Справа № 757/23858/14-а
Суддя: Фаркош Ю. А.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року Печерський районний
суд міста Києва у складі:

головуючий суддя Фаркош Ю.А.,

при секретарі Дружук Д. І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
скасування постанови державного
виконавця про повернення виконавчого
листа, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року позивач звернувся до
суду із адміністративним позовом про
скасування постанови державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві від 25.06.2014
про повернення виконавчого документа
стягувачу, з чим позивач не
погоджується та вважає свої права
порушеними, оскільки державний
виконавець безпідставно посилаючись
на п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про
виконавче провадження», прийняв
рішення про повернення виконавчого
документа стягувачу, натомість не вжив
всіх заходів примусового виконання
рішення.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про час та місце судового засідання був
повідомлений належним чином, подав
заяву про розгляд справи у його
відсутність.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився,будучи
повідомленим про час та місце судового
засідання.

Суд, вивчивши матеріали справи,
дослідивши письмові докази у справі,
приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 25.06.2014 державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві
Міністерства юстиції України прийнято
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачеві. Обґрунтовуючи
прийняте рішення, державний виконавець
посилався п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України
«Про виконавче провадження».

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Статтею 51 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
у разі якщо постанова державного
виконавця про закінчення виконавчого
провадження або повернення
виконавчого документа стягувачу
визнана судом незаконною чи скасована
начальником відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або керівником
відповідного органу державної
виконавчої служби або якщо до
державного виконавця надійшло рішення
суду про скасування заходів до
забезпечення позову, а також у разі
повернення виконавчого документа з
іншого відділу державної виконавчої
служби, виконавче провадження підлягає
відновленню протягом трьох робочих
днів з дня надходження рішення суду,
виконавчого документа чи постанови
керівника відповідного органу
державної виконавчої служби.

Статтею 11 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
державний виконавець зобов'язаний
вжити передбачених цим законом заходів
з примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець здійснює необхідні заходи
щодо своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення
(виконавчий документ), у спосіб і
порядок, визначений виконавчим
документом.

Статтею 76 цього ж Закону передбачено,
що після відкриття виконавчого
провадження по виконавчому документу,
який зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець відповідно до
статті 24 вказаного Закону визначає
йому строк добровільного виконання
рішення. У разі невиконання без
поважних причин цих вимог державний
виконавець застосовує до боржника
штрафні санкції чи інші заходи,
передбачені законодавством, і
призначає новий строк виконання.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження підлягає закінченню у разі
повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадової особи),
який його видав, у випадку,
передбаченому ч. 3 ст. 75 цього Закону.

Частиною 3 ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
у разі, якщо виконати рішення без
участі боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до ст. 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Зазначені правові норми узгоджуються з
приписами пункту 8.1 Інструкції про
проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року №
74/5.

Відповідачем не надано суду доказів
застосування до боржника по
виконавчому провадженню передбачених
вищенаведеними нормами санкцій.

Доводи державного виконавця в
оскаржуваній постанові про те, що в
Київському міському центрі по
нарахуванню та здійсненню соціальних
витрат витрати, пов'язані з виконанням
судових рішень відсутні в бюджетних
призначеннях, є безпідставними з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 КАС України за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання судового рішення
(відсутність коштів на рахунку,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), державний
виконавець може звернутися до
адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, що
видав виконавчий лист, із поданням, а
особа, яка бере участь у справі, та
сторона виконавчого провадження - із
заявою про відстрочення або
розстрочення виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення.

В матеріалах справи відсутні дані, які
б підтверджували факт звернення
відповідача до суду із поданням про
відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення, а тому відповідачем не вчинено
усіх передбачених законом заходів для
його виконання.

Відповідно до ст. 124 Конституції
України рішення суду ухвалюється
іменем України та є обов'язковим для
виконання.

Обов'язкове виконання рішення суду, в
тому числі, суб'єктами наділеними
владними повноваженнями, передбачено і
конвенцією «Про захист прав та свобод
людини», яка ратифікована Законом
України «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод» від 17.07.1997. Отже, її положення є
обов'язковими для виконання Україною.
Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує
неухильність виконання рішення суду
громадянами, юридичними особами та
всіма органами влади України, до яких
відносяться також і управління праці
та соціального захисту населення.
Тобто, рішення суду, яке набрало
законної сили повинно бути виконане, а
інші обставини щодо його невиконання
суперечать основним принципам права і
до уваги судом не беруться. У
протилежному випадку буде мати місце
порушення принципу юридичної
визначеності, що є одним із базових
складових принципу верховенства права,
визнаного Україною як на рівні
Конституції, так і шляхом ратифікації
Європейської Конвенції з прав людини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не надано суду доказів
правомірності свого рішення, а відтак
позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158-163, 181 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві про скасування постанови
державного виконавця про повернення
виконавчого листа, - задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати
постанову державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві Міністерства юстиції України
Дякон Н.М. від 25.06.2014 про повернення
виконавчого документа стягувачу.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Печерський районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови, складеної в повному обсязі.

Суддя
Фаркош Ю.А.