Справа № 2а/1870/2226/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/81348/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула в письмовому провадженні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в місті Суми на постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 25.07.2011 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 31.10.2011 по справі №2а-1870/2226/11 за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віта-Буд» до
Державної податкової інспекції в місті
Суми про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 25.07.2011,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 31.10.2011,
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віта-Буд» до
Державної податкової інспекції в місті
Суми про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень - задоволено
частково. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 08.04.2011
№/0/27691, від 08.04.2011 №/0/27692, від
08.04.2011 №/0/27794 в частині визначення
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 6900,00грн. та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій в сумі 1725,12грн. В задоволенні
іншої частини позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
Державна податкова інспекція в місті
Суми 18.11.2011 звернулась з касаційною
скаргою до Вищого адміністративного
суду України, який ухвалою від 26.12.2011
прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
25.07.2011 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 31.10.2011.

В обґрунтування своїх вимог Державна
податкова інспекція в місті Суми
посилається на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1,
підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємства»,
підпунктів 7.4.1 та 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», підпункту 4.2.1 пункту 4.2
статті 4, пункту 8.1 статті 8, пункту 19.2
статті 19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», статей 86 та 159
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією в місті Суми проведена
планова виїзна перевірка Товариства з
обмеженою відповідальністю «Віта-Буд»
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2006 по 31.12.2008.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем вимог пункту 4.1 статті 4,
пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємства»,
в результаті чого занижено податок на
прибуток в періоді, що перевірявся, на
загальну суму 4457,00грн.; підпункту 3.1.1
пункту 3.1 статті 3, підпунктів 7.2.3 та 7.2.6
пункту 7.2, підпункту 7.3.1, пункту 7.3,
підпунктів 7.4.1 та 7.4.5 пункту 7.4,
підпункту 7.5.1 пункту 7.5, підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», в
результаті чого занижено податок на
додану вартість в періоді, що
перевірявся, на загальну суму 186003,00грн.
та збільшено залишок від'ємного
значення, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду всього на суму
46514,00грн.; підпункту 6.1.1 пункту 6.1 статті
6, пункту 8.1 статті 8, пункту 19.2 статті 19
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», в результаті чого
неутримання та неперерахування
податку з доходів фізичних осіб до
бюджету на суму 37,87грн.; підпункту 4.2.1
пункту 4.2 статті 4, пункту 8.1 статті 8,
пункту 19.2 статті 19 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», в
результаті чого встановлено
неутримання та неперерахування
податку з доходів фізичних осіб до
бюджету на суму 6900,00грн.

За наслідками перевірки Державною
податковою інспекцією в місті Суми
складено акт 24.03.2011 №1935/07/33 та
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 08.04.2011
№/0/27691, яким визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 186003,00грн. та
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в сумі 46501,00грн.; від 08.04.2011
№/0/27692, яким було визначено
податкове зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 4457,00грн. та застосовано
штрафну (фінансову) санкцію в сумі
1114,00грн.; від 08.04.2011 №/0/27794 яким
визначено податкове зобов'язання з
податку доходів фізичних осіб в сумі
6937,87грн. та застосовано штрафну
(фінансову) санкцію в сумі 1734,47грн.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, підставою для донарахування
позивачу податкового зобов'язання з
податку на додану вартість та податку
на прибуток став висновок податкового
органу про відсутність реального
здійснення господарських операцій
укладених між позивачем та Товариством
з обмеженою відповідальністю «Релан»,
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Дімбудінвест».

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» до валових витрат
зараховуються суми будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній формі,
здійснених як компенсація вартості
товарів (робіт, послуг), які
придбаваються платником податку для їх
подальшого використання у
господарській діяльності, під якою
розуміється будь-яка діяльність особи,
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку

Отже, виходячи з положень Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», до складу валових витрат
включаються будь-які витрати, які
пов'язані з господарською діяльністю
платника податку та підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 зазначеного Закону не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовами реалізації права
платника на податковий кредит, а також
на зменшення оподатковуваного доходу
на суму понесених витрат є фактичне
придбання товарів (робіт, послуг) та
наявність первинних документів
(зокрема, податкових накладних),
оформлених у відповідності з вимогами
чинного законодавства.

Доводи податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Разом з тим, реальність спірних
господарських операцій
підтверджуються матеріалами справи,
зокрема, копіями договорів, копіями
актів виконаних субпідрядних робіт
ф.КБ-2, довідкою про вартість робіт ф.
КБ-3, податковими накладними,
ліцензіями на будівельну діяльність
контрагентів, безготівковими
розрахунками.

Крім того, чинне законодавство не
ставить умовою дійсності правочинів, а
також виникнення податкових
зобов'язань платника у залежність від
стану податкового обліку його
контрагентів.

Позивач не може нести відповідальність
за невиконання його контрагентами
своїх податкових зобов'язань, адже
поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентом податкових
зобов'язань.

А відтак, за умови невстановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху грошових коштів,
яка б могла свідчити про узгодженість
дій позивача та його постачальника для
одержання товариством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.

Окрім того, судами обґрунтовано не
взято до уваги посилання відповідача
на анулювання свідоцтва платника
податку на додану вартість Товариства
з обмеженою відповідальністю «Релан»,
оскільки на момент здійснення
господарських операцій з позивачем
воно мало статус юридичної особи та
було зареєстроване як платник податку
на додану вартість.

Таким чином, слід погодитися з
висновками судів попередніх інстанцій,
що позивач підтвердив факт реальності
господарських операцій з Товариством з
обмеженою відповідальністю «Релан» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Дімбудінвест».

Щодо висновку податкового органу про
порушення позивачем вимог Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до підпункту 4.2.1 пункту 4.2
статті 4 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» до складу
загального місячного оподатковуваного
доходу включаються доходи у вигляді
заробітної плати, інші виплати та
винагороди, нараховані (виплачені)
платнику податку відповідно до умов
трудового або цивільно-правового
договору.

Згідно з підпунктом 8.1.1 пункту 8.1 статті
8 Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» податковий агент, який
нараховує (виплачує) оподатковуваний
дохід на користь платника податку,
утримує податок від суми такого доходу
за його рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
податковим органом зроблено висновок
про несплату позивачем податку з
фізичних осіб за угодою
купівлі-продажу автомобіля Рено Меган
у Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автодім-Пассаж»,
який був зареєстрований на фізичну
особу ОСОБА_2

Разом з тим, як встановлено судами
попередніх інстанцій, між Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Віта-Буд» та головним бухгалтером
підприємства ОСОБА_3 був укладений
договір позики, відповідно до умов
якого позивач надає позику ОСОБА_3 в
сумі 46000,00грн. для придбання автомобіля
Рено Меган у Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автодім-Пассаж».

За таких обставин, суди попередніх
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку, що сума позики у розмірі
46000,00грн. не є доходом у розумінні
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», та відповідно у
позивача не було обов'язку утримувати
та перераховувати до бюджету податок з
доходів фізичних осіб з такої позики.

Враховуючи викладене та з огляду на
положення частини другої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо перегляду судом
касаційної інстанції рішення суду
першої та апеляційної інстанцій у
межах касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що висновки судів
попередніх інстанцій щодо
неправомірності податкових
повідомлень-рішень від 08.04.2011
№/0/27691, від 08.04.2011 №/0/27692, від
08.04.2011 №/0/27794 в частині визначення
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 6900,00грн. та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій в сумі 1725,12грн. є правильними.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків суду не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
першої та апеляційної інстанцій при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 210, 222, 223, 224, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в місті Суми залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 25.07.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 31.10.2011 по
справі №2а-1870/2226/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку, на підставі та у
строки, передбачені статтями 235 - 238, 240
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв