Справа № 826/10218/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у місті
третя особа ОСОБА_2
про скасування рішень та
зобов'язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернулась до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у місті
Києві (далі по тексту - відповідач,
Реєстраційна служба), в якому просила
скасувати рішення державного
реєстратора прав на нерухоме майно
ОСОБА_3 Реєстраційної служби від 24
червня 2014 року №14002059 про відмову у
реєстрації права власності,
зобов'язати Реєстраційну службу
скасувати реєстрацію права приватної
власності ОСОБА_4 на нерухоме майно - Ѕ
квартири АДРЕСА_1, яка була проведена на
підставі заочного рішення
Подільського районного суду міста
Києва від 24 листопада 2008 року,
скасованого ухвалою названого суду від
12 березня 2009 року, й вчинити всі
необхідні дії і зареєструвати право
приватної власності на Ѕ квартири
АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору
довічного утримання від 04 грудня 2006
року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і
рішення Подільського районного суду
міста Києва від 26 травня 2009 року.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17 липня 2014 року
відкрито провадження у справі та
призначено її до судового розгляду на 24
липня 2014 року.

У судовому засіданні 24 липня 2014 року
судом оголошувалась перерва до 04
серпня 2014 року для отримання
документів, витребуваних ухвалою суду,
постановленою за результатами
проведення судового засідання.

У судовому засіданні 04 серпня 2014 року у
зв'язку з ненадходженням документів,
витребуваних ухвалою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24 липня 2014 року, за клопотанням
представника позивача ухвалою суду
провадження у справі зупинено до
надходження витребуваної судом
інформації.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 02 вересня 2014 року
провадження у справі поновлено та
призначено її до розгляду в судовому
засіданні на 11 вересня 2014 року, а також
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_2.

У судове засідання 11 вересня 2014 року
з'явились представники сторін. Третя
особа у судове засідання не з'явилась,
що стало підставою для відкладення
розгляду справи на 22 вересня 2014 року.

У судовому засіданні 22 вересня 2014 року
позивач та її представник наполягали
на задоволенні позову з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
проти задоволення позову заперечувала
з огляду на його необґрунтованість.
Третя особа у судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, причини неявки суду не
повідомила.

Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 22
вересня 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
провадженні.

26 вересня 2014 року відповідачем через
канцелярію суду подано додаткові
заперечення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

23 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Реєстраційної служби м. Києва із заявою
про державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням державного реєстратора прав
на нерухоме майно Реєстраційної служби
№13694699 від 11 червня 2014 року за
результатами розгляду поданих
позивачем документів зупинено розгляд
заяви про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень у зв'язку з ненаданням усіх
необхідних документів, зокрема,
довідки з Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна щодо реєстрації права
власності на даний об'єкт.

За результатами подання позивачем
довідки Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна від 22 квітня 2014 року
КВ-2014 №58175, 24 червня 2014 року державним
реєстратором прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби за результатами
розгляду заяви ОСОБА_1 та доданих до неї
документів встановлено, що подані
документи не відповідають вимогам або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують, оскільки
згідно довідки КМБТІ право власності
зареєстровано за іншою особою, що стало
підставою для прийняття рішення про
відмову у державній реєстрації права
власності №14002059.

Вважаючи таке рішення протиправним,
позивач звернулась з відповідним
позовом до суду, в якому зазначила, що Ѕ
квартири АДРЕСА_1 належить їй на праві
приватної власності згідно договору
довічного утримання від 04 грудня 2006
року, укладеного між нею та ОСОБА_5.

У подальшому заочним рішенням
Подільського районного суду міста
Києва від 24 листопада 2008 року
зазначений договір було скасовано за
результатами розгляду справи за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
розірвання договорів довічного
утримання та визнання права власності
на квартиру.

Однак, за результатами подання
представником ОСОБА_1 заяви про
перегляд заочного рішення ухвалою
Подільського районного суду міста
Києва від 12 березня 2009 року рішення
було скасовано, а рішенням від 26 травня
2009 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
розірвання договорів довічного
утримання та визнання права власності
на квартиру - задоволено частково,
розірвано договір довічного утримання,
укладений 04 грудня 2006 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_1, повернувши сторони в
первісний стан, тим самим визнавши за
ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1. В задоволенні інших
позовних вимог відмовлено.

Отже, на момент звернення до
Реєстраційної служби із заявою про
реєстрацію права власності на Ѕ
кватири АДРЕСА_1, відповідне право
ОСОБА_1 підтверджувалось окрім
договору довічного утримання ще й
судовим рішенням.

Заперечуючи проти позову представник
відповідача зауважив, що судові
рішення, на які посилається ОСОБА_1 у
своєму позові, до реєстраційної служби
разом із заявою про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень подані
не були, а тому за наявності довідки
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
наданої позивачем, в якій зазначено про
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, підстави для
задоволення заяви ОСОБА_1 були
відсутні.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищезазначених вимог,
Окружний адміністративний суд міста
Києва звертає увагу на таке.

Спірні правовідносини регулюються
Цивільним кодексом України від 16 січня
2003 року №435-IV зі змінами та
доповненнями (далі по тексту - ЦК
України), Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004
року №1952-IV у відповідній редакції (далі
по тексту - Закон України від 01.07.2004р.
№1952-IV) та Порядком державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2013 року №868 (далі по тексту -
Порядок №868).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 182 ЦК
України право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обтяження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації.

Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Таким законом є Закон України від
01.07.2004р. №1952-IV, преамбулою якого
закріплено, що він визначає правові,
економічні, організаційні засади
проведення державної реєстрації
речових та інших прав, які підлягають
реєстрації за цим Законом, та їх
обтяжень і спрямований на забезпечення
визнання та захисту державою цих прав,
створення умов для функціонування
ринку нерухомого майна.

Згідно з частиною 1 статті 3 названого
Закону державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема, право власності на нерухоме
майно (стаття 4 Закону України від
01.07.2004р. №1952-IV).

До повноважень органу державної
реєстрації прав належить, зокрема:
проведення державної реєстрації прав
та їх обтяжень або відмова у їх
реєстрації; забезпечення ведення
Державного реєстру прав (пункти 1, 2
частини 1 статті 8 того ж Закону).

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону
України від 01.07.2004р. №1952-IV державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації;

4) внесення записів до Державного
реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Приписами частини 2 названої статті
визначено, що орган державної
реєстрації прав, державні реєстратори
зобов'язані надати до відома заявників
інформацію про необхідний перелік
документів для здійснення державної
реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення
державної реєстрації прав, порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, а також порядок
надання інформації з Державного
реєстру прав встановлює Кабінет
Міністрів України.

Відповідно до частин 1-3 статті 17 Закону
України від 01.07.2004р. №1952-IV текст
документів, що подаються для державної
реєстрації прав та їх обтяжень, повинен
бути написаний розбірливо. Прізвище,
ім'я, по батькові фізичних осіб та їх
місце проживання, а також найменування
юридичних осіб та їх місцезнаходження
повинні бути написані повністю. Не
приймаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень документи з
підчищеннями або дописками,
закресленими словами та іншими не
обумовленими в них виправленнями,
заповнені олівцем, а також з
пошкодженнями, які не дають змоги
однозначно тлумачити їх зміст.
Документи, що встановлюють виникнення,
перехід, припинення прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і подаються для
державної реєстрації прав, повинні
відповідати вимогам, встановленим цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами.

Крім того, частиною 1 статті 19 Закону
України від 01.07.2004р. №1952-IV закріплено,
що державна реєстрація прав
проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку,
встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих
органами приватизації наймачам
житлових приміщень у державному та
комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності
або постійного користування на
земельну ділянку у випадках,
встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної
сили;

6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

На реалізацію наведених вище банкетних
норм, постановою Кабінету Міністрів
України від 17 жовтня 2013 року №868
затверджено Порядок державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, який визначає процедуру
проведення державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень (далі - державна реєстрація
прав), перелік документів, необхідних
для її проведення, права та обов'язки
суб'єктів у сфері державної реєстрації
прав, а також процедуру взяття на облік
безхазяйного нерухомого майна та який
був чинний на момент звернення до
Реєстраційної служби позивача.

Відповідно до пункту 4 зазначеного
Порядку у Державному реєстрі прав
реєструються речові права та їх
обтяження на об'єкти нерухомого майна,
а саме на земельну ділянку,
підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю,
споруду або їх окремі частини,
квартиру, житлове та нежитлове
приміщення.

Для проведення державної реєстрації
прав заявник подає органові державної
реєстрації прав, нотаріусові заяву про
державну реєстрацію, форму та вимоги до
заповнення якої встановлює Мін'юст.

Заявник разом із заявою про державну
реєстрацію подає органові державної
реєстрації прав, нотаріусові необхідні
для такої реєстрації документи,
визначені цим Порядком, їх копії,
документ, що підтверджує внесення
плати за надання витягу з Державного
реєстру прав, та документ про сплату
державного мита (пункт 13 Порядку №868).

У разі подання документів, необхідних
для проведення державної реєстрації
речових прав, не в повному обсязі
державний реєстратор приймає рішення
про зупинення розгляду заяви, яке
містить рекомендації щодо усунення
обставин, що були підставою для його
прийняття (пункт 16 Порядку №868).

Якщо протягом п'яти робочих днів після
отримання заявником рішення про
зупинення розгляду заяви до органу
державної реєстрації прав, нотаріуса
не надійшли документи, які
підтверджують усунення в повному
обсязі обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення, державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав.

Пунктом 20 Порядку № 868 визначено, що за
результатами розгляду заяви та
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації прав, державний
реєстратор приймає рішення про
державну реєстрацію прав або рішення
про відмову в такій реєстрації.

Згідно з пунктом 28 Порядку № 868
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав виключно за наявності підстав для
відмови в державній реєстрації прав, що
визначені Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Однією з підстав для відмови в
державній реєстрації права, згідно
пункту 4 частини 1 статті 24 названого
вище Закону, є - подані документи не
відповідають вимогам, встановленим цим
Законом, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують.

Як вбачається з копії облікової справи,
наданої відповідачем, до заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень ОСОБА_1 були додані: квитанції,
копії паспорта, пенсійного
посвідчення, довідки про взяття на
облік платника податків та дублікату
договору довічного утримання від 04
грудня 2006 року, а на виконання рішення
про зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень - інформаційна довідка
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
від 22 квітня 2014 року КВ-2014 №58175,
відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 на
праві власності зареєстрована за
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого Відділом
приватизації житла Подільської
районної державної адміністрації 18
липня 2000 року, розпорядження №910/в та на
підставі рішення Подільського
районного суду міста Києва від 24
листопада 2008 року, зареєстрованого КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
05 березня 2009 року за реєстровим №8305 в
реєстровій книзі 177-107.

З огляду на викладене, а також
враховуючи ненадання ОСОБА_1 до заяви
ухвали Подільського районного суду
міста Києва від 12 березня 2009 року про
скасування заочного рішення
Подільського районного суду міста
Києва від 24 листопада 2008 року, а також
рішення названого суду від 26 травня 2009
року, що було підтверджено позивачем та
її представником під час розгляду
справи, суд приходить до висновку про
правомірність рішення відповідача та
відсутність підстав для його
скасування.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
Реєстраційної служби скасувати
реєстрацію права приватної власності
ОСОБА_4 на нерухоме майно - Ѕ квартири
АДРЕСА_1, яка була проведена на підставі
рішення Подільського районного суду
міста Києва від 24 листопада 2008 року,
скасованого ухвалою названого суду від
12 березня 2009 року, й вчинити всі
необхідні дії і зареєструвати право
приватної власності на цю Ѕ квартири за
ОСОБА_1 на підставі договору довічного
утримання від 04 грудня 2006 року,
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і
рішення Подільського районного суду
міста Києва від 26 травня 2009 року, суд
також приходить до висновку про
відсутність підстав для її
задоволення, оскільки вказана вимога є
похідною від попередньої, а відтак не
призведе до захисту уявлених позивачем
порушених прав у сфері
публічно-правових відносин щодо
реєстрації права власності на нерухоме
майно.

Такі висновку суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду України, викладеною в ухвалі від 25
вересня 2014 року у справі №К/800/7626/14.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідачів, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Кузьменко