Справа № 821/3492/14
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2014-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/3492/14

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Івлевій В.О., за участю
представника позивача Гіліна
Є.О.,представників відповідача Ляха
В.І., Стрельченка М.Л., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу за позовом
Управління Північно-Кримського каналу
Державного агентства водних ресурсів
України до Державної фінансової
інспекції в Херсонській області про
визнання незаконною та скасування
вимоги про усунення порушень,

встановив:

Управління Північно-Кримського каналу
Державного агентства водних ресурсів
України (далі по тексту - Управління
Північно-Кримського каналу або
позивач), звернулось до суду з
адміністративним позовом до Державної
фінансової інспекції в Херсонській
області (далі по тексту - ДФІ в
Херсонській області або відповідач)
про визнання незаконною та скасування
вимоги про усунення порушень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в
період з 01.01.2012 по 01.03.2014 р. ДФІ в
Херсонській області, проведено у
ревізію фінансово-господарської
діяльності Управління
Північно-Кримського каналу, за
наслідками якої складено акт від 01
липня 2014 р. № 07-17/032.

На підставі вказаного акту
відповідачем винесено вимогу від
30.07.2014р. № 21-07-14-14/ про усунення порушень
виявлених під час проведення ревізії, у
пункті 3 якої міститься вимога до
позивача стягнути з контрагента
Кримське республіканське підприємство
"Виробниче підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства м.Керчі" недоотримані
доходи в сумі 15230,48 гривень з
урахуванням вимог Закону України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України" від 15.04.2014 № 1207-VII.

Пункт 4 вимоги мотивований висновками
акту про те, що у зв'язку із
недотриманням умов пунктів 4.1, 4.2, 4.3
Договору "Про надання послуг з подачі
води з Північно-Кримського каналу на
комунальні потреби" №2 від 01.05.2011, та не
нарахуванням пені Кримському
республіканському підприємству
"Виробниче підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства м. Керчі" Управлінням за
вказаним договором не перераховано до
загального фонду Державного бюджету
України доходів на загальну суму 15230,48
гривень, чим не дотримано пп. 23 п.2 ст. 29
Бюджетного кодексу України.

Відповідне порушення призвело до
нанесення матеріальної шкоди
загальному фонду Державного бюджету
України на загальну суму 15230,48 гривень.
З вказаним п. 4 вимоги позивач не
згоден, вважає її незаконною та такою,
що підлягає скасуванню, оскільки
вважає, що застосування штрафних
санкцій є правом, а не обов'язком.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав і
просив їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечували. Заперечення
обґрунтоване тим, що за укладеними
договорами на подачу води для поливу
сільгоспкультур на зрошуваних землях,
встановлено окремі факти несвоєчасної
оплати наданих послуг. Відповідно до
п.5.2 Договору за невиконання Замовником
п.4.1 договору встановлюється пеня в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка діє на момент нарахування пені,
від суми заборгованості за кожен день
прострочення оплати послуг з моменту
виставлення рахунку. Управлінням
нарахування пені за прострочення
платежу Кримському республіканському
підприємству "Виробниче підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства м. Керчі" не проводилось,
рахунки на суму пені не виставлялись,
так за період з 01.05.2011 по 01.03.2014
недоотримано доходів загальним фондом
Державного бюджету України на загальну
суму 15 230,48 гривень.

В задоволенні позовних вимог просили
відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні докази у їх сукупності,
суд приходить до наступного: Закон
України "Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні" визначає статус органу
державного фінансового контролю, його
функції та правові основи діяльності.

Відповідно до частини першої статті 2
Закону України "Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні" головним завданням
органу державного фінансового
контролю є здійснення державного
фінансового контролю за використанням
і збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України
"Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні", плановою виїзною ревізією
вважається ревізія у підконтрольних
установах, яка передбачена у плані
роботи органу державного фінансового
контролю і проводиться за
місцезнаходженням такої юридичної
особи чи за місцем розташування об'єкта
права власності, стосовно якого
проводиться така планова виїзна
ревізія.

Планова виїзна ревізія проводиться за
сукупними показниками
фінансово-господарської діяльності
підконтрольних установ за письмовим
рішенням керівника відповідного
органу державного фінансового
контролю не частіше одного разу на
календарний рік (ч. 2 ст. 11 Закону
України "Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні").

На виконання п. 1.2.5.1 плану контрольно -
ревізійної роботи Державної
фінансової інспекції України в на І
квартал 2014 року Головним державним
фінансовим інспектором Державної
фінансової інспекцією в Херсонській
області проведено ревізію окремих
питань фінансово господарської
діяльності Управління Північно -
Кримського каналу за період з 01.01.2012
року по 01.03.2014 року, про що складено акт
№ 07-17/032 ревізії
фінансово-господарських питань
Управління Північно - Кримського
каналу за період з 01.01.2012 р. по 01.03.2014р.

Так, актом ревізії повноти надходження
коштів до спеціального фонду кошторису
Управління в тому числі своєчасності
проведення розрахунків за укладеними
договорами на подачу води для поливу
сільгоспкультур на зрошуваних землях,
встановлено окремі факти несвоєчасної
оплати наданих послуг.

Відповідно до п. 4.1, 4.3 Договору "Про
надання послуг з подачі води з
Північно-Кримського каналу на
комунальні потреби" №2 від 01.05.2011,
укладеного між Замовником - Кримським
республіканським підприємством
"Виробниче підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства м.Керчі" та
Постачальником - Управлінням, оплата
вартості наданих послуг з подачі води
Замовником здійснюється за договірною
ціною згідно рахунку, який виписує
Постачальник, Замовник здійснює оплату
згідно наданих документів в
передостанній день звітного місяця.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що
підставою для розрахунку за фактично
забрану воду Замовником є двосторонній
"Акт подачі - приймання обсягів води",
узгоджений відповідальними особами і
рахунку, який виписує Постачальник
станом на 25 число звітного (поточного)
місяця.

Згідно з п.5.2 Договору за невиконання
Замовником п.4.1 договору
встановлюється пеня в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка діє
на момент нарахування пені, від суми
заборгованості за кожен день
прострочення оплати послуг з моменту
виставлення рахунку.

Статтею 903 Цивільного кодексу України
передбачено, що замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до укладеного договору.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу, пеня й штраф є господарськими
штрафними санкціями, які учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі,
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі передбаченому договором.
Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Ревізією відповідача встановлено, що
Управлінням нарахування пені за
прострочення платежу Кримському
республіканському підприємству
"Виробниче підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства м. Керчі" не проводилось,
рахунки на суму пені не виставлялись.

Відповідне порушення призвело до
нанесення матеріальної шкоди
загальному фонду Державного бюджету
України на загальну суму 15 230,48 гривень.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на те, що ухвалою
господарського суду Автономної
Республіки Крим від 25.07.2013р. по справі №
901/2033/13 затверджена мирова угода
укладена між Управлінням
Північно-Кримського каналу та
Кримським республіканським
підприємством "Виробниче підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства м. Керчі", відповідно до
умов якої сторони домовились про
встановлення порядку виконання
грошового зобов'язання без умови
стягнення штрафних санкцій, оскільки у
вказаній угоді не визначено конкретно
по якій сумі та по яких договорах її
укладено.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно
до Статуту, підприємство є державним,
що зумовлює дотримання вимог
Бюджетного кодексу України.

Відповідно до пп. 23 п. 2 ст. 29 Бюджетного
кодексу України, до доходів загального
фонду Державного бюджету України (з
урахуванням особливостей, визначених
пунктом 1 частини другої статті 67-1
цього Кодексу) належать кошти від
санкцій (штрафи, пеня тощо), що
застосовуються відповідно до закону
(крім штрафів, визначених пунктами 11, 12
і 13 частини першої статті 69 цього
Кодексу.

Отже, судом встановлено, а відповідачем
доведено порушення п. 4.1, 4.2, 4.3. Договору
про надання послуг з подачі води з
Північно - Кримського каналу на
комунальні потреби" № 2 від 01.05.2011 р. та
порушення п.п. 23 п. 2 ст. 29 Бюджетного
кодексу України.

При цьому суд зазначає, що п.4 вимоги на
позивача покладено обов'язок стягнути
з Кримського республіканського
підприємства "Виробниче підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства м. Керчі" недоотриманих
доходів в сумі 15230,48 гривень.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Згідно з Положенням про Державну
фінансову інспекцію України,
затвердженого Указом Президента
України від 23 квітня 2011 № 499/2011
(далі-Положення) Держфінінспекція
України відповідно до покладених на
неї завдань вживає в установленому
порядку заходів до усунення виявлених
під час здійснення державного
фінансового контролю порушень
законодавства та притягнення до
відповідальність винних осіб, а саме:
вимагає від керівників та інших
підконтрольних установ усунення
виявлених порушень законодавства;
звертається до суду в інтересах
держави, якщо підконтрольною установою
не забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів
(підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення
Держфінінспекція України для
виконання покладених на неї завдань
має право в установленому порядку,
зокрема, пред'являти керівникам та
іншим особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства; при виявленні збитків,
завданих державі чи об'єкту контролю,
визначати їх розмір згідно з методикою,
затвердженою Кабінетом Міністрів
України.

Також Положенням установлено, що у
разі, якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів
Держфінінспекція України має право
звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з
положеннями пункту 7 статті 10 Закону
України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ
"Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні", згідно з якими державній
контрольно-ревізійній службі надано
право пред'являти керівникам та іншим
службовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів, вилучати в судовому порядку
до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що органу державного
фінансового контролю надано
можливість здійснювати контроль за
використанням коштів державного і
місцевого бюджету та у разі виявлення
порушень законодавства пред'являти
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, та звернутися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового
контролю спрямована на корегування
роботи підконтрольної організації та
приведення її у відповідність із
вимогами законодавства і у цій частині
вона є обов'язковою до виконання.

Що стосується відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю то про їх наявність може бути
зазначено у вимозі, але вони не можуть
бути примусово стягнуті шляхом вимоги.
Такі збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення до суду з відповідним
позовом.

На підставі наведеного суд дійшов
висновку про наявність у органу
державного фінансового контролю права
заявляти вимогу про усунення порушень,
виявлених у ході перевірки
підконтрольних установ, яка
обов'язкова до виконання лише в частині
усунення допущених порушень
законодавства і за допомогою якої
неможливо примусово стягнути виявлені
в ході перевірки збитки.

В даному випадку ДФІ в Херсонській
області пред'явила вимогу від 30.07.2014
року №21-07-14-14/4490 про усунення порушень,
виявлених під час ревізії, при цьому
оскаржувана вимога у пункті 4 вказує на
виявлені збитки та їхній розмір, а
також містить звернутий до позивача
припис про їх стягнення.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у
судовому порядку за позовом органу
державного фінансового контролю,
правильність їх обчислення перевіряє
суд, який розглядає цей позов, а не
позов підконтрольної установи про
визнання вимоги протиправною.

Однак у порядку адміністративного
судочинства може бути оскаржене лише
таке рішення, яке породжує
безпосередньо права чи обов'язки для
позивача.

Таким чином, п. 4 оскарженої вимоги,
яким примусово стягуються виявлені в
ході ревізії збитки, не є обов'язковими
для виконання позивачем, а отже не
створюють для нього юридичних
наслідків, тому відсутні підстави для
задоволення позовних вимог.

Так, аналогічну правову позицію у
подібних правовідносинах висловив
Верховний Суд України у постановах від
15 квітня, від 13 та 20 травня 2014 року
(справи №№ 21-40а14, 21-89а14, 21-93а14
відповідно).

Згідно із ч.1 ст. 244-2 КАС України, рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до ч.2 ст.161 КАС України, при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Враховуючи викладене та обов'язкові
правові висновки Верховного Суду
України, суд вважає, що п. 4 оскарженої
вимоги не створюють для позивача
юридичних наслідків у вигляді
виникнення, зміни чи припинення прав і
обов'язків, а тому позовні вимоги про
визнання нечинного цього підпункту
вимоги є необґрунтованими і
задоволенню не підлягає.

Серед критеріїв оцінювання судом
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, які одночасно є
принципами адміністративної
процедури, є принцип законності, що
закріплений у ч.2 ст.19 Конституції
України, відповідно до якого органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема, з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Аналізуючи наведені докази, норми
чинного законодавства в їх сукупності,
суд приходить до висновку про відмову в
задоволенні адміністративного позову.

Окрім того, правові засади справляння
судового збору, платників, об'єкти та
розміри ставок судового збору, порядок
сплати, звільнення від сплати та
повернення судового збору визначає
Закон України "Про судовий збір" від
08.07.2011 р., № 3674-VI (далі - Закон №3674) зі
змінами, внесеними згідно Закону № 590-VII
від 19.09.2013 р.

Ставка збору за одання позову
майнового характеру складає 2 відсотки
розміру майнових вимог, але не менше 1, 5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше чотирьох розмірів
мінімальних заробітних плат.

Під час подання адміністративного
позову майнового характеру
сплачується 10 відсотків розміру ставки
судового збору. Решта суми судового
збору стягується з позивача або
відповідача пропорційно до заявленої
чи відхиленої частини вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачу відмовлено.

Отже, позивачу необхідно сплатити
частину решту судового збору за
подання адміністративного позову до
суду.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст.8, 9, 12, 19, 71, 158-163,167 КАС
України, суд -

постановив:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Управління
Північно-Кримського каналу Державного
агентства водних ресурсів України () решту судового збору за
подання адміністративного позову до
суду в сумі 1753 (одна тисяча сімсот
п'ятдесят три) грн. 92 коп.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України чи
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги,

якщо вона не була подана у встановлений
строк. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після
закінчення апеляційного розгляду
справи.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 22 жовтня 2014 р.

Суддя
Василяка
Д.К.

кат. 9.3