Справа № 2а-4539/09/2670
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/8172/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу

Спеціалізованої державної податкової
інспекції у м.Києві по роботі з
великими платниками податків

на постанову Окружного
адміністративного суду м.Києва від
26.10.2009 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 27.01.2011

у справі №2а-4539/09/2670

за позовом Відкритого акціонерного
товариства «Український Професійний
Банк»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції у м.Києві по
роботі з великими платниками податків

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від
26.10.2009, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.01.2011,
позов задоволено частково. Скасовано
податкове повідомлення-рішення СДПІ у
м.Києві по роботі з великими платниками
податку від 13.04.2009 №/0 в частині
нарахованого основного зобов?язання та
штрафних санкцій в частині порушень
щодо списань безнадійної
заборгованості по кредитам виданим
банком ТОВ «У-5», визнаного банкрутом,
за рахунок створення страхового
резерву та включенням у зв?язку з цим до
валових витрат відповідних сум (п.3.1.2.5
сторінка 26 Акта перевірки); щодо
віднесення витрат на оплату праці
фізичної особи ОСОБА_3 до валових
витрат (п.3.1.2.6 сторінка 34 Акта
перевірки); щодо правильності
обчислення амортизаційних нарахувань
на джерела безперебійного живлення та
маршрутизатори (п.3.1.3 сторінка 39 Акта
перевірки). В іншій частині позову
відмовлено.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції в частині
задоволених позовних вимог та
прийняття нового про відмову в позові
повністю, з підстав невірного
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши під час попереднього
судового засідання повноту
встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в
судових рішеннях, в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідно до підпункту 12.1.1 п. 12.1 ст. 12
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) платник податку -
продавець товарів (робіт, послуг) має
право збільшити суму валових витрат
звітного періоду на вартість
відвантажених товарів (виконаних
робіт, наданих послуг) у поточному або
попередніх звітному податкових
періодах у разі, коли покупець таких
товарів (робіт, послуг) затримує без
погодження з таким платником податку
оплату їх вартості (надання інших видів
компенсацій їх вартості). Таке право на
збільшення суми валових витрат
виникає, якщо протягом такого звітного
періоду відбувається будь-яка з таких
подій:

а) платник податку звертається до суду
з позовом (заявою) про стягнення
заборгованості з такого покупця або
про порушення справи про його
банкрутство чи стягнення заставленого
ним майна;

б) зазначена затримка в оплаті (наданні
інших видів компенсацій) перевищує 90
календарних днів та платник податку -
продавець отримує від покупця згоду
про визнання раніше надісланої йому
претензії в порядку досудового
врегулювання спору або не отримує
відповіді на таку претензію протягом
строків, визначених законодавством;

в) за поданням продавця нотаріус вчиняє
виконавчий напис про стягнення
заборгованості з покупця або стягнення
заставленого майна (крім податкового
боргу).

Вищезазначені положення визначають
право платника податку збільшити
валові витрати на вартість
відвантажених товарів (виконаних
робіт, наданих послуг) у випадку, коли
покупець таких товарів (робіт, послуг)
затримує без погодження з таким
платником податку оплату їх вартості
(надання інших видів компенсацій їх
вартості). При цьому таке право
платника податку виникає, зокрема, у
випадку, коли платник податку
звертається до суду з позовом (заявою)
про стягнення заборгованості з такого
покупця або про порушення справи про
його банкрутство чи стягнення
заставленого ним майна.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем
здійснювались заходи щодо стягнення
боргу ТОВ «У-5» по кредитним договорам,
так 26.11.2003 подано позов до
Господарського суду м.Києва про
стягнення заборгованості по кредитним
договорам №41 від 26.04.2002 та №109 від 09.07.2002
до ТОВ «У-5» та його поручителя ДП
«Рівент Комплекс Сервіс». 16.03.2004
господарським судом винесено рішення
про задоволення вимог банку та
стягнення заборгованості, після чого
позивач звернувся до органів
державної виконавчої служби для
примусового виконання вказаного
рішення. Рішення виконано частково,
стягнуто з ДП «Рівент Комплекс Сервіс»
2999,52 грн. та 6202,42 грн. після чого
виконавчий документ повернуто без
виконання у зв?язку з відсутністю у
боржника іншого майна та грошових
коштів.

За встановлених обставин судова
колегія вважає правильними висновки
судів попередніх інстанцій, що
вищезазначеними нормами не
передбачено звернення з позовом про
визнання позичальника банкрутом як
виключну підставу для віднесення
простроченої заборгованості на валові
витрати, з огляду на здійснення
позивачем інших, передбачених пп.12.1.1
п.12.1 ст.12 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
заходів стягнення заборгованості з
такого боржника.

Правильними є і висновки судів про
відсутність в діях позивача порушень
вимог пп.5.6.1 п.5.6 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
при віднесенні до складу валових
витрат витрат на оплату праці
фізичної особи ОСОБА_3, факт
перебування якого у трудових
відносинах з позивачем та здійснення
оплати праці, як необхідної умови для
віднесення останніх до валових витрат,
знайшов своє підтвердження.

Крім того, правильною є і позиція судів
попередніх інстанцій, що доводи
податкового органу про необхідність
віднесення до 1 групи основних фондів
маршрутизаторів та джерел
безперебійного живлення також не
ґрунтується на нормах чинного
законодавства.

Підпунктом 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачено, що основні
фонди підлягають розподілу за групами.
При цьому, до першої групи належать
будівлі, споруди, їх структурні
компоненти та передавальні пристрої, в
тому числі жилі будинки та їх частини
(квартири і місця загального
користування), вартість капітального
поліпшення землі; до другої групи -
автомобільний транспорт та вузли
(запасні частини) до нього; меблі;
побутові електронні, оптичні,
електромеханічні прилади та
інструменти, інше конторське (офісне)
обладнання, устаткування та приладдя
до них; до третьої - будь-які інші
основні фонди, не включені до першої,
другої та четвертої груп; до четвертої -
електронно-обчислювальні машини, інші
машини для автоматичного оброблення
інформації, пов'язані з ними засоби
зчитування або друку інформації, інші
інформаційні системи, комп'ютерні
програми, телефони (у тому числі
стільникові), мікрофони і рації,
вартість яких перевищує вартість
малоцінних товарів (предметів).

Так, при проведенні перевірки
контролюючий орган дійшов висновку, що
кмаршрутизатори та джерела
безперебійного живлення є
передавальними пристроями, а тому
відносяться до 1 групи основних фондів.

Водночас, Закон України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не дає визначення поняттю
«передавальні пристрої».

Згідно п. 2 Національного стандарту № 2
«Оцінка нерухомого майна»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 28.10.2004 № 1442,
передавальні пристрої - земельні
поліпшення, створені для виконання
спеціальних функцій з передачі
енергії, речовини, сигналу, інформації
тощо будь-якого походження та виду на
відстань (лінії електропередачі,
трубопроводи, водопроводи, теплові та
газові мережі, лінії зв'язку тощо).

Натомість, комутатори та
маршрутизатори самі по собі до
передавальних пристроїв не
відносяться, оскільки є частиною
комп'ютерної мережі банку та
призначені для підключення, з'єднання
та зв'язку локальних компонентів
комп'ютерної мережі позивача, а не
частиною телекомунікаційної мережі
загального користування.

Джерела безперебійного живлення є
також частиною інформаційної системи
банку, яка забезпечує не тільки
енергозабезпечення комп'ютерних
пристроїв у разі відключення їх від
електропостачання, а й моніторинг часу
коректного запуску програм, які
дозволяють виключити комп'ютерне
обладнання.

При цьому, вказані пристрої є сучасним
електронним обладнанням, яке
застосовується для функціонування
інформаційної системи банку, та мають
невеликий строк корисного
використання, що обумовлений моральним
старінням, а також не можуть самостійно
використовуватись як окремі
функціонуючі пристрої.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що позивачем дотримано
приписів законодавства щодо
віднесення вартості маршрутизаторів
та джерел безперебійного живлення до 2
та 3 груп основних фондів, що спростовує
висновки податкового органу про
наявність порушень при здійсненні
амортизаційних відрахувань.

За встановлених обставин, доводи
касаційної скарги правильності
висновків суду першої та апеляційної
інстанції не спростовують та не можуть
бути підставою для їх скасування з
наведених мотивів.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції у
м.Києві по роботі з великими платниками
податків відхилити, а постанову
Окружного адміністративного суду
м.Києва від 26.10.2009 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 27.01.2011 залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун