Справа № 2а-10528/12/0170/18
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/49198/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Сороки М.О., Чумаченко Т.А.,

при секретарі судового засідання:
Марчук Л.А.,

за участі представника позивача:
Ляшенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в касаційній інстанції
адміністративну справу

за позовом Державної фінансової
інспекції України до Міністерства
регіонального розвитку
житлово-комунального господарства
Автономної Республіки Крим за участю
третьої особи ОСОБА_2 про спонукання
до виконання певних дій, провадження
по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим від 23 січня
2013 року та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 03 вересня 2013 року,

у с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року Державна фінансова
інспекція України звернулася до суду з
адміністративним позовом до
Міністерства регіонального розвитку
житлово-комунального господарства
Автономної Республіки Крим за участю
третьої особи ОСОБА_2 про спонукання
до виконання до певних дій.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
зазначив, що в Держфінінспекцією
відповідно до плану роботи на 1 квартал
2012 року проведено планову ревізію
фінансово-господарської діяльності у
Кримському республіканському
підприємстві "Виробниче підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства м.Алушта" за період 01
травня 2010 року по 31 березня 2012 року,
якою встановлено ряд порушень та
недоліків, що викладені в акті №06-21/29
від 27 квітня 2012 року.

Ревізією встановлено, що на підставі
Акта інвентаризації сумнівної та
безнадійної заборгованості по якій
станом на 19 вересня 2011 року минув строк
позовної давності та наказу
підприємства № 214-а від 26 вересня 2011
року "Про списання безнадійної
заборгованості" комісією підприємства
списано дебіторську заборгованість за
водопостачання та водовідведення на
загальну суму 79775,87 гривень без
проведення претензійно-позовної
роботи, як безнадійна та у зв'язку з
пропущенням строку позовної давності.
Також, на підприємстві рахувалась
прострочена дебіторська
заборгованість за якою минув строк
позовної давності в сумі 346724,86 грн.

На усунення виявлених ревізією
порушень, на підставі п. 7 ст. 10 закону
України "Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні"
відповідачу ДФІ України направлено
письмову вимогу від 11 липня 2012 р. за
№06-14/1005, п.2 якої до теперішнього часу не
виконано.

Оскільки відповідач вимогу щодо
стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, яка
містилася у пункті 2 листа від 11 липня
2012 року, не виконало, Державна
фінансова інспекція України
звернулася до суду із позовом про
зобов`язання зробити це в примусовому
порядку.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 23 січня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 03 вересня
2013 року, адміністративний позов
Державної фінансової інспекції
України задоволено.

Зобов'язано Міністерство
регіонального розвитку та
житлово-комунального господарства АР
Крим виконати п.2 письмових вимог
Державної фінансової інспекції
України від 11 липня 2012 р. №06-14/1005.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 -
представник ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати їх рішення та
постановити нове, про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Представник Державної фінансової
інспекції України в судовому засіданні
просила залишити касаційну скаргу без
задоволення посилаючись на її
необгрунтованість та безпідставність,
а судові рішення судів попередніх
інстанцій без змін.

Касаційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов у цій справі
Окружний адміністративний суд
Автономної Республіки Крим, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що направлена вимога
органу управління, у встановлений
законом строк оскаржена не була, а отже
відповідно до статті 15 Закону України
«Про державну контрольно-ревізійну
службу в Україні» (який діяв на час
проведення контрольного заходу та
направлення вимог, нині - Закон України
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні») є обов'язковою для виконання.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України з такою
позицією судів попередніх інстанцій
погодитись не може, виходячи при цьому
з наступного.

Згідно з Положенням Державна фінансова
інспекція України (далі -
Держфінінспекція України) є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра фінансів
України, входить до системи органів
виконавчої влади і забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
державного фінансового контролю.

За приписами пунктів 7 та 8 частини
першої статті 10 Закону № 2939-ХІІ (в його
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) органи державної
контрольно-ревізійної служби наділені
правом, зокрема вилучати в судовому
порядку до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства, та у судовому порядку
стягувати у дохід держави кошти,
одержані підконтрольними установами
за незаконними угодами, без
встановлених законом підстав та з
порушенням чинного законодавства.

Підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 Методичних
рекомендацій щодо реалізації
матеріалів ревізій по окремих видах
порушень, затверджених наказом Голови
КРУ № 113 від 03 березня 2008 року
передбачено, що якщо у встановлений
термін вимога не виконана,
контролюючий орган звертається в
установленому порядку до суду щодо
стягнення з одержувача бюджетних
коштів в дохід відповідного бюджету
коштів у сумі, що використана не за
цільовим призначенням.

З урахуванням того, що нормами статті 10
Закону № 2939-ХІІ визначено виключний
перелік прав державної
контрольно-ревізійної служби, серед
яких відсутні повноваження стосовно
можливості звернення до суду у випадку
невиконання її вимог, колегія суддів
погоджується із висновками
апеляційного суду про те, що позивач у
цій справі обрав невірний спосіб
захисту порушених прав і що захист цих
прав повинен відбуватися через
стягнення з одержувача бюджетних
коштів в дохід відповідного бюджету
грошової суми, яка була використана не
за цільовим призначенням.

Подібна позиція також була висловлена
Верховним Судом України в його
постанові від 15 квітня 2014 року у справі
за позовом Шепетівської виправної
колонії № 98 управління Державного
департаменту України з питань
виконання покарань у Хмельницькій
області до Контрольно-ревізійного
управління в Хмельницькій області про
визнання недійсними та скасування
пунктів вимоги.

Зокрема, проаналізувавши норми Закону
№ 2939-ХІІ, найвищий судовий орган
держави зробив висновок про те, що
органу державного фінансового
контролю надано можливість
здійснювати контроль за використанням
коштів державного і місцевого бюджету
та у разі виявлення порушень
законодавства пред'являти обов'язкові
до виконання вимоги щодо усунення
таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір та
звернутися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

При цьому вимога органу державного
фінансового контролю спрямована на
приведення роботи підконтрольної
організації у відповідність із
вимогами законодавства у майбутньому і
є обов'язковою до виконання.

Стосовно ж відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, колегія суддів Верховного
Суду України зауважила на те, що про їх
наявність може бути зазначено у вимозі.
Проте зазначені збитки не можуть бути
примусово відшкодовані лише шляхом
пред`явлення цієї вимоги, оскільки вони
відшкодовуються у добровільному
порядку або шляхом звернення органу
державного фінансового контролю до
суду з відповідним позовом.

Отже, органи державного фінансового
контролю мають право заявляти вимогу
про усунення порушень, виявлених у ході
перевірки підконтрольних установ, яка
обов'язкова до виконання лише в частині
усунення допущених порушень
законодавства і за допомогою якої
неможливо примусово стягнути кошти на
відшкодування виявлених в ході
перевірки збитків.

В порядку адміністративного
судочинства може бути оскаржене лише
таке рішення, яке породжує
безпосередньо права чи обов'язки для
позивача.

У справі, яка розглядається, Інспекція
пред'явила вимоги, які вказують на
виявлені збитки, їхній розмір та їх
стягнення.

Зважаючи на те, що збитки
відшкодовуються у судовому порядку за
позовом органу державного фінансового
контролю, правильність їх обчислення
перевіряє суд, який розглядає цей
позов, а не за поданням
адміністративного позову
підконтрольної установи про визнання
вимоги протиправною.

Аналогічна правова позиція щодо
застосування зазначених норм
матеріального права вже була
висловлена колегією суддів Судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України у постанові
від 15 квітня 2014 року (справа № 21-40а14).

З урахуванням викладеного, у судів
попередніх інстанцій були відсутні
підстави для задоволення позовних
вимог.

Статтею 229 Кодексу адміністративного
судочинства України надано право суду
касаційної інстанції скасувати судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій та ухвалити нове рішення,
якщо обставини справи встановлені
повно і правильно, але суди першої та
апеляційної інстанцій порушили норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до ухвалення незаконного
судового рішення.

Оскільки фактичні обставини справи
судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено повно та правильно, але
неправильно застосовано норми
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконних судових рішень,
відповідно до повноважень, наданих
статтею 229 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів
вважає необхідним скасувати їх рішення
та ухвалити постанову про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись статтями 167, 221, 223, 229, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - представника
ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 23
січня 2013 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 03 вересня
2013 року в цій справі скасувати.

У задоволенні адміністративного
позову Державної фінансової інспекції
України до Міністерства регіонального
розвитку житлово-комунального
господарства Автономної Республіки
Крим за участю третьої особи ОСОБА_2
про спонукання до виконання до певних
дій - відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
М.І. Смокович

Судді
М.О. Сорока

Т.А. Чумаченко