Справа № 815/2501/14
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2014-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2501/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року

Одеський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

суддів Балан Я.В.,
Стефанова С.О.

секретаря Швеця В.А.,

перекладачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України, про
визнання неправомірним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до
Державної міграційної служби України
(далі ДМСУ), в якому просить визнати
рішення відповідача за №82-14 від 28.02.2014
року про відмову у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту неправомірним, скасувати його
та зобов'язати ДМСУ визнати біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що
він був членом партії Національної
ради Південного Камеруну, яка належить
до числа опозиційних партій. Через
опозиційні погляди піддавався
переслідуванню, був змушений у 2009 році
залишити країну в пошуках притулку,
оскільки йому загрожувала небезпека в
Камеруні. Враховуючи викладене,
побоюючись фізичної розправи при
поверненні в країну громадянської
належності, позивач був змушений
звернутися в Україні із заявою про
надання притулку. Однак 15 квітня 2014
року отримав Повідомлення №18 від 17.03.2014
року про прийняття ДМСУ рішення №82-14
від 28.02.2014 року про відмову у визнанні
його біженцем або собою, яка потребує
додаткового захисту.

Крім того, позивач зазначив, що у
порушення п.6.9. «Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту», затверджених Наказом МВС
України №649 від 07.09.2011 року (далі
Правила) у Повідомленні №18 від 17.03.2014
року не викладені причини відмови
визнання його біженцем або собою, яка
потребує додаткового захисту, а також
роз'яснення порядку оскарження такого
рішення, що є підставою для скасування
рішення ДМСУ №82-14 від 28.02.2014 року.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, та пояснив, що він був
членом партії Національної ради
Південного Камеруну метою якої була
боротьба за незалежність Південного
Камеруну. Позивач повідомив, що Камерун
поділений на північну та південну
частину. Північна частина країни -
франкомовна, та в ній знаходиться все
керівництво країною, а південна його
частина англомовна. Метою партії,
членом якої він був було відстоювання
незалежності Південного Камеруну,
оскільки уряд країни піклувався про
економічний добробут північної
частини країни, тоді як економіка
південної частини країни перебувала у
занепаді. 30.09.2009 року члени партії
зібралися на демонстрацію для підняття
прапору партії та під час демонстрації
13 членів партії були заарештовані та
переведені до тюрми у м. Дуала, де
позивач знаходився три місяці. 10.12.2009
року йому допомогли втекти з в'язниці
та в цей же день він покинув країну.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
пояснила, що в частині питання щодо
визнання позивача біженцем постановою
Одеського окружного адміністративного
суду від 14.11.2011 року встановлено
відсутність підстав для отримання
ОСОБА_3 статусу біженця в Україні. Після
набрання чинності Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
якій встановлював підстави не тільки
для визнання особи біженцем, але і
підстави для визнання особи такою, що з
потребує додаткового або тимчасового
захисту, позивач вдруге звернувся до
міграційної служби з заявою про
визнання його особою, яка потребує
додаткового захисту. При прийнятті
рішення про визнання заявника особою,
яка потребує додаткового захисту
Управління прийшло до висновку, що у
позивача відсутні умови, передбачені
п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
що можуть бути розглянуті в контексті
надання додаткового захисту через
недоведеність фактів побоювання
застосування до нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
та проаналізувавши надані сторонами
докази, суд встановив, що ОСОБА_3 є
громадянином Камеруну, уродженцем
м.Манфі, постійно проживав у м.Кумба. За
національністю камерунець, етнічна
належність - баянгі, за віросповіданням
християнин-католик, має
середньотехнічну освіту, неодружений.

15.10.2012 року позивач звернувся до
Управління із заявою про надання
статусу біженця, посилаючись на те, що
був представником опозиційної
політичної партії SCNC (Southern Camroons National
Council), у якій займав посаду секретаря по
інформації та пропаганді. У заяві
позивач зазначав, що країна розділена
на дві частини та позивач проживає в
південній частині, де проживають
англофони. Уряд країни перебуває в
північній частині країни та економічно
розвиває тільки північну частину.
Південна частина вирішила отримати
незалежність, цієї мети придержувалася
й партія представником якої він був.
30.09.2009 року партія, до якої належав
позивач, організувала мітинг, який
проходив кожного року цього числа та
такі мітинги проходять по всій частині
південного регіону. У м.Кумба зібрались
люди для підняття прапору біля
адміністрації м. Кумба. Проте поліція
почала протидіяти підняттю прапору та
заарештувала 8 осіб, в тому числі і
позивача, якого відвезли до тюрми
м.Бойа. Через два дні перевезли до
Центральної тюрми м.Дуала. Не допускали
адвоката, позбавляли права бачитись з
рідними, жорстоко поводились, тримали в
жахливих умовах. Пробув в тюрмі біля
двох місяців, після чого рідний батька
організував втечу, відвіз до аеропорту,
де передав паспорт з оформленою візою
до України.

Заява позивача прийнята до розгляду
згідно Наказу Управління від 13.11.2012
року №87 «Про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» (а.с. 39).

За результатами розгляду особової
справи заявника, Управління дійшло до
висновку за доцільне громадянину
Камеруну ОСОБА_3 відмовити у визнанні
біженцем та особою, яка потребує
додаткового захисту на підставі абз.4
п.1 ст.6 Закону, що оформлено Висновком
від 08.01.2014 року.

Вказане рішення Управління
обґрунтувало тим, що повідомлені
ОСОБА_3 факти про причини та обставини,
залишення країни походження, в процесі
розгляду заяви не знайшли свого
підтвердження. Так, під час вивчення
документів, наданих на підтвердження
членства та можливих переслідувань з
боку державних агентів, Управлінням
встановлена їх фальсифікація та
невідповідність інформації, яку вони
містять, той, що була повідомлена при
анкетування особисто заявником.

Також на думку Управління аналіз
наданих матеріалів із наявною
інформацією по країні походження
заявника підтверджують відсутність
умов, які можуть буди розглянуті в
контексті надання заявникові
додаткового захисту в Україні.

Управління вважає, що немає підстав
вважати наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань (а.с.14-99).

Рішенням №82-14 від 28 лютого 2014 року з
посиланням на п.1 та 13 частини 1 статтю 13
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» висновок
Управління підтримано, у наданні
статусу біженця в Україні громадянину
Камеруну ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 96)

15.04.2014 року позивач отримав
повідомлення про відому у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с 97).

Суд вважає, що висновок, який став
підставою для прийняття рішення та
оспорює позивач, є таким, що складений у
відповідності до розділу VІ Правил: за
результатом оцінки комплексного та
системного вивчення документів,
наявних в особовій справі заявника, та
перевірки фактів, повідомлених
заявником. У висновку зроблено
посилання на використану інформацію
про країну походження заявника, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником.

Відповідач Державна міграційна служба
України відповідно до Положення про
Державну міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України №405/2011 від 06.04.2011 року, є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра внутрішніх
справ України. ДМС України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сферах міграції (імміграції
та еміграції), у тому числі протидії
нелегальній (незаконній) міграції,
громадянства, реєстрації фізичних
осіб, біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС
України у своїй діяльності керується
Конституцією та законами України,
актами Президента України і Кабінету
Міністрів України, наказами
Міністерства внутрішніх справ України,
іншими актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через головні
управління (управління) міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
управління, відділи (сектори)
міграційної служби в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає
необхідність використовування
принципу законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
встановлені інші правила, ніж ті, що
встановлені законом, то застосовуються
правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної
конвенції про статус біженців від
28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(далі Закону України) під цією особою
визначають особу, яка не є громадянином
країни прибуття, внаслідок ґрунтовних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися цим захистом
внаслідок таких побоювань, або, не
маючи громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону
передбачено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішеня ДМСУ про
відмову у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідачу необхідно було
з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідувань, та чи є ці побоювання
цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково
повинна була надаватися з урахуванням
аналізу інформації про країну
походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту необхідно
враховувати, що інформація про країну
походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, звільнені від
подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання
стати жертвою переслідувань"
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
"побоювання". "Побоювання" є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалась навколо неї. Саме під
впливом цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця, має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі, і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Суд не приймає до уваги посилання
Позивача як на підставу задоволення
позову на обставини, які він виклав у
позовній заяві з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.01.2009 року
громадянин Камеруну ОСОБА_3 звернувся
до Управління міграційної служби із
заявою про надання статусу біженця,
посилаючись на те, що був представником
політичної партії SCNC, у якій був
радником з питання молоді. У заяві
позивач зазначав, що країна розділена
на дві частини та позивач проживає в
південній частині, де проживають
англофони. Уряд країни перебуває в
північній частині країни та економічно
розвиває тільки північну частину.
Південна частина вирішила отримати
незалежність, цієї мети придержувалася
й партія представником якої був
позивач. 30.09.2009 року партія, до якої
належав позивач, організувала мітинг,
який проходив кожного року цього числа
та такі мітинги проходять по всій
частині південного регіону. У м. Кумба
зібралося 15 тис. осіб для підняття
прапору біля адміністрації м. Кумба.
Проте поліція почала протидіяти
підняттю прапору та заарештувала 8
осіб, в тому числі і позивача. У заяві
про надання статусу біженця позивач
зазначив, що з тюрми його викупив
дядько та поміг йому виїхати з країни.
Позивач залишив Камерун в той день,
коли звільнився з тюрми.

За результатами розгляду документів,
щодо надання ОСОБА_3 статусу біженця в
Україні, Управлінням міграційної
служби в Одеській області 14.05.2010 року
був прийнятий висновок № 10/10 про
відмову в наданні статусу біженця в
Україні, який був підтриманий Рішенням
державним комітетом України у справах
національностей та релігій від 02.08.2010
року № 206-10.

Не погодившись з вищезазначеним
рішенням позивач звернувся до суду у
липні 2011 року.

У відповідності до частини 1 статті 72
КАС України, обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 14.11.2011 року,
яка набрала законної сили 25.04.2012 року
встановлено, що позивач надає
неправдиві факти та суперечливі
пояснення щодо обставин, які мали місце
відносно нього, тому суд вважає, що
умови, передбачені в ст. 1 Закону
України «Про біженців» (який діяв, до
набрання чинності Закону України), а
саме, як наголошує позивач, стати
жертвою переслідувань за ознаками
належності до певних політичних
переконань, відсутні.

При цьому предметом розгляду даної
справи були ідентичні факти, які
позивач зазначив при повторному
зверненні 15.10.2012 року до Управління.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що на сьогодні безперечно встановлена
відсутність умов для визнання ОСОБА_3
біженцем в Україні.

Що стосується вимог заявника про
визнання особою, яка потребує
додаткового захисту, то суд вважає, що
жодного обґрунтування того факту, що
він потребує захисту, оскільки
змушений був прибути в внаслідок
загрози його життю, безпеці чи свободі
в країні походження через побоювання
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання, позивачем не надано.

Суд також враховує, що згідно
інформації розміщеної на сайті http://news.
vanguardcameroon.com./2009/11/scnc-defy-administraive-orders-hoisted.htm
l, активісти НРПК дійсно встановили
свій прапор на річницю заснування
своєї організації, проте це
відбувалось в населених пунктах Мбот,
Табенкен та Ват, крім того відсуне
підтвердження щодо застосовування
арештів з боку влади до учасників цих
акцій.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, суд прийшов до
висновку, що заява, яку подав
громадянин Камеруну ОСОБА_3 до органів
міграції є логічно непослідовною,
неправдоподібною та не викликає
довіри, а дійсною причиною його
звернення є спроба легалізувати своє
знаходження на території України.

Крім того, судом не прийняті до уваги,
посилання позивача на відсутність
відповідно до п.6.9. Правил у
Повідомленні №18 від 17.03.2014 року причини
відмови визнання його біженцем або
собою, яка потребує додаткового
захисту, а також роз'яснення порядку
оскарження такого рішення, що є
підставою для скасування рішення №82-14
від 28.02.2014 року, оскільки при
дослідженні наявного на шостому аркуші
справи в матеріалах справи
повідомленні (наданому позивачем при
зверненні до суду), судом встановлено
зазначення причини: «…відсутність
умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту»…», а також
міститься на посилання статті 12 цього
закону щодо права оскарження рішення
№82-14 від 28.02.2014 року у судовому порядку.

Суд вважає, що при розгляді заяви
позивача про надання йому статусу
біженця або особи, що потребує
додаткового захисту в Україні,
відповідачем здійснені усі дії,
передбачені законодавством про
біженців, для встановлення інформації
про заявника та обставин, які стали
підставою для звернення із заявою про
набуття відповідного статусу. При
цьому відповідач діяв на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, а тому позовні вимоги ОСОБА_3
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні
адміністративного позову громадянина
Камеруну ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення №82-14 від 28.02.2014 року про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту в Україні, зобов'язання визнати
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту в
Україні.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Одеський
окружний адміністративний суд
протягом десяти днів з дня отримання
постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС
України.

Головуючий
Катаєва Е.В.

Судді
Стефанов С.О.

Балан Я.В.

Відмовити у задоволенні
адміністративного позову громадянина
Камеруну ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення №82-14 від 28.02.2014 року про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту в Україні, зобов'язання визнати
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту в
Україні.

24 жовтня 2014 року.