Справа № 2а-97/08
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" вересня 2014 р. м. Київ
К-16179/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Ленінського районного суду міста
Миколаєва від 11 серпня 2008 року та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 23 лютого 2010
року в справі за його позовом до
Державної судової адміністрації
України про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
дії,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2007 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вказаним адміністративним
позовом в якому зазначав, що у вересні
2004 року його було відсторонено від
виконання посадових обов'язків голови
господарського суду Миколаївської
області.

Не погоджуючись зі змінами в умовах
праці та уточнивши позовні вимоги
просив визнати протиправними дії
відповідача щодо ухилення від
перевірки обґрунтованості зменшення
розміру і невиплати заробітної плати з
06 вересня 2004 року по 07 лютого 2005 року, а
також щодо невідшкодування витрат на
службове відрядження з 05 вересня по 07
вересня 2004 року, зобов'язати
перерахувати та виплатити
недораховану заробітну плату та
довічне утримання за період з 06 вересня
2004 року по 31 грудня 2007 року,
відшкодувати витрати на службове
відрядження з 05 вересня по 07 вересня 2004
року; зобов'язати привести штатний
розклад у відповідність до постанови
Верховної Ради України від 31 січня 1992
року №2082-ХІІ «Про призначення голів
арбітражних судів Кримської АРСР,
областей та міста Києва».

Постановою Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 11 серпня 2008 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 23 лютого 2010 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, позивач просив
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що постановою Верховної
Ради України від 31 січня 1992 року
№2082-ХІІ «Про призначення голів
арбітражних судів Кримської АРСР,
областей та міста Києва» ОСОБА_4
призначено головою господарського
суду Миколаївської області.

Відповідно до Указу Президента України
від 04 вересня 2004 року № 1041/2004 наказом
голови Вищого господарського суду
України від 06 вересня 2004 року № 523-ка
позивача увільнено від виконання
обов'язків голови вказаного суду з 06
вересня 2004 року.

Наказом першого заступника голови
господарського суду Миколаївської
області від 14 вересня 2004 року №218-к
ОСОБА_4 зобов'язано приступити до
виконання обов'язків судді
господарського суду Миколаївської
області з 06 вересня 2004 року.

30 серпня 2007 року Державна судова
адміністрація України розглянувши
заяву позивача щодо необґрунтованості
зменшення розміру та невиплати
заробітної плати з 06 вересня 2004 року та
витрат на відрядження, повідомила, що
відповідно до статті 1 Закону України
«Про оплату праці» заробітна плата - це
винагорода, яка виплачується
працівникові за виконану роботу.
Заробітну плату з 06 вересня 2004 року
виплачено з розрахунку окладу судді,
оскільки з цієї дати його звільнено з
адміністративної посади. Витрати на
відрядження не відшкодовано так як
затверджений керівництвом суду
авансовий звіт про відрядження до
фінансово-економічного відділу
господарського суду Миколаївської
області не надходив (лист від 30 серпня
2007 року № Ф-616/07).

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позовних вимог суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що відповідач не може впливати на дії
суду, оскільки це є перевищенням його
повноважень як розпорядника бюджетних
коштів, передбачених на фінансове
забезпечення діяльності судів.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 125
Закону України «Про судоустрій
України», чинного на час виникнення
спірних правовідносин, Державна судова
адміністрація України є центральним
органом виконавчої влади, що здійснює
організаційне забезпечення діяльності
судів загальної юрисдикції, а також
інших органів та установ судової
системи відповідно до цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 121 вказаного
Закону суди загальної юрисдикції
фінансуються на підставі кошторисів і
помісячних розписів видатків,
затверджених відповідно до вимог цього
Закону, в межах річної суми видатків,
передбачених Державним бюджетом
України на поточний фінансовий рік, у
порядку, встановленому Бюджетним
кодексом України.

Пунктом 3 Положення про Державну судову
адміністрацію України, затвердженого
Указом Президента України від 03
березня 2003 року № 182, що діяло на час
виникнення спірних правовідносин,
передбачені основні завдання
Державної судової адміністрації
України, якими є організаційне
забезпечення діяльності судів
загальної юрисдикції, забезпечення
діяльності Академії суддів України,
роботи з'їздів суддів України,
діяльності Ради суддів України,
конференцій суддів, рад суддів; участь
у межах своїх повноважень у формуванні
судів загальної юрисдикції;
розроблення пропозицій щодо
вдосконалення організаційного
забезпечення діяльності судів
загальної юрисдикції; здійснення
матеріального і соціального
забезпечення суддів та працівників
апаратів судів.

Відповідно до пункту 4 вказаного
Положення Державна судова
адміністрація України відповідно до
покладених на неї завдань виконує
функції головного розпорядника
бюджетних коштів, передбачених на
фінансове забезпечення діяльності
судів загальної юрисдикції.

Згідно з пунктом 2 наказу Державної
судової адміністрації України від 09
червня 2004 року № 82 «Про організаційні
заходи щодо забезпечення подання на
затвердження штатних розписів
апаратів місцевих та апеляційних
судів» штатні розписи апаратів
місцевих господарських, військових та
апеляційних судів загальної
юрисдикції за поданням голів
відповідних судів надсилаються на
затвердження безпосередньо до
Державної судової адміністрації
України.

Отже, Державна судова адміністрація
України виконує функції головного
розпорядника бюджетних коштів,
передбачених на фінансове
забезпечення діяльності судів
загальної юрисдикції, на підставі
наданих цими судами розпорядчих
документів, і не вирішує питання
призначення суддів на посаду (зокрема
адміністративну) чи звільнення з неї.

Також судами не встановлено, що оплату
праці суддів господарських судів
першої інстанції безпосередньо
здійснювала Державна судова
адміністрація України.

З огляду на викладені обставини справи
та вимоги законодавства суди
попередніх інстанцій прийшли до
обґрунтованого і законного висновку
про відсутність порушень прав, свобод
та інтересів позивача.

Судові рішення ухвалені з додержанням
норм процесуального та матеріального
права, передбачених статтею 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підстав для їх скасування та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Ленінського
районного суду міста Миколаєва від 11
серпня 2008 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 23 лютого 2010 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/