житомирської
митниці подати до Головного управління
Державного казначейства України в
Житомирській області подання щодо
повернення Національному банку
України в особі Фабрики банкнотного
паперу Національного банку України
надмірно сплачених митних платежів в
сумі 4935500, 55 грн. скасуванню та прийнято
нову постанову про відмову у
задоволені позову. В решті постанову
залишено без змін.

На постанову Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 21.02.2012р. надійшла
касаційна скарга Національного банку
України, в якій, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про її скасування та
залишення в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем по даній
справі, 09.11.2010 р. був укладений договір з
Компанією ARJOWIGGINS SECURITI (Франція) на
поставку обладнання та витратних
матеріалів для виробництва паперу для
банкнот з властивостями DIAMONE та BIOGUARD.
23.05.2011р. позивачем була подана
уповноваженій особі Житомирської
митниці вантажно-митна декларація
№ 101030007/2011/001355 з метою
проведення митного оформлення
витратних матеріалів для переробної
промисловості загальною вартістю 31200,00
євро, які поставлялися відповідно до
умов зазначеного договору. Разом з
вантажно-митною декларацією було
подано також декларацію митної
вартості, що відповідає заявленій
митній вартості товару за ціною угоди.

За наслідками здійснення митного
контролю 23.05.2011р. Житомирська митниця
винесла картку відмови № 101030007/1/00015 від
23 травня 2011 року у митному оформленні
та запропонувала підтвердити митну
вартість товару іншими документами або
обрати інший метод визначення митної
вартості.

25.05.2011 р. позивачем повторно була подана
уповноваженій особі Житомирської
митниці вантажно-митна декларація №
101030007/2011/001388 від 25.05.2011р. для проведення
митного оформлення тих самих витратних
матеріалів до папероробної
промисловості загальною вартістю 31200,00
євро, які поставлялися відповідно до
зазначеного договору.

На подану вантажно-митну декларацію
Житомирська митниця повторно видала
картку відмови № 101030007/1/00016 від 25 травня
2011 року про те, що вказані товари не
підлягають митному оформленню по тій
самій причині та винесла рішення від
25.05.2011р. про визначення митної вартості
товару № 101000006/2011/000841/1, в якому з
використанням 6-го методу була
визначена митна вартість вказаного
товару на суму 1834200,00 євро.

Суть спору між сторонами по даній
справі зводиться до визначення митної
вартості витратних матеріалів для
виробництва паперу для банкнот з
властивостями DIAMONE та BIOGUARD, що
поставлявся відповідно до договору від
09.11.2010року.

Так, позивач вважає, що витратні
матеріали є самостійним товаром із
власною ринковою вартістю і при
визначенні їх митної вартості не
повинен враховуватися паушальний
платіж. Такий платіж позивач за
договором сплачує виключно за
можливість на відтворення в Україні
загально відомого товару - паперу для
банкнот з властивостями DIAMONE та BIOGUARD.

Натомість позиція Житомирської
митниці зводиться до того, що вартість
паушального платежу повинна
включатися саме до митної вартості
витратних матеріалів, так як укладений
09.11.2010 року договір поставки по суті є
ліцензійним договором, саме така
позиція слугувала підставою для
винесення оскаржуваного рішення про
визначення митної вартості даних
витратних матеріалів та карток відмов.

Відповідно до ст. 1 Митного кодексу
України від 17.11.2002р. (далі - МК України)
митна декларація - письмова заява
встановленої форми, яка подається
митному органу і містить відомості
щодо товарів і транспортних засобів,
які переміщуються через митний кордон
України, необхідні для їх митного
оформлення або переоформлення.

Згідно зі ст. 86 МК України митна
декларація приймається та
реєструється митним органом у порядку,
що визначається Кабінетом Міністрів
України або уповноваженим ним органом.
Подання митної декларації повинно
супроводжуватися наданням митному
органу комерційних супровідних та
інших необхідних документів, перелік
яких визначається Кабінетом Міністрів
України або уповноваженим ним органом.
Митна декларація приймається митним
органом, якщо встановлено, що в ній
містяться всі необхідні відомості і до
неї додано всі необхідні документи.

Відповідно до ст. 259 Митного кодексу
України митна вартість товарів - це
заявлена декларантом або визначена
митним органом вартість товарів, що
переміщуються через митний кордон
України, яка обчислюється на момент
перетинання товарами митного кордону
відповідно до положень цього Кодексу.

Митна вартість заявляється
(декларується) митному органу
декларантом шляхом подання декларації
митної вартості. Ст. 262 Митного кодексу
України встановлено, що контроль
правильності визначення митної
вартості товарів проводиться митним
органом, що здійснює митне оформлення
товару. Ст. 265 Митного кодексу України
встановлено, що право приймати рішення
про правильність заявленої митної
вартості товару належить митному
органу. У разі відсутності даних, що
підтверджують правильність визначення
заявленої декларантом митної вартості
товарів, або за наявності
обґрунтованих сумнівів у
достовірності поданих декларантом
відомостей до компетенції митного
органу відноситься самостійне
визначення митної вартості товару на
підставі наявних у митного органу
відомостей, в тому числі цінової
інформації. Згідно з приписами ст. 261
Митного кодексу, відомості про митну
вартість використовуються для
нарахування податків і зборів, ведення
митної статистики, а також у
відповідних випадках для розрахунків у
разі застосування штрафів, інших
санкцій та стягнень.

Відповідно до частини першої статті 265
МК митний орган, що здійснює контроль
за правильністю митної оцінки товарів
з урахуванням положень цього Кодексу,
має право приймати рішення про
правильність заявленої декларантом
митної вартості товарів.

Згідно зі статтею 266 МК визначення
митної вартості товарів, які
імпортуються в Україну, може
здійснюватися за такими методами: 1) за
ціною договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції); 2) за
ціною договору щодо ідентичних
товарів; 3) за ціною договору щодо
подібних (аналогічних) товарів; 4) на
основі віднімання вартості; 5) на основі
додавання вартості (обчислена
вартість); 6) резервного.

Основним є метод визначення митної
вартості товарів за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути
визначена за першим методом,
проводиться процедура консультацій
між митним органом та декларантом з
метою обґрунтованого вибору підстав
для визначення митної вартості. У ході
таких консультацій митний орган та
декларант можуть здійснити обмін
наявною у кожного з них інформацією за
умови додержання вимог щодо її
конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної
вартості товарів, які імпортуються в
Україну, за основу може братися ціна, за
якою оцінювані ідентичні або подібні
(аналогічні) товари були продані в
Україні не пов'язаному з продавцем
покупцю.

При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу.

Аналіз наведених норм, а також положень
Порядку здійснення контролю за
правильністю визначення митної
вартості товарів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 9 квітня 2008 року № 339, та Порядку
декларування митної вартості товарів
дає підстави вважати, що митні органи
мають виключну компетенцію в питаннях
перевірки та контролю правильності
обчислення декларантом митної
вартості.

Разом з тим дискреційні функції митних
органів мають законодавчі обмеження у
випадках незгоди із задекларованою
митною вартістю. До них, зокрема,
належить процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
обґрунтованого вибору підстав для
визначення митної вартості та
обов'язок послідовного вибору методів
(від першого до шостого) визначення
митної вартості.

В свою чергу п.3 ч.2 ст. 267 МК України
передбачено, що при визначенні митної
вартості до ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за
оцінювані товари, додаються подальші
витрати, якщо вони не включалися до
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті, зокрема, роялті та
ліцензійні платежі, які стосуються
оцінюваних товарів та які покупець
повинен сплачувати прямо чи
опосередковано як умову продажу
оцінюваних товарів, якщо такі платежі
не включаються до ціни, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті.
Зазначені платежі можуть включати
платежі, які стосуються патентів,
знаків для товарів і послуг та
авторських прав. Витрати на право
відтворення (тиражування) оцінюваних
товарів в Україні не повинні
додаватися до ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за
оцінювані товари.

Як визначено у п.3 Національного
стандарту № 4 "Оцінка майнових прав
інтелектуальної власності",
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03 жовтня 2007 р. N 1185
ліцензійним платежем є плата за
надання прав на використання об'єкта
права інтелектуальної власності, що є
предметом ліцензійного договору. До
ліцензійних платежів належать
паушальний платіж, роялті та
комбінований платіж.

Паушальний платіж - одноразовий платіж,
який становить фіксовану суму і не
залежить від обсягів виробництва
(продажу) продукції (товарів, робіт,
послуг) з використанням об'єкта права
інтелектуальної власності.

Роялті - ліцензійний платіж у вигляді
сум, які сплачуються періодично,
залежно від обсягів виробництва або
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) з використанням об'єкта права
інтелектуальної власності;

Підпункт 14.1.225. пункту 14.1. ст.14
Податкового кодексу України визначає,
що роялті - будь-який платіж, отриманий
як винагорода за користування або за
надання права на користування
будь-яким авторським та суміжним
правом на літературні твори, твори
мистецтва або науки, включаючи
комп'ютерні програми, інші записи на
носіях інформації, відео - або
аудіокасети, кінематографічні фільми
або плівки для радіо - чи телевізійного
мовлення, передачі (програми)
організацій мовлення, будь-яким
патентом, зареєстрованим знаком на
товари і послуги чи торгівельною
маркою, дизайном, секретним кресленням,
моделлю, формулою, процесом, правом на
інформацію щодо промислового,
комерційного або наукового досвіду
(ноу-хау).

Не вважаються роялті платежі за
отримання об'єктів власності,
визначених в абзаці першому цього
пункту, у володіння або розпорядження
чи власність особи або, якщо умови
користування такими об'єктами
власності надають право користувачу
продати або здійснити відчуження в
інший спосіб такого об'єкта власності
або оприлюднити (розголосити) секретні
креслення, моделі, формули, процеси,
права на інформацію щодо промислового,
комерційного або наукового досвіду
(ноу-хау), за винятком випадків, коли
таке оприлюднення (розголошення) є
обов'язковим згідно із законодавством
України.

Аналіз наведених норм права дає
підстави вважати, що роялті
враховуються при визначенні митної
вартості оцінюваних товарів у тому
випадку, коли покупець сплачує їх як
умову продажу оцінюваних товарів.

Так, зі змісту договору № К-4416 від 09.11.2010
р., укладеного між позивачем та ARJOWIGGINS
SECURITI вбачається, що "Ноу-хау" - це
сукупність технічної, технологічної,
виробничої, комерційної та іншої
інформації, що належить продавцю та
складає секрет виробництва паперу для
банкнот з властивостями DIAMONE та BIOGUARD, а
також сукупність відповідних навичок
та виробничого досвіду, які є
необхідними для виробництва названої
продукції.

Для реалізації поставки за цим
договором продавець надає покупцю а
покупець приймає: безстроково
невиключну ліцензію на Ноу-хау без
права надання субліцензії; обладнання
та витратні матеріали; монтаж та запуск
обладнання; інструктаж персоналу
покупця; участь в програмі гарантійних
випробувань. Загальна вартість
поставки за цим договором становить
2435200 євро, складовими якої є, зокрема,
паушальний (разовий) платіж за
використання Ноу-хау DIAMONE та паушальний
(разовий) платіж за використання
Ноу-хау BIOGUARD (п.1.2., 3.1. Договору).

За п.4.1.,4.2. вказаного Договору Продавець
заявляє, що він має виключне право на
використання Ноу-хау, виключне право
дозволяти його використання іншим
особам, а також виключне право
перешкоджати неправомірному
розголошенню та (або) іншому
використанню цього Ноу-хау, а також
вправі розпоряджатися на свій розсуд
визначеними вище правами. Продавець
гарантує, що реалізація поставки
дозволить покупцю виробляти папір для
банкнот з властивостями DIAMONE та BIOGUARD у
відповідності до Технічної
специфікації продавця. Гарантія є
дійсною лише у разі використання
покупцем оригінальних витратних
матеріалів (хімічних продуктів DIAMONE 1 та
DIAMONE 2; BIOGUARD 1 та BIOGUARD 2; BIOGUARD у DIAMONE 1, BIOGUARD
у DIAMONE 2, BIOGUARD у DIAMONE 3 (а.с.14, 16-17).

За умовами договору покупець отримує
крім ліцензії одночасно і обладнання
та витратні матеріали, що є необхідними
для пристосування промислової
технології та її складових до умов
підприємства покупця.

Як вірно зазначив суд апеляційної
інстанції, з листа постачальника від
11.04.2011р. вбачається, що пропозиція
ARJOWIGGINS SECURITI ґрунтується на
застосуванні безпосередньо на
папероробній машині покриття DIAMONE та
спеціального засобу BIOGUARD, розроблених
компанією спеціально для субстрату
банкнот. Компанія ARJOWIGGINS SECURITI має
виключне право на використання Ноу-хау,
виключне право дозволяти його
використовувати іншим особам, а також
виключне право перешкоджати
неправомірному розголошенню та
використанню цього Ноу-хау.

Отже, в договорі з Національним банком
України № К-4416 від 09.11.2010 р. Ноу-хау
обмежується важливими знаннями,
отриманими їх компанією завдяки
дослідженням та досвіду виготовлення
довговічних марок паперу та паперу з
антибактеріальними властивостями.
Частина Ноу-хау, яка формулюється на
основі новітніх знань, отриманих за
результатами проведеного на Фабриці
технічного аудиту та досліджень
паперової основи виробленої
папероробною машиною, буде надана
Національному банку України
найближчим часом - до проведення
гарантійних випробувань. Остаточну,
істотну, частину Ноу-хау, фахівці
компанії передадуть персоналу фабрики
під час дослідних виробок паперу та
гарантійних випробувань у вигляді
системного аналізу проведених на
Фабриці досліджень, рецептур та
інструкцій приготування спеціальних
покриттів, карт технологічних
параметрів процесу виробництва паперу,
що буде оформлено відповідною
ліцензією.

Таким чином, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду
апеляційної інстанції стосовно того,
що вказане "Ноу-хау", зважаючи на умови
зовнішньоекономічного договору,
полягає, в тому числі, у способі
використання витратних матеріалів DIAMONE
та BIOGUARD для виробництва банкнот з
відповідними властивостями. Паушальні
платежі з використання Ноу-хау DIAMONE та
BIOGUARD є умовою продажу витратних
матеріалів DIAMONE та BIOGUARD, а тому повинні
включатись до ціни, що фактично була
сплачена або підлягає сплаті за
витратні матеріали DIAMONE та BIOGUARD.

З урахуванням наведеного є
необґрунтованими посилання скаржника
на те, що надані Національним банком
України для митного оформлення
документи є достатніми для
застосування методу визначення митної
вартості № 1, а також дозволяють
обчислити та перевірити митну
вартість.

В свою чергу, зі змісту рішення про
визначення митної вартості від 25.05.2011 р.
№101000006/2011/000841/1 , вбачається, що у графі 33
зазначено: 1 метод не може бути
застосований у зв'язку з розбіжностями
в поданих документах про вартість
товару ст.267 МКУ п.3 передбачає додання
втрат, якщо вони не включалися до ціни,
що була фактично сплачена або підлягає
сплаті, а саме роялті та ліцензійні
платежі, які стосуються оцінюваних
товарів та які покупець повинен
сплачувати прямо чи опосередковано як
умову продажу оцінюваних товарів, якщо
такі платежі не включалися до ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті. Проведено консультацію
декларанта з митним органом. 2 метод не
може бути застосований за відсутності
ідентичних товарів згідно ЦБД ЄАІС
ДМСУ, 3 метод не може бути застосований
за відсутності аналогічних товарів
згідно ЦБД ЄАІС ДМСУ, 4 та 5 метод не може
бути застосований за відсутності
цінової інформації для здійснення
розрахунків згідно вимог МКУ. Митна
вартість визначена за 6 методом на
підставі договору № К-4416 від 09.11.2010 р.

Отже, при визначенні митної вартості
посадовою особою митного органу з
дотриманням вимог ст. ст. 268-273 МК
вказано на неможливість застосування
жодного із зазначених у ст.266 МК методів
та застосування шостого (резервного)
методу визначення митної вартості.
Положення вказаних норм не містять
обов'язку письмового фіксування
переходу митниці від одного методу до
іншого, а тому посилання позивача на
незаконне застосування методу № 6
(резервного методу) є безпідставним.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що позивач не доведено
те, що сплата ліцензійних платежів не
була умовою продажу оцінюваних
товарів. А оскільки на момент митного
оформлення товарів позивач мав
відомості про суму ліцензійних
платежів, то він зобов'язаний був
включити їх до митної вартості товарів,
яка є основою для обчислення митних
платежів, які підлягають сплаті до
бюджету.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судом апеляційної
інстанції повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовано до них норми матеріального
права.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Національного банку
України відхилити, а постанову
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 21.02.2012р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: