Справа № 308/6495/14а
Суддя: Курилець А.Р.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
Справа №
876/9592/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді
Курильця А.Р.,

суддів
Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
громадянина Афганістану ОСОБА_4 на
постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 26 березня 2014 року у справі
за позовом 94 прикордонного загону
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
до громадянина Афганістану ОСОБА_4 про
примусове видворення,-

в с т а н
о в и в:

У березні 2014 року 94 прикордонний загін
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
(далі - позивач) звернувся з
адміністративним позовом до
громадянина Афганістану ОСОБА_4 (далі -
відповідач), яким просив примусово
видворити відповідача.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 26 березня 2014 року позовні
вимоги задоволено. Примусово видворено
громадянина Афганістану ОСОБА_4.
Постанову суду допущено до негайного
виконання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
представник відповідача подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою в задоволенні позовних вимог
відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
першої інстанції не взято до уваги той
факт, що відповідач звернувся щодо
надання йому статусу біженця, оскільки
після повернення в країну його
походження існує небезпека його життю.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання апеляційного суду не
з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1
ст. 197 КАС України суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і доводи
апелянта у їх сукупності, колегія
суддів приходить до переконання, що
подана апеляційна скарга задоволенню
не підлягає з наступних мотивів.

Судом встановлено, що 16 березня 2014 року
відповідач був затриманий
прикордонним нарядом «Група
реагування» від відділу прикордонної
служби «Ужгород» за спробу незаконного
перетину державного кордону з України
в Словацьку Республіку поза межами
пункту пропуску. На момент затримання
документів, що посвідчують особу не
мав.

17 березня 2014 року начальником відділу
по роботі з іноземцями та
адміністративного провадження
прийнято рішення про примусове
повернення іноземця за межі України,
яким зобов'язано відповідача покинути
територію України до 19 березня 2014 року.

Відповідачем така вимога виконана не
була, відтак позивач звернувся до суду
для примусового видворення особи.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 30
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»
від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773)
центральний орган виконавчої влади, що
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері міграції, органи
охорони державного кордону (стосовно
іноземців та осіб без громадянства, які
затримані ними у межах контрольованих
прикордонних районів під час спроби
або після незаконного перетинання
державного кордону України) або органи
Служби безпеки України можуть лише на
підставі винесеної за їх позовом
постанови адміністративного суду
примусово видворити з України іноземця
та особу без громадянства, якщо вони не
виконали в установлений строк без
поважних причин рішення про примусове
повернення або якщо є обґрунтовані
підстави вважати, що іноземець або
особа без громадянства ухилятимуться
від виконання такого рішення, крім
випадків затримання іноземця або особи
без громадянства за незаконне
перетинання державного кордону
України поза пунктами пропуску через
державний кордон України та їх
передачі прикордонним органам
суміжної держави.

З аналізу цієї статті зрозуміло, що
звернення до суду з позовом про
видворення особи, за відсутності в
особи можливості виконати рішення
центрального органу виконавчої влади,
є обов'язком позивача.

Іноземець або особа без громадянства
можуть бути примусово повернуті в
країну походження або третю країну,
якщо їх дії порушують законодавство
про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства або суперечать
інтересам забезпечення національної
безпеки України чи охорони
громадського порядку, або якщо це
необхідно для охорони здоров'я, захисту
прав і законних інтересів громадян
України за рішенням центрального
органу виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
міграції, органу Служби безпеки
України або органу охорони державного
кордону (стосовно іноземців та осіб без
громадянства, які затримані ними у
межах контрольованих прикордонних
районів під час спроби або після
незаконного перетинання державного
кордону України), з подальшим
повідомленням протягом 24 годин
прокурору про підстави прийняття
такого рішення. У рішенні про примусове
повернення зазначається строк,
протягом якого іноземець або особа без
громадянства повинні виїхати з
України. Зазначений строк не повинен
перевищувати 30 днів з дня прийняття
рішення ( частина 1 статті 26 Закону №
3773).

Тобто примусовому видворенню іноземця
чи особи без громадянства передують
дві обставини: 1) прийняття рішення
відповідним компетентним органом про
примусове повернення; 2) ухилення від
виїзду після прийняття рішення про
повернення або наявність
обґрунтованих підстав вважати, що
іноземець або особа без громадянства
ухилятимуться від виконання такого
рішення.

Обов'язковим є попереднє прийняття
вказаними органами рішення про
примусове повернення.

З матеріалів справи відомо, що було
прийняте рішення про примусове
повернення відповідача за межі України
(а.с. 5), а також встановлено, що особа
добровільно не виконала такого рішення
органу центральної влади у зв'язку з
відсутністю у нього документів, що
дають право на перетин Державного
кордону. Відтак є підстави для
видворення відповідача за межі
території України.

Відповідно до ч.2, 4 ст. 5 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08.07.2011 № 3671-VI особа, яка з наміром
бути визнаною біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту, під час в'їзду в Україну
незаконно перетнула державний кордон
України, повинна без зволікань
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців
та осіб, які потребують додаткового
або тимчасового захисту, із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
зазначена в частині другій цієї
статті, не несе відповідальності за
незаконне перетинання державного
кордону України, якщо вона без
зволікань звернулася із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Безспірно встановлено, що відповідач
протягом часу перебування в Україні (а
це згідно показань відповідача в суді
першої інстанції приблизно місяць) і до
часу складання щодо нього протоколу
про адміністративне затримання від
16.03.2014 року (а.с. 3-4) та постановлення
рішення суду першої інстанції про
примусове видворення не звертався за
захистом в Україні.

Суд апеляційної інстанції відхиляє
твердження відповідача про звернення
за захистом в Україні, оскільки жодних
підтверджуючих документів суду надано
не було. Також жодних доказів не
підтвердження того, що загрожує
реальна небезпека життю чи здоров'ю
відповідача в країні походження (у
зв'язку із належністю до певної
соціальної групи чи політичних
переконань, за ознаками
віросповідання, національності) суду
не надано.

Крім того, відповідач документів, які
засвідчують його особу, а також
грошових коштів, родичів чи роботи в
Україні немає, на території держави
перебуває нелегально та з метою
незаконного перетину кордону
західноєвропейських держав, а також
очевидне небажання повернутися у
країну свого походження свідчить про
підставність вимог позивача.

Оскільки позивачем подано позов на
виконання обов'язку передбаченого
Законом України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства», а
судом встановлено, що наявні підстави
для видворення відповідача та відсутні
обставини, які б перешкоджали такому
видворенню, то суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
ОСОБА_4, громадянина Афганістану,
необхідно видворити.

Щодо заперечень відповідача з приводу
незнання ним української мови та
неможливості через це ознайомитись з
постановою суду колегія суддів звертає
увагу, що з матеріалів справи
вбачається присутність в судовому
засіданні суду першої інстанції
перекладача - Джаміль Саміля, а також
присутність перекладача при складанні
протоколу про адмінзатримання.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції було правильно встановлено
обставини справи та ухвалено судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому апеляційну скаргу належить
залишити без задоволення. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд,-

у х в а л
и в :

Апеляційну скаргу громадянина
Афганістану ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 26 березня 2014 року у справі
№ 308/3495/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий
А.Р.Курилець

Судді
М.П. Кушнерик

О.І.Мікула