Справа № 810/4555/14
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/4555/14
інстанції: Лисенко В.І.
Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

30 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

при секретарі судового засідання
Нечай Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу Київського обласного
відділення фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 11
серпня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Київського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Приватного акціонерного товариства
"Фоззі Рітейл" про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Приватного акціонерного товариства
"Фоззі Рітейл" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені у розмірі 340389,30 грн.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 11 серпня 2014
року в задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просив його скасувати та
ухвалити нову постанову, якою позов
задовольнити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 Кодексу адміністративного
судочинства України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 Кодексу адміністративного
судочинства України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, постанова
суду - без змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
27.02.2014 відповідачем подано до
Київського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів Звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2013 рік за формою 10-ПІ,
відповідно до якого середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу у 2013 році на
підприємстві відповідача становила 148
осіб. Кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідачем
відповідно до статті 19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", становить - 6 осіб,
однак на підприємстві працевлаштовано
лише одну особу, якій встановлено
інвалідність.

Вважаючи, що відповідачем, всупереч
вимогам статті 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" не
працевлаштовано на підприємстві
п'ятьох інвалідів, позивач звернувся до
суду з даним адміністративним позовом,
в якому просив стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
та пеню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем у 2013 році вжито усіх
залежних від нього заходів, необхідних
для виділення та створення у належній
кількості робочих місць для
працевлаштування інвалідів, їх пошуку
та працевлаштування, а тому підстави
для задоволення позову відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, висновкам суду першої
інстанції та доводам апеляційної
скарги, виходячи з наявних у справі
матеріалів, апеляційний суд дійшов
наступних висновків.

Відповідно до статті 4 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року №
875-ХІІ із змінами і доповненнями,
передбачено, що діяльність держави
щодо інвалідів виявляється у створенні
правових, економічних, політичних,
соціальних, психологічних та інших
умов для забезпечення їхніх прав і
можливостей нарівні з іншими
громадянами для участі у суспільному
житті.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», з метою
реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом»

У відповідності до частини 3 статті 18
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця, у тому числі
спеціальні робочі місця, створювати
для них умови праці, з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації і
забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

За змістом статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» встановлено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Разом із тим, відповідно до частини 1
статті 218 Господарського кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що він ужив усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» працевлаштування
інвалідів здійснюється центральним
органом виконавчої влади з питань
праці та соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.

Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-IV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
доповнено статтею 18-1, за змістом якої
пошук підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Такий висновок суду апеляційної
інстанції узгоджується із позицією
Верховного суду України, яку викладено
у постановах від 16 квітня 2013 року
№21-81а13 від 20 червня 2011 року у справі №
21-60а11.

Відповідно до частини третьої пункту
другого Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
міністрів України № 70 від 31 січня 2007
року, інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 Закону України №
875-ХІІ, і забезпечують працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до наказу Міністерства
праці та соціальної політики України
від 19.12.2005 № 420 "Про затвердження форм
звітності та інструкцій щодо їх
заповнення" формою звітності про
наявність вакантних місць на
підприємстві є форма № 3-ПН "Звіт про
наявність вакансій", яка подається
підприємствами у разі потреби до
державної служби зайнятості. Згідно з
приписами Інструкції щодо заповнення
форм звітності № 3-ПН, затвердженої
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
№ 420, який зареєстрований в
Міністерстві юстиції України від 21
грудня 2005 року за № 1534/11814, ця форма
використовується для інформування
населення про наявність вакансій,
сприяння працевлаштуванню громадян,
зареєстрованих у центрах зайнятості як
такі, що шукають роботу, для підбору
персоналу на замовлення роботодавців,
для оцінки поточної потреби в кадрах та
організації професійної підготовки
населення відповідно до потреб ринку
праці.

Позивач мотивував власну позицію тим,
що відповідно до звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за формою
10-ПІ за 2013 рік, поданим відповідачем до
Фонду соціального захисту інвалідів,
на підприємстві відповідача повинні
працювати 6 осіб-інвалідів, а працює
лише 1 така особа.

Разом з тим, судом першої інстанції
встановлено, що відповідач кожного
місяця, починаючи з січня 2013 року по
грудень 2013 року подавав до
Києво-Святошинського районного центру
зайнятості звіти форми № 3-ПН, з
інформацією про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів.

Крім того, товариство додатково
надсилало запити до районних центрів
зайнятості міста Києва (Дніпровського,
Дарницького та інших), якими
інформувало про наявність на
підприємстві вакантних місць для
осіб-інвалідів.

Позивач доказів того, що товариством не
виділено та не створено робочі місця
для працевлаштування інвалідів
Київським обласним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів не
надано та не доведено факту
протиправної відмови у
працевлаштуванні інвалідів з боку
підприємства.

Таким чином, враховуючи що обов'язок
підприємства зі створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком займатися пошуком
інвалідів для працевлаштування, при
цьому відповідачем було виконано
вимоги щодо надання державній службі
зайнятості і Фонду соціального захисту
інвалідів інформації, необхідної для
організації працевлаштування
інвалідів та звітності про зайнятість
та працевлаштування інвалідів у
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України, то колегія суддів
вважає юридично правильним висновок
суду першої інстанції про відсутність
правових підстав для стягнення з
відповідача
адміністративно-господарських санкцій
та пені, а отже і для задоволення
позовних вимог.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи, викладені в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження, оскаржувана постанова
прийнята судом відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, то колегія суддів
апеляційної інстанції підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Київського
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 11 серпня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Київського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Приватного акціонерного
товариства "Фоззі Рітейл" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
- залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 11 серпня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

.

Головуючий суддя
Губська О.А.

Судді:
Парінов А.Б.

Беспалов О.О.