Справа № 2а-2370/5613/11
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/59974/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка
М.І.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні касаційну скаргу
відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Звенигородка
Черкаської області на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 17 травня 2012
року у справі за позовом управління
Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Звенигородка
Черкаської області про визнання дій
неправомірними та стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У липні 2011 року позивач звернувся до
суду із позовом до відповідача. Просив
визнати неправомірними дії
відповідача щодо відмови у
відшкодуванні витрат на виплату та
доставку пенсій по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за період з 1 грудня 2009
року по 31 серпня 2010 року в розмірі 12169
грн. 23 коп. та стягнути з відповідача на
його користь вказані витрати.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 1 серпня 2011
року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 17 травня 2012
року позов задоволено.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування постанови суду
апеляційної інстанції з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права та залишення в
силі постанови суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі у межах, встановлених статтею 220
КАС України, колегія суддів приходить
до висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідач не
відшкодував позивачу витрати на
виплату та доставку пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві ОСОБА_4, який
отримав каліцтво у 1984 році в с. Радужний
Тюменської області Російської
Федерації та ОСОБА_5, яка отримала
каліцтво в 1974 році у м. Владивосток
Російської Федерації, за період з 1
грудня 2009 року по 31 серпня 2010 року в
розмірі 12169 грн. 23 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
п. 4 Порядку відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України Пенсійному фонду
України витрат, пов'язаних з виплатою
пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженого
постановою Пенсійного фонду України №
5-4/4 від 4 березня 2003 року, не передбачено
відшкодування витрат на виплату та
доставку пенсій громадянам
держав-учасників СНД та членам їх
сімей, які отримали каліцтво в державах
СНД і переїхали на постійне проживання
в Україну.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нову постанову
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що саме відповідач має виплачувати
пенсію по інвалідності особі, яка стала
інвалідом від нещасного випадку на
виробництві на території колишніх
республік СРСР, оскільки право на
забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку, яке встановлено в
Україні, не залежить від того, у якій з
колишніх республік СРСР стався
нещасний випадок на виробництві із
застрахованою особою.

За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України ««Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» особи, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше
було встановлено згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

При цьому право на таке забезпечення,
яке встановлено в Україні, не залежить
від того, у якій з колишніх республік
СРСР стався нещасний випадок на
виробництві із застрахованою особою
або виникло професійне захворювання,
пов'язане з виконанням нею трудових
обов'язків.

Підпунктом «а» ст. 27 Закону України
«Про пенсійне забезпечення»
встановлено, що громадянам України -
переселенцям з інших держав, які не
працювали в Україні, пенсії по
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання призначаються незалежно
від стажу роботи.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» відшкодування шкоди,
медична, професійна та соціальна
реабілітація провадяться Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України також зазначеним у
ст. 8 цього Закону особам, які потерпіли
до набрання ним чинності та мали право
на зазначені страхові виплати і
соціальні послуги. Уся заборгованість
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, яким до набрання чинності цим
Законом підприємства, установи та
організації не відшкодували
матеріальної шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я, виплачується
цими підприємствами, установами і
організаціями, а в разі їх ліквідації
без правонаступника - Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків.

Отже, за змістом наведеної норми
обов'язок Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відшкодувати
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей матеріальну і моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну
ушкодженням здоров'я, не залежить від
того, чи сплачували цьому Фонду
страхові платежі підприємства, що
ліквідувалися та на яких було
ушкоджено здоров'я потерпілого.

Як вбачається з абз. 7 п. 3 Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України є
правонаступником державного,
галузевих та регіональних фондів
охорони праці, передбачених ст. 21
Закону України «Про охорону праці», які
ліквідуються.

Таким чином, страховиком, який має
виплачувати пенсію по інвалідності
особі, яка стала інвалідом від
нещасного випадку на виробництві на
території колишніх республік СРСР, а в
разі виплати такої органами Пенсійного
фонду України - відшкодувати
останньому витрати, є Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною в постанові від 21
листопада 2011 року (справа № 21-361а11).

Отже, висновок суду апеляційної
інстанції про обов'язок відповідача
відшкодувати витрати на виплату і
доставку пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві особам, які стали
інвалідами від нещасних випадків на
виробництві на території колишніх
республік СРСР ґрунтується на
правильному застосуванні норм
матеріального права. А відтак, суд
апеляційної інстанції правомірно
задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судове рішення суду
апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Звенигородка
Черкаської області залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17 травня 2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк