Справа № 2а-829/12/2170
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-829/12/2170

Категорія: 8.2.3 Головуючий в 1 інстанції:
Варняк С.О.

Одеський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого - судді Бойка А.В.,

суддів:
Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 07 травня 2012
року по справі за позовом державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби до ОСОБА_2 про
стягнення податкового боргу, -

В С Т А Н О В И В:

07.03.2012 року державна податкова
інспекція у м. Херсоні Херсонської
області Державної податкової служби
звернулась до суду першої інстанції з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
податкового боргу по податку з доходів
фізичних осіб від продажу рухомого
майна та надання рухомого майна в
оренду в сумі 11 790,12 грн.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 07.05.2012 року
адміністративний позов державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби податковий борг по
податку з доходів фізичних осіб від
продажу рухомого майна та надання
рухомого майна в оренду в сумі 11 790,12
грн.

14.09.2012 року ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказану постанову суду
першої інстанції.

В своїй апеляційній скарзі позивач
посилався на порушення судом першої
інстанції при постановленні
оскаржуваної постанови норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим ставиться
питання про скасування постанови
Херсонського окружного
адміністративного суду від 07.05.2012 року
та прийняття нової, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог державній
податковій інспекції у м. Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 197 КАС
України, за відсутності клопотань від
усіх осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю, суд
апеляційної інстанції розглядає
справу в порядку письмового
провадження.

Розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
в Єдиному державному реєстрі юридичних
та фізичних осіб-підприємців не
зареєстрований.

Боржника взято на податковий облік в
ДПІ у м. Херсоні 18.05.2011 року за № 2329/17-1.

18.05.2011 року, в результаті проведення
документальної невиїзної перевірки,
податковим органом було встановлено,
що за даними відділу
реєстраційно-екзаменаційної роботи
УДАІ УМВС України фізична особа ОСОБА_2
03.04.2009 року зняв з обліку транспортний
засіб для реалізації, а саме автомобіль
марки МАZDА 6, 2004 року випуску.
Зазначений автомобіль, згідно
облікової картки приватного АМТ
перереєстровано на покупця ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу
транспортного засобу від 03.04.2009 року,
укладеного через товарну біржу «УН. ТБ
УКРРЕСУРСИ».

Вартість транспортного засобу згідно
договору купівлі-продажу від 03.04.2009
року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
склала 100 грн.

В свою чергу, згідно звіту від 03.04.2009
року № 143 (експерт ФОП ОСОБА_4) про
незалежну експертну оцінку автомобіля
МАZDA 6, 2004 року випуску вартість
автомобіля складає 78600,77 грн.

В акті перевірки податковий орган
зазначив, що реалізація автомобіля
МАZDА 6, 2004 року випуску за таку вартість
(78600,77 грн.) підтверджується сплатою до
Пенсійного фонду збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування у
розмірі 3% від вартості легкового
автомобіля, згідно квитанції від 03.04.2009
року № 143 на суму 2358,02 грн.

На підставі встановлених порушень
державною податковою інспекцією у м.
Херсоні Херсонської області Державної
податкової служби прийнято податкове
повідомлення-рішення (форми «Р») від
25.05.2011 року № на загальну суму 11
790,12 грн.

Крім того, податковим органом на адресу
боржника направлено податкову вимогу
від 04.07.2011 року № 35 на суму 11790,12 грн., яку
вручено ОСОБА_2 13.07.2011 року.

Сума визначеного податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб відповідачем сплачена не
була.

Звертаючись з позовом до суду першої
інстанції, державна податкова
інспекція у м. Херсоні Херсонської
області Державної податкової служби
просила стягнути з ОСОБА_2 податковий
борг по податку з доходів фізичних осіб
від продажу рухомого майна та надання
рухомого майна в оренду в сумі 11 790,12
грн.

Колегія суддів суду апеляційної
інстанції не погоджується з висновком
суду першої інстанції стосовно
задоволення позовних вимог державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Херсонської області Державної
податкової служби, зважаючи на
наступне:

Згідно з п. 1.2 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» дохід
це «сума будь-яких коштів, вартість
матеріального і нематеріального майна,
інших активів, що мають вартість, у тому
числі цінних паперів або деривативів,
одержаних платником податку у
власність або нарахованих на його
користь чи набутих незаконним шляхом у
випадках, визначених підпунктом 4.2.16
пункту 4.2 статті 4 цього Закону,
протягом відповідного звітного
податкового періоду з різних джерел як
на території України, так і за її
межами».

Відповідно до п.п. «ж» п. 1.3 ст. 1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції, яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин)
дохід з джерелом його походження з
України - будь-який дохід, одержаний
платником податку або нарахований на
його користь від здійснення будь-яких
видів діяльності на території України,
у тому числі, але не виключно, у вигляді
доходів від продажу рухомого майна,
якщо факт зміни власника (продажу
об'єкта рухомого майна) підлягає
державній реєстрації та/або
нотаріальному посвідченню згідно із
законом України, або якщо місце
вручення такого рухомого майна
набувачеві знаходиться на території
України.

Згідно пункту 1.2 статті 1 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
дохід фізичної особи охоплює суму
будь-яких коштів, одержаних платником
податку у власність або нарахованих на
його користь протягом відповідного
звітного податкового періоду з різних
джерел як на території України, так і за
її межами.

Відповідно до положень статті 4 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» загальний річний
оподатковуваний дохід складається з
суми загальних місячних
оподатковуваних доходів звітного року,
а також іноземних доходів, одержаних
протягом такого звітного року. До
складу загального місячного
оподатковуваного доходу включаються в
тому числі і частина доходів від
операцій з майном, розмір якої
визначається згідно з положеннями
статей 11-12 цього Закону.

Згідно з пунктом 7.1 статті 7 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» дохід платника податку
від продажу об'єкта рухомого майна
протягом звітного податкового року
оподатковується за ставкою 15 відсотків
від об'єкта оподаткування.

На відміну від визначеного підпунктом
11.1.3 статті 11 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
порядку оподаткування операцій з
продажу нерухомості, згідно з яким
дохід від продажу об'єкта нерухомого
майна визначається виходячи з ціни,
зазначеної у договорі купівлі-продажу,
але не нижче оціночної вартості такого
нерухомого майна, розрахованої
органом, уповноваженим здійснювати
таку оцінку відповідно до
законодавства, при продажу рухомого
майна вказаний Закон не містить вимог
до визначення бази оподаткування не
нижче оціночної вартості такого майна.

За таких обставин, висновок
відповідача про визначення доходу від
продажу рухомого майна виходячи з його
оціночної вартості не ґрунтується на
вимогах чинного, на момент виникнення
спірних правовідносин, законодавства
про оподаткування, а відтак і
визначення позивачу податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб від продажу рухомого
майна за даними ВРЕР № 4 ГУМВС України у
Харківській області про знятий
позивачем з реєстраційного обліку
транспортний засіб, вартість якого
визначена податковим органом за
експертною оцінкою автомобіля,
здійснено неправомірно.

Згідно з Правилами державної
реєстрації і обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів всіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів і мотоколясок,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388,
реєстрація транспортних засобів
здійснюється на основі заяви власника,
поданої особисто, і документів,
посвідчуючи його особистість,
правомірність набуття транспортного
засобу, оцінку його вартості, яка
проводиться спеціалістом, що пройшов
необхідну підготовку в порядку,
встановленому МВС України, Мінюстом,
Держпромполітики, Держмитслужбою і
Фондом держмайна і що має відповідні
документи. Відповідно такі дані є лише
свідченням того, що той чи інший
транспортний засіб має ту чи іншу
оціночну вартість, але зовсім не є
доказом того, що такий транспортний
засіб був придбаний чи відчужений його
власником саме за такою ціною, оскільки
сторони договору купівлі-продажу
рухомого майна вільні у визначені ціни
і жоден нормативний акт не встановлює,
що при укладанні договору
купівлі-продажу транспортного засобу
між фізичними особами договірна ціна
не повинна бути меншою від оціночної
вартості такого автомобіля.

Фактично, при визначенні виручки
позивача, відповідачем застосовано
експертну вартість транспортних
засобів, яка, як вбачається з акту
податкової перевірки, вважається
податковим органом звичайною ціною.

Разом з тим, порядок визначення
«звичайної ціни» визначений пунктом 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
згідно якого звичайна ціна в першу
чергу визначається виходячи з рівня
справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари, а покупець бажає
їх отримати за відсутності будь-якого
примусу, обидві сторони є взаємно
незалежними юридично та фактично,
володіють достатньою інформацією про
такі товари, а також ціни, які склалися
на ринку (території найближчій
стосовно будь-якої із сторін договору)
ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів.

Для визначення звичайної ціни товару
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару договори з ідентичними
(однорідними) товарами у співставних
умовах. Якщо товари, ідентичні (за їх
відсутності - однорідні) товарам,
стосовно яких визначається звичайна
ціна, прилюдно пропонуються до продажу,
або мають ціни, встановлені на
організованому ринку цінних паперів,
або мають біржову ціну, визначення
звичайної ціни здійснюється із
врахуванням таких факторів.

Відповідно до підпункту 1.20.5 пункту 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
якщо звичайна ціна не може бути
визначена з використанням таких норм,
то для доказів обґрунтування її рівня
застосовуються правила, визначені
національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
також національними стандартами з
питань оцінки майна.

З акта перевірки слідує, що податковим
органом не здійснювалися заходи щодо
дослідження справедливих ринкових цін
на ідентичні або однорідні товари.

Таким чином, відповідач, всупереч
порядку визначення звичайних цін,
обумовлених пунктом 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», прийняв за звичайну ціну
відповідно експертну вартість товарів,
однак така вартість товару не є
звичайною ціною в розумінні
обумовленого закону.

Крім того, Закон України «Про податок з
доходів фізичних осіб», взагалі не
покладає обов'язку щодо застосування
«звичайної ціни» під час продажу
рухомого майна.

Згідно вимог пункту 12.4 статті 12 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», застосування ставки
податку до вартості рухомого майна,
розрахованої за звичайними цінами,
передбачено лише при обміні об'єктами
рухомого майна. В той же час позивач
операцій по обміну транспортними
засобами в охопленому перевіркою
періоді не здійснював.

Як вже було зазначено раніше, за
змістом пункту 1.2 статті 1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» дохід фізичної особи -
це сума коштів, одержаних платником
податку у власність або нарахованих на
його користь протягом відповідного
звітного податкового періоду з різних
джерел як на території України, так і за
її межами, то з урахуванням відсутності
правової норми про визначення такого
доходу при продажу рухомого майна,
виходячи з ціни, яка є нижчою за його
оціночну вартість, об'єкт
оподаткування повинен визначатися із
ціни продажу, обумовленої договором,
або ж із суми коштів, яка фактично, а не
ймовірно одержана такою фізичною
особою.

Оскільки нарахування податкових
зобов'язань з податку на доходи
фізичних осіб від продажу рухомого
майна було обґрунтовано податковим
органом тим, що позивачем було занижено
базу оподаткування таким доходом, то
податковий орган мав право зробити
вказані висновки, лише маючи у своєму
розпорядженні документи, які б
підтверджували факт настання такої
події, як отримання позивачем доходу за
відчужений транспортний засіб у
розмірі, що дорівнює його експертній
оцінці. Однак, жодного доказу на
підтвердження отримання позивачем у
охопленому перевіркою періоді такого
доходу, відповідач не надав.

З урахуванням викладеного, висновки
податкового органу про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства щодо
заниження доходу з продажу рухомого
майна за період, що перевірявся, мають
характер припущень, є необґрунтованими
та не відповідають вимогам
законодавства.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів
вважає, що вимоги податкового органу
про стягнення з ОСОБА_2 податкового
боргу по податку з доходів фізичних
осіб від продажу рухомого майна та
надання рухомого майна в оренду в сумі
11 790,12 грн. також є необґрунтованими та
не підлягають задоволенню.

Оскільки судом першої інстанції при
повному встановленні фактичних
обставин справи порушено норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
постановлене судове рішення на
підставі ст. 202 КАС України підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Керуючись ст.ст. 184, 185, 197, 198, 202, 205, 207, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 07 травня 2012
року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у
задоволенні адміністративного позову
державній податковій інспекції у м.
Херсоні Херсонської області Державної
податкової служби відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили відповідно до ст. 254 КАС
України та оскарженню в касаційному
порядку не підлягає.

Головуючий:
Бойко А.В.

Судді:
Танасогло Т.М.

Яковлєв О.В.