Справа № 2а/2370/1615/11
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/5130/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Черкаському
районі Черкаської області (далі - ДПІ)

на постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 14.04.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.11.2011

у справі № 2а/2370/1615/2011

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Автогазсервіс»
(далі - Товариство)

до ДПІ

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду
касаційної скарги Вищий
адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 14.04.2011,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17.11.2011, позов задоволено; визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ від 03.09.2010 №
/0, від 04.10.2010 № /1 та від 15.12.2010
№ /2.

Судові рішення по справі мотивовані
тим, що Товариством дотримано
законодавчо встановлені умови
формування податкового кредиту, тоді
як податковою інспекцією не доведено
існування обставин, з якими чинне
законодавство пов'язує
необґрунтованість податкової вигоди.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів нормам чинного
податкового законодавства та на
неповноту встановлення ними обставин
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати прийняті у справі судові
акти та відмовити у позові.

Товариством у відповідності до статті
216 Кодексу адміністративного
судочинства України подано
заперечення на касаційну скаргу, в
якому позивач зазначає про
правильність та обґрунтованість
висновків попередніх інстанцій та
просить залишити оскаржувані судові
акти без змін, а скаргу - без
задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог з урахуванням такого.

Як встановили суди за наслідками
дослідження наявних у матеріалах
справи документів, ДПІ було проведено
позапланову документальну невиїзну
перевірку Товариства щодо
підтвердження відомостей, отриманих
від особи, яка мала правові відносини з
платником податків - приватним
підприємством «Торгкомерс-2009» (далі -
ПП «Торгкомерс-2009») за період з 01.04.2009 по
31.03.2010, оформлену актом від 31.08.2010 №
240/23-010/142100037.

За наслідками цієї перевірки
податковим органом було прийнято
податкове повідомлення-рішення від
03.09.2010 № /0, згідно з яким
позивачеві визначено суму грошового
зобов'язання з ПДВ в сумі 169502 грн. (у
тому числі 113001 грн. за основним
платежем та 56501 грн. за штрафними
санкціями).

За результатами оскарження позивачем
зазначеного податкового
повідомлення-рішення в
адміністративному порядку прийнято
податкові повідомлення-рішення від
01.10.2010 № /1 та від 15.12.2010 № /2,
згідно з якими суму нарахованого
Товариству податкового зобов'язання
залишено без змін.

Правова позиція податкового органу,
покладена в основу оспорюваного
донарахування, полягає у тому, що у
перевіреному періоді позивач
незаконно включив до податкового
кредиту суми ПДВ, пред'явлені до сплати
ПП «Торгкомерс-2009» у ціні виконаних
ремонтно-монтажних робіт та
поставленого обладнання.

При цьому відповідач посилається на
відсутність у названого контрагента
матеріально-технічної бази (виробничих
та складських приміщень, транспортних
засобів тощо) та трудових ресурсів,
необхідних для провадження
господарської діяльності, а також на
неподання Товариством первинних
документів на підтвердження
фактичного вчинення ПП «Торгомерс-2009»
дій, що становлять зміст розглядуваних
операцій.

Наведені обставини було розцінено
відповідачем як доказ укладення
позивачем правочинів із згаданим
контрагентом без мети настання
відповідних цим правочинам правових
наслідків та як свідчення участі
позивача у штучній схемі для
мінімізації податкових зобов'язань та
отримання необґрунтованої податкової
вигоди.

Як випливає з визначення, що міститься
у пункті 1.7 статті 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» (який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 названого Закону податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону підставою для
нарахування податкового кредиту є
податкова накладна, що видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Досліджуючи відповідність
сформованого позивачем податкового
кредиту в оспорюваній сумі наведеним
критеріям, суди встановили, що за
договорами від 30.05.2009 № А30/6 та від 07.09.2009
№ А7/09 ПП «Торгкомерс-2009» (постачальник)
зобов'язався виконати
ремонтно-монтажні роботи на об'єктах
Товариства, а також поставити
позивачеві обладнання (крану
підвісного електричного загального
призначення) з виконання
пусконалагоджувальних робіт по його
встановленню.

На підтвердження виконання зазначених
операцій позивачем подано договори,
податкові накладні, видаткові
накладні, акти здачі прийняття робіт
(надання послуг), платіжні доручення на
підтвердження оплати виконаних робіт
та поставленого обладнання у
безготівковому порядку.

Фактична наявність у позивача
придбаного крану підтверджується
актом контрольної перевірки
інвентаризації цінностей, складеним
інвентаризаційною комісією
Товариства.

Наведені первинні документи у
сукупності були цілком об'єктивно
розцінені судами як такі, що містять
необхідні для цілей оподаткування
відомості про спірні господарські
операції та підтверджують факт їх
виконання.

ДПІ, в свою чергу, не подано доказів, які
свідчать про те, що товар та
розглядувані роботи насправді не
поставлялися позивачеві, або
поставлявся іншою особою, ніж та, що
вказана у первинних документах (ПП
«Торгкомерс-2009»).

Твердження податкової інспекції про
відсутність у спірного постачальника
об'єктивної можливості виконати
ремонті роботи в силу відсутності
трудових ресурсів, виробничого
обладнання, транспортного та
торгівельного обладнання, сировини,
матеріалів не спростовують реальності
зазначених операцій. Адже укладення
трудового договору не є єдиним
способом залучення фізичних осіб до
вчинення необхідних дій в процесі
виконання поставки; податкове
законодавство не ставить право
платника на податковий кредит в
залежності від того, за рахунок яких
ресурсів (власних або залучених)
здійснюється поставка робіт
постачальником. До того ж, податкова
інспекція не довела неможливості
виконання спірним постачальником
розглядуваних ремонтних робіт
наявними у нього силами та засобами з
урахуванням обсягу та характеру цих
робіт.

За умови недоведеності податковим
органом безтоварності господарської
операції в силу фактичної відсутності
товарно-грошового обороту,
номінального оформлення операції, її
імітації з єдиною метою отримати
незаконну податкову вигоду не можуть
обумовлювати правомірність
оспорюваного донарахування і
посилання ДПІ на підписання первинних
документів від імені ПП
«Торгкомерс-2009» невстановленою особою
(на чому відповідач також наполягає у
поданій касаційній скарзі).

Адже в умовах, за яких податковим
органом не спростовано реальність
виконання господарської операції,
неприпустимим є позбавлення платника
права на формування податкового
кредиту з формальних підстав в зв'язку
з тим, що первинні документи підписані
не уповноваженими особами, за
недоведеності податковим органом, що
платникові було відомо про цей факт,
або того, що платником не було
проявлено розумної обачності при
укладенні та виконанні господарських
договорів.

Відповідачем також не подані докази
здійснення Товариством та його
контрагентом умисних узгоджених дій,
позбавлених економічного змісту та
спрямованих на штучне, без реальної
господарської мети, створення умов для
зменшення бази оподаткування ПДВ.

За таких обставин висновок судових
інстанцій про дотримання Товариством
необхідних умов для формування
податкового кредиту про відсутність у
податкового органу підстав для
здійснення оспорюваного донарахування
відповідає наявним у справі доказам.

Порушення норм матеріального чи
процесуального права, які є підставою
для скасування оскаржуваних рішень
попередніх судових інстанцій, судом
касаційної інстанції не встановлені.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Черкаському районі
Черкаської області відхилити, а
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 14.04.2011 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.11.2011 у
справі № 2а/2370/1615/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько