Справа № К/9991/80001/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/80001/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Андрушівського районного центру
зайнятості про виплату допомоги по
безробіттю, врахування до трудового
стажу періоду перебування на обліку в
центрі зайнятості, зобов'язання
зробити запис в трудову книжку, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Андрушівського районного суду
Житомирської області від 19 жовтня 2009
року, додаткову постанову
Андрушівського районного суду
Житомирської області від 15 серпня 2011
року та ухвалу Апеляційного суду
Житомирської області від 12 жовтня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2009 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Андрушівського районного
центру зайнятості (далі Центр
зайнятості) в якому просив зобов'язати
відповідача виплатити йому допомогу по
безробіттю за період з квітня 1997 року
по грудень 2003 року у розмірі 47939,57
гривень, врахувати до трудового стажу
період перебування на обліку в центрі
зайнятості тривалістю 6 років і 29 днів
та зобов'язати зробити запис про це в
трудову книжку.

В обґрунтування позову зазначав, що
відповідач повинен був виплачувати
йому допомогу по безробіттю у спірний
період безперервно, у розмірі згідно
діючого, на час спірних правовідносин,
законодавства та занести до трудової
книжки запис про зарахування часу
перебування на обліку у Центрі
занятості до загального трудового
стажу.

Посилаючись на відмову відповідача у
здійсненні таких розрахунків та
вчиненні відповідних дій, позивач
просив про задоволення позову в зв'язку
з порушенням Центром зайнятості його
прав.

Постановою Андрушівського районного
суду Житомирської області від 19 жовтня
2009 року та додатковою постановою
Андрушівського районного суду
Житомирської області від 15 серпня 2011
року, залишеними без змін ухвалою
Апеляційного суду Житомирської
області від 12 жовтня 2011 року у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач у період
з квітня 1997 року по грудень 2003 року
перебував на обліку у відповідача та
отримував допомогу по безробіттю
протягом квітня - жовтня 1997 року, з
грудня 1997 року по червень 1998 року,
матеріальну допомогу по безробіттю у
період з грудня 1998 року по червень 1999
року та допомогу по безробіттю з лютого
по грудень 2003 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
виходили з того, що відповідач
здійснював спірні виплати у
відповідності до законодавства,
чинного на час спірних правовідносин.

Проте, до такого висновку суди частково
дійшли без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми
процесуального права у мотивувальній
частині рішення суд зобов'язаний
навести дані про встановлені
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Спірні правовідносини у період з
квітня по листопад 1997 року
регулювались Законом України від 1
березня 1991 року № 803-ХІІ «Про
зайнятість населення» (далі Закон №
803-ХІІ).

Так, у відповідності до статті 2
вказаного Закону, (в редакції спірних
правовідносин) безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які з незалежних
від них причин не мають заробітку (або
інших передбачених чинним
законодавством доходів) через
відсутність підходящої роботи,
зареєстровані у державній службі
зайнятості, дійсно шукають роботу та
здатні приступити до праці.

Відповідно до пункту є) частини 1 статті
4 Закону № 803-ХІІ держава гарантує
працездатному населенню у
працездатному віці в Україні виплату
безробітним в установленому порядку
допомоги по безробіттю, матеріальної
допомоги по безробіттю членам сім'ї,
які перебувають на їх утриманні, та
інших видів допомоги.

За змістом частин 1-3 статі 28 Закону №
803-ХІІ право на допомогу по безробіттю
мають громадяни, визнані у
встановленому порядку безробітними,
які не мають інших передбачених чинним
законодавством доходів, що перевищують
розмір мінімальної заробітної плати.

Допомога по безробіттю виплачується з
одинадцятого дня після реєстрації
громадянина у державній службі
зайнятості до вирішення питання про
працевлаштування, але не більш як 12
місяців протягом наступних трьох
років, а для осіб передпенсійного віку
(за 2 роки до настання права на повну
пенсію) - до 18 місяців. У перший рік
допомога подається не більш як 6
місяців, другий - не більш як 3 місяці,
третій рік - залишок, не використаний за
попередні 2 роки.

Громадянам, які бажають відновити
трудову діяльність після тривалої
(понад один рік) перерви, допомога по
безробіттю подається на умовах,
передбачених пунктом 2 цієї статті, а
для осіб, які шукають роботу вперше,
тривалість виплати допомоги становить
6 місяців.

Пунктом б) частин 1 статті 29 Закону №
803-ХІІ встановлено, що громадянам, які
мають право на одержання допомоги по
безробіттю, гарантується її виплата у
розмірі не нижче 75 процентів
встановленої законодавством
мінімальної заробітної плати - в усіх
інших випадках, включаючи громадян, які
шукають роботу вперше або після
тривалої (понад один рік) перерви.

А згідно з положеннями частин 4 і 5 цієї
статті у період одержання громадянином
допомоги по безробіттю за ним
зберігається безперервний трудовий
стаж.

Порядок подання допомоги по безробіттю
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Зокрема, постановою Кабінету Міністрів
України від 24 червня 1991 року № 47 «Про
затвердження положень щодо
застосування Закону УРСР «Про
зайнятість населення», затверджено
Положення про порядок реєстрації
громадян як безробітних, виплати
допомоги по безробіттю та про умови
подання додаткової матеріальної та
іншої допомоги безробітним і членам
їхніх сімей (далі Положення).

За приписами пункту 7, абзацу 2 пункту 9
та абзацу 3 пункту 10 цього Положення
право на допомогу по безробіттю мають
громадяни, визнані в установленому
порядку безробітними, які не мають
заробітку або інших передбачених
чинним законодавством доходів, що
перевищують розмір мінімальної
заробітної плати.

Для осіб, які шукають роботу вперше,
тривалість виплати допомоги становить
6 місяців.

У всіх інших випадках, включаючи
громадян, які шукають роботу вперше або
після тривалої (понад один рік) перерви,
допомога по безробіттю виплачується у
розмірі не нижче 75 відсотків
встановленої законодавством
мінімальної заробітної плати.

Як правильно встановлено судами,
позивачу допомога по безробіттю
виплачувалась у 1997 році протягом 6
місяців, у період з квітня по жовтень, в
розмірах, що відповідають приписам
вищезазначених норм.

Правильними є також висновки судів в
частині відмови у задоволенні позову
за 2003 рік, враховуючи наступне.

У період 2003 року, спірні правовідносини
були врегульовані Законом України від 2
березня 2003 року № 1533-ІІІ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» (далі Закон № 1533-ІІІ).

Згідно з приписами частини 1 статті 6
цього Закону право на матеріальне
забезпечення на випадок безробіття
(далі - забезпечення) та соціальні
послуги мають застраховані особи.

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону №
1533-ІІІ (в редакції спірного періоду)
надано визначення застрахованим
особам, якими є наймані працівники, а у
випадках, передбачених цим Законом,
також інші особи (громадяни України,
іноземці, особи без громадянства, які
постійно проживають в Україні, якщо
інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України), на користь яких
здійснюється страхування на випадок
безробіття.

Страховим випадком, у розумінні пункту
8 цієї ж частини вищезазначеної статті
страховий випадок - це подія, через яку
застраховані особи втратили заробітну
плату або інші передбачені
законодавством України доходи
внаслідок втрати роботи з незалежних
від них обставин та зареєстровані в
установленому порядку як безробітні,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи і дійсно шукають
роботу.

А відповідно до приписів пункту 9
частини 1 статті 1 Закону № 1533-ІІІ
втрата роботи з незалежних від
застрахованих осіб обставин -
припинення трудового договору
відповідно до статті 36 (пункти 1, 2, 3),
статті 38 (у разі неможливості
продовження роботи, а також
невиконання власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, умов
колективного договору чи трудового
договору), статті 39, статті 40 (пункти 1, 2,
5, 6) Кодексу законів про працю України.

За правилами частини 1 статті 22 Закону
№ 1533-ІІІ застраховані особи, визнані у
встановленому порядку безробітними,
які протягом 12 місяців, що передували
початку безробіття, працювали на
умовах повного або неповного робочого
дня (тижня) не менше 26 календарних
тижнів та сплачували страхові внески,
мають право на допомогу по безробіттю
залежно від страхового стажу.

При цьому, відповідно до вимог частин 3
і 4 цієї статті, допомога по безробіттю
виплачується з 8 дня після реєстрації
застрахованої особи в установленому
порядку в державній службі зайнятості,
а загальна тривалість виплати допомоги
по безробіттю не може перевищувати 360
календарних днів протягом двох років.

Розмір допомоги по безробіттю
встановлено статтею 23 Закону №
1533-ІІІ, зокрема, Застрахованим особам,
зазначеним у частині першій статті 22
цього Закону, розмір допомоги по
безробіттю визначається у відсотках до
їх середньої заробітної плати (доходу),
визначеної відповідно до порядку
обчислення середньої заробітної плати
(доходу) для розрахунку виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням,
затвердженого Кабінетом Міністрів
України, залежно від страхового стажу
до 2 років - 50 відсотків.

Як правильно встановлено судами та
вбачається з матеріалів справи,
позивач у період з червня по грудень 2002
року працював на умовах повного
робочого дня та отримував заробітну
плату з якої сплачувались страхові
внески, при цьому звільнений з роботи
на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу
законів про працю України.

Враховуючи викладене, позивач, на
момент звернення за спірною допомогою
до відповідача у 2003 році був
застрахованою особою, у розумінні
Закону № 1533-ІІІ, а тому мав право на
виплату йому допомоги по безробіттю у
розмірі, встановленому статтею 23 цього
Закону.

Судами встановлено, що такі виплати
здійснювались позивачу у розмірах та
тривалістю, відповідно до вимог
вищезазначених норм Закону № 1533-ІІІ.

Крім того, суди дійшли правильних
висновків, про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог про
зобов'язання відповідача врахувати до
загального трудового стажу період
перебування на обліку в центрі
зайнятості тривалістю 6 років і 29
днів та зобов'язати зробити запис про
це в трудову книжку враховуючи таке.

Частиною 4 статті 48 Кодексу законів про
працю України визначено, що до трудової
книжки заносяться відомості про
роботу, заохочення та нагороди за
успіхи в роботі на підприємстві, в
установі, організації; відомості про
стягнення до неї не заносяться.

Також, постановою Кабінету Міністрів
України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про
трудові книжки працівників» доручено
Міністерству праці, Міністерству
юстиції, Міністерству соціального
захисту населення разом із
заінтересованими міністерствами та
іншими підвідомчими Кабінетові
Міністрів України органами державної
виконавчої влади за участю
профспілкових об'єднань у тримісячний
термін розробити і затвердити
Інструкцію про порядок ведення
трудових книжок на підприємствах, в
установах і організаціях.

Згідно з положеннями підпункту «е»
пункту 2.19 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок на
підприємствах, в установах і
організаціях (назва в редакції наказу
Міністерства праці та соціальної
політики України, Міністерства юстиції
України від 8 червня 2001 року № 259/34/5 -
Інструкція про порядок ведення
трудових книжок працівників, далі
Інструкція) безробітним особам про
період одержання допомоги по
безробіттю заноситься у трудову книжку
органом державної служби зайнятості
населення.

Трудова книжка позивача, копія якої
міститься у матеріалах справи та була
досліджена судами попередніх
інстанцій при розгляді справи, містить
усі відомості, які необхідно зазначати
у відповідності до вимог вищевказаних
нормативно - правових актів та
відповідає чинному законодавству.

За таких обставин висновки судів, в цій
частині позову, а також позовних вимог
за період з квітня по жовтень 1997 року та
лютого - грудня 2003 року, відповідають
нормам матеріального та
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень, у цій
частині, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, Законом України від 21
листопада 1997 року № 665/97-ВР «Про
внесення змін до Закону України «Про
зайнятість населення» (далі Закон №
665/97-ВР) статті 28-31 Закону № 803-ХІІ
викладено у новій редакції.

Також, на виконання вищезазначеного
Закону, постановою Кабінету Міністрів
України від 27 квітня 1998 року № 578 «Про
затвердження положень щодо
застосування Закону України «Про
зайнятість населення», затверджено
Положення про порядок реєстрації,
перереєстрації та ведення обліку
громадян, які шукають роботу, і
безробітних, виплати допомоги по
безробіттю, а також умови подання
матеріальної допомоги в період
професійної підготовки та
перепідготовки (далі Положення).

За змістом частини 3 статті 28 Закону №
803-ХІІ (в редакції Закону № 665/97-ВР)
допомога по безробіттю виплачується з
восьмого дня після реєстрації
громадянина у державній службі
зайнятості до працевлаштування, але не
більше 360 календарних днів протягом
двох років; для осіб передпенсійного
віку (підпункт "г" пункту 1 статті 5 цього
Закону) - до 720 календарних днів, а
громадянам, які бажають відновити
трудову діяльність після тривалої
(більше шести місяців) перерви, та
громадянам, які вперше шукають роботу,
допомога по безробіттю виплачується не
більше 180 календарних днів.

Водночас, за правилами пункту б)
частини 1 статті 29 Закону № 803-ХІІ
громадянам, зареєстрованим на
загальних підставах у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
визнані у встановленому порядку
безробітними і мають право на
одержання допомоги по безробіттю,
гарантується її виплата у розмірі не
нижче встановленого законодавством
розміру мінімальної заробітної плати -
у всіх інших випадках, включаючи
громадян, які шукають роботу вперше або
після тривалої (більше шести місяців)
перерви.

Аналогічні приписи Закону № 803-ХІІ (в
редакції Закону № 665/97-ВР) дублюються і
у пунктах 25 та 26 Положення.

Розмір мінімальної заробітної плати на
1998 рік установлено статтею 2 Закону
України від 24 грудня 1997 року 780/97-ВР «Про
встановлення величини вартості межі
малозабезпеченості та розміру
мінімальної заробітної плати на 1998
рік» і становить з першого січня 1998
року 45 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, у 1998
році, тривалість виплати допомоги по
безробіттю відповідає вимогам частини
3 статті 28 Закону № 803-ХІІ (в
редакції Закону № 665/97-ВР) та Положення,
однак її розмір є менший ніж
передбачено пунктом б) частини 1 статті
29 цього Закону та підпунктом б) пункту 26
Положення.

Також, частиною 1 статті 31 Закону №
803-ХІІ (в редакції Закону №
665/97-ВР) безробітні після закінчення
строку виплати допомоги по безробіттю
можуть одержувати протягом 180
календарних днів матеріальну допомогу
по безробіттю у розмірі до 75 процентів
встановленої законодавством
мінімальної заробітної плати за умови,
що середньомісячний сукупний доход на
члена сім'ї не перевищує встановленого
законодавством неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян.

Розмір мінімальної заробітної плати на
1999 рік встановлювався Законом України
від 25 грудня 1998 року № 366-ХІV «Про
встановлення величини вартості межі
малозабезпеченості та розміру
мінімальної заробітної плати на 1999
рік» та у відповідності до статті 2
цього закону становив 74 гривні на
місяць з поетапним її наближенням
протягом року до величини вартості
межі малозабезпеченості.

Оскільки позивачу, у червні 1998 року,
припинена виплата допомоги по
безробіттю на підставі пункту «з»
частини 1 статті 30 Закону № 803-ХІІ, у
зв'язку з закінченням строку її
виплати, він набув право на одержання
матеріальної допомоги, передбаченою
статтею 31 Закону № 803-ХІІ.

Така допомога виплачувалась йому
починаючи з грудня 1998 року по червень
1999 року, однак її розмір був меншим ніж
визначено частиною 1 статті 31 Закону №
803-ХІІ, з урахуванням розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом № 366-ХІV на 1999 рік.

Таким чином, рішення судів, у цій
частині, не відповідають вимогам
вищевказаних норм матеріального права,
а розглядаючи справу по суті позовних
вимог, суди не врахували ці вимоги
законодавства, не з'ясували порядок
нарахування, призначення та виплати
допомоги по безробіттю та матеріальної
допомоги по безробіттю у спірні
періоди, не зазначили відповідні
розрахунки, не з'ясували всіх обставин
справи та не навели дані про
встановлені обставини справи, не
надали їм та доказам, що мають значення
для правильного вирішення справи,
належної юридичної оцінки.

Окрім цього, судами не встановлювалась
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги, а
оскаржувані судові рішення є
невмотивованими, при цьому суди не
враховували, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, вирішуючи спір у частині
позовних вимог щодо виплати позивачу
допомоги по безробіттю та матеріальної
допомоги по безробіттю у періоди
грудня 1997 року - червня 1998 року та
грудня 1998 року - червня 1999 року, суди
залишили поза увагою ту обставину, що
позов подано з порушенням строків
звернення до адміністративного суду,
встановлених частиною 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції спірного
періоду).

Так, за приписами вищевказаної
процесуальної норми, для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Частинами 1 і 2 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що пропущення строку
звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Дійсно, як вбачається з матеріалів
справи, сторони не наполягали на
застосуванні наслідків пропущення
строку звернення до адміністративного
суду, разом з тим, позивач, у своїй заяві
просив про поновлення такого строку, на
що суд першої інстанції не звернув
увагу та не вирішив це питання.

Таким чином, неповне з'ясування судами
першої та апеляційної інстанцій
дійсних обставин справи, у частині
позовних вимог щодо виплати позивачу
допомоги по безробіттю та матеріальної
допомоги по безробіттю у періоди
грудня 1997 року - червня 1998 року та
грудня 1998 року - червня 1999 року,
неправильне застосування норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, в цій частині,
призвело до ухвалення рішень, які не
відповідають вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

За таких обставин, оскаржувані рішення
судів попередніх інстанцій підлягають
частковому скасуванню, а справа, в цій
частині, направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції, оскільки суд
касаційної інстанції не може
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судових рішеннях.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом норм процесуального
права, які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Андрушівського районного
суду Житомирської області від 19
жовтня 2009 року та ухвалу Апеляційного
суду Житомирської області від 12
жовтня 2011 року, у частині позовних
вимог про виплату допомоги по
безробіттю, за період з грудня 1997 року
по червень 1998 року і матеріальної
допомоги по безробіттю, за період з
грудня 1998 року по червень 1999 року,
скасувати, а справу, в цій частині,
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В решті рішення судів першої та
апеляційної інстанцій залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало