Справа № 826/15357/13-а
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року
м. Київ К/800/21713/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Суддя-доповідач:Вербицька
О.В.Судді: Маринчак Н.Є. Муравйов
О.В.розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Адвентіс»

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
30.12.2013 р.

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.04.2014 р.

у справі № 826/15357/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Адвентіс»

до Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - Центрального
офісу з обслуговування великих
платників податків

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Адвентіс» (далі -
позивач, ТОВ «Адвентіс») звернулось до
суду з позовом до Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків (далі -
відповідач, Центральний офіс з
обслуговування великих платників
податків) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
30.12.2013 р. у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.04.2014 р.
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 30.12.2013 р. залишено без
змін.

У письмовому запереченні на касаційну
скаргу ТОВ «Адвентіс», посилаючись на
те, що касаційна скарга є
необґрунтованою, просить залишити її
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
30.12.2013 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 01.04.2014 р. - без змін.

Відповідач письмових заперечень на
касаційну скаргу позивача не надав.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів, враховуючи межі
касаційної скарги, дійшла висновку про
наступне.

Центральним офісом з обслуговування
великих платників податків проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Адвентіс» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на прибуток та
податку на додану вартість по
операціях з ТОВ «НДІП Ельдорадо 3» за
період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт
№817/39-10/35275230 від 18.07.2013 року.

В акті перевірки зазначено порушення
позивачем: п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України в результаті чого
занижено суму податку на прибуток на
загальну суму 23 074 грн.; п. 198.3 та п. 198.6 ст.
198 ПК України, в результаті чого
занижено суму податку на додану
вартість на загальну суму 21 974 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 01.08.2013
року про збільшення позивачу суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем у
розмірі 21 974 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 10 987
грн., та податкове повідомлення-рішення
№ від 01.08.2013 року про збільшення
позивачу суми грошового зобов'язання з
податку на прибуток приватних
підприємств за основним платежем у
розмірі 23 074 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 5 769
грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій
визнали обґрунтованими такі висновки
податкового органу, з чим погоджується
суд касаційної інстанції, з огляду на
наступне.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України
встановлено, що витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу,
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

У відповідності до пункту 138.2 ст. 138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
ПК України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

У відповідності до пункту 198.1 статті 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

За змістом частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
податкова звітність ґрунтується на
даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Отже, відображення господарської
операції у податковому обліку повинно
здійснюватись відповідно до її
реального економічного змісту на
підставі первинних документів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між ТОВ «Адвентіс»
(покупець) та ТОВ «НДІП Ельдорадо 3»
(постачальник) укладено договір
поставки №100210 від 01.03.2012 року,
відповідно до умов якого постачальник
зобов'язується доставляти і передавати
на умовах та у встановлені договором
строки товар у власність покупця, а
покупець зобов'язується приймати товар
у власність та оплачувати його.

В той же час, як вірно встановлено
судами, у позивача відсутні первинні
документи, які б підтверджували факт
поставки товару за вищевказаним
договором.

Таким чином, саме за вищевказаних
обставин справи, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли
правильного висновку, з яким
погоджується колегія суддів
касаційної інстанції, щодо
необґрунтованості заявлених позивачем
вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що в межах касаційної
скарги порушень судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин у справі дана
вірно.

За таких обставин, касаційна скарга
позивача підлягає відхиленню, а
постанова Окружного адміністративного
суду м. Києва від 30.12.2013 р. та ухвала
Київського апеляційного
адміністративного суду від 01.04.2014 р.
залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210, 214 - 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

1.Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Адвентіс»
відхилити.

2.Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
30.12.2013 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 01.04.2014 р. залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строк та у порядку,
визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя-доповідач О.В. Вербицька

Судді
Н.Є.
Маринчак

О.В. Муравйов