Справа № 807/646/13-а
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
Справа № 876/6794/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді:
Гуляка В.В.

суддів:
Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року в адміністративній справі за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в м. Хуст та Хустському районі
Закарпатської області про визнання
протиправними та скасування рішень,

встановив:

У березні 2013 року позивач ФОП ОСОБА_1
звернувся в суд із адміністративним
позовом до відповідача УПФ України в м.
Хуст та Хустському районі
Закарпатської області, у якому просив
визнати протиправними та скасувати
рішення відповідача № 59, № 60, № 61, № 62,
№ 63, № 64 від 28.02.2013 року про
застосування до позивача фінансових
санкцій за неподання, несвоєчасне
подання, подання не за встановленою
формою, подання недостовірних
відомостей, що використовується в
системі персоніфікованого обліку у
розмірах по 170 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що приймаючи оскаржені
рішення відповідач керувався п. 5 ч. 9 ст.
106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», положення якої з 01.01.2011 р.
втратили чинність згідно Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування». Наведене, на
думку позивача є підставою для
скасування рішень відповідача від
28.02.2013 р. про застосування фінансових
санкцій.

Відповідач УПФ України в м. Хуст та
Хустському районі Закарпатської
області позову не визнав, у суді першої
інстанції подав заперечення, просив
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27.03.2013 р. у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції позивач ОСОБА_1
оскаржив її в апеляційному порядку.
Вважає апелянт, що постанова суду
першої інстанції є незаконною та
необґрунтованою, прийнята при
неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи та з порушенням
норм матеріального права, а тому
підлягає скасуванню з підстав,
викладених у апеляційній скарзі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги
апелянт посилається на те, що на
підставі п. 5 ч. 9 ст. 106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» відповідач
прийняв рішення щодо застосування до
позивача фінансових санкцій на
загальну суму 1020 грн. за несвоєчасне
подання звітності за 2004 р., 2005 р., 2006 р.,
2007 р., 2008 р., 2009 р.. Однак, суд першої
інстанції безпідставно залишив поза
увагою те, що положення ст. 17 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», яка
регламентує встановлене відповідачем
порушення та п. 5 ч. 9 ст. 106 цього Закону
втратили чинність на час прийняття
відповідачем оскаржених рішень. При
цьому, суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, безпідставно покликався на
положення пп. 5, 6 п. 7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», оскільки вони
регулюють правовідносини щодо
стягнення саме заборгованості із
сплати страхових внесків та
нарахування у зв'язку з цим штрафних
санкцій, однак, в даних правовідносинах
має місце застосування до позивача
фінансових санкцій за несвоєчасне
подання розрахунку сум страхових
внесків.

За результатами апеляційного розгляду
апелянт просить скасувати постанову
суду першої інстанції від 27.03.2013 року та
ухвалити нове судове рішення, яким
задоволити позовні вимоги.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши підстави
і межі апеляційної скарги, вважає, що
така апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач має
статус фізичної особи-підприємця та
перебуває на спрощеній системі
оподаткування (а.с. 9, 10).

Також встановлено, що уповноваженою
особою УПФУ в м. Хуст та Хустському
районі Закарпатської області 21.02.2013 р.
складено Акт № 60, Акт № 61, Акт № 62, Акт №
63, Акт № 64, Акт № 65, відповідно до яких
встановлено порушення позивачем п. 4 ч. 2
ст. 17 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та п.п. 1 п.1.3 «Порядку
формування та подання органам
Пенсійного фонду України відомостей
про застраховану особу, що
використовуються в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування», а саме
несвоєчасне подання ОСОБА_1 звітності
за 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009 звітні роки (а.с.
24, 22, 20, 18, 16, 14).

Рішеннями УПФУ в м. Хуст та Хустському
районі Закарпатської області № 59, № 60,
№ 61, № 62, № 63, № 64 від 28.02.2013 року до
позивача застосовано штрафні
(фінансові) санкції у розмірах по 170
грн., у зв'язку з несвоєчасним поданням
відомостей, що використовуються в
системі персоніфікованого обліку за
2004-2009 роки, на підставі п.5 ч.9 ст. 106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (а.с. 13, 15, 17, 19, 21, 23).

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо правомірності
винесених рішень № 59, № 60, № 61, № 62, № 63,
№ 64 від 28.02.2013 року, з врахуванням
наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 9 ст. 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (в
редакції, яка діяла до 01.01.2011 року), за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою або
подання недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів Пенсійного фонду накладається
штраф у розмірі 10 відсотків суми
страхових внесків, які були сплачені
або підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Вказана вище норма втратила чинність з
01.01.2011 року на підставі змін внесених
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування».

Разом з тим, згідно з абзацом 5, 6 пункту 7
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»,
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 01.01.2011 року, в тому
числі страхових внесків, строк сплати
яких на 01.01.2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно
до законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску
забороняється. На період до повного
стягнення заборгованості із сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових несків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 13 ст. 106 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», про нарахування
пені та накладення штрафів,
передбачених частинами дев'ятою і
десятою цієї статті, посадові особи
виконавчих органів Пенсійного фонду в
порядку, встановленому правлінням
Пенсійного фонду, виносять рішення, які
протягом трьох робочих днів із дня їх
винесення надсилаються
страхувальнику, банку чи організації,
яка здійснює виплату і доставку пенсій.
Суми пені та штрафів, передбачених
частинами дев'ятою і десятою цієї
статті, підлягають сплаті
страхувальником, банком чи
організацією, яка здійснює виплату і
доставку пенсій, протягом десяти
робочих днів з дня одержання
відповідного рішення.

Таким чином, правило щодо збереження
порядку стягнення та контрольних
функцій фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
передбачених законодавством, чинним до
01.01.2011 року, поширюється лише на
заборгованість зі сплати страхових
внесків та сум штрафних санкцій, які
були нараховані та/або не сплачені до
зазначеної дати. Питання
відповідальності страховиків, що не
пов'язані з такою заборгованістю,
знаходяться поза межами регулювання
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та абзаців 5, 6 пункту 7
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування».

Суд першої інстанції безпідставно не
врахував, що органи ПФ після 01.01.2011 року
наділені повноваженнями щодо
стягнення заборгованості зі сплати
відповідних штрафних санкцій
нарахованих та/або не сплачених у
період до 01.01.2011 року, в тому числі
штрафних санкцій, строк сплати яких на
01.01.2011 року не настав, за умови
винесення посадовою особою органу ПФ
рішення про застосування штрафних
санкцій до 01.01.2011 року.

З матеріалів справи видно, що оскаржені
рішення були винесені відповідачем
28.02.2013 року, тобто на момент коли норми
п. 5 ч. 9 ст. 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» втратили чинність.

Відповідно до ст. 58 Конституції
України, закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Таким чином, оскаржені рішення № 59, № 60,
№ 61, № 62, № 63, № 64 від 28.02.2013 року є
протиправними та підлягають
скасуванню.

З врахуванням наведеного вище, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що постанова суду першої
інстанції від 27.03.2013 року винесена з
порушенням норм матеріального права, з
неповним з'ясуванням судом обставин, що
мають значення для справи, а тому
оскаржену постанову суду слід
скасувати та прийняти нову постанову,
якою позовні вимоги задоволити.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254
КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задоволити.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року в адміністративній справі за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в м. Хуст та Хустському районі
Закарпатської області про визнання
протиправними та скасування рішень -
скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати протиправними та скасувати
рішення Управління Пенсійного фонду
України в м. Хуст та Хустському районі
Закарпатської області № 59, № 60, № 61, №
62, № 63, № 64 від 28.02.2013 р. про застосування
до ОСОБА_1 фінансових санкцій у
розмірах по 170 грн. за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою, подання
недостовірних відомостей, що
використовується в системі
персоніфікованого обліку.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів
після набрання нею законної сили може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді:
Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк