Справа № К/9991/745/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/745/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м.
Києва до Міністерства транспорту та
зв'язку України про стягнення
переплаченої пенсії, за касаційною
скаргою Міністерства транспорту та
зв'язку України на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від
23 вересня 2010 року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2007 року Управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м. Києва (далі УПФ) звернувся з позовом
до Міністерства транспорту та зв'язку
України (далі Міністерство) про
стягнення надміру виплаченої пенсії
громадянину ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог УПФ
зазначало, що внаслідок виданої
Міністерством недостовірної довідки
про розмір заробітної плати
зазначеному громадянину було
переплачено 10150,56 грн. пенсії, яку слід
стягнути згідно вимог статті 101 Закону
України «Про пенсійне забезпечення».

Постановою Господарського суду м.
Києва від 17 лютого 2009 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Оскаржуваною постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 23 вересня 2010 року постанову суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нову постанову, якою позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального і
порушення норм процесуального права,
просить його рішення скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції і задовольняючи позовні
вимоги апеляційний суд виходив з того,
що стаття 50 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" не суперечить положенням
статті 101 Закону України «Про пенсійне
забезпечення», а тому відповідальність
з відшкодування надміру виплаченої
пенсії може бути покладена на
страхувальника внаслідок подання ним
недостовірних даних у відповідній
довідці.

При цьому, суди розглянули справу в
порядку адміністративного судочинства
за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України
.

Однак, з такими висновками судів не
може погодитися колегія Вищого
адміністративного суду виходячи з
наступного.

У відповідності до частини 2 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України, справа адміністративної
юрисдикції - публічно-правовий спір, у
якому хоча б однією зі сторін є орган
виконавчої влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа або інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції
на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих повноважень.

За приписами частини 2 статті 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

Відповідно до статті 17 КАС
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку зі здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій. Пункт 5 частини 1
цієї Статті визначає, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема й спори
за зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
Конституцією та законами України.

Статтею 101 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» передбачено, що органи,
що призначають пенсії, мають право
вимагати відповідні документи від
підприємств, організацій і окремих
осіб, а також в необхідних випадках
перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну громадянам або державі
внаслідок несвоєчасного оформлення
або подання пенсійних документів, а
також за видачу недостовірних
документів, і відшкодовують її.

Судам попередніх інстанцій слід було
виходити з юридичної природи спору, що
виник між сторонами. Зокрема звернути
увагу на те, чи стосується такий спір
сфери повноважень суб'єктів
публічно-правових відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, спір
між сторонами за своєю суттю зводиться
до вимог позивача про відшкодування
шкоди, завданої внаслідок видачі
відповідачем недостовірної довідки,
шляхом стягнення відповідної суми
збитку.

При цьому слід зазначити, що вимог про
визнання неправомірності дій чи
бездіяльності позивачем не заявлено,
оскільки відповідач надаючи довідку
діяв у межах і спосіб, що передбачений
чинним законодавством. Отже питання
достовірності даних суми, що зазначена
в цій довідці, не вказує на
правомірність чи неправомірність дій,
а свідчить про наявність спору про
відшкодування майнової шкоди, завданої
такими діями.

Відповідно до частини 2 статті 21
Кодексу адміністративного судочинства
України вимоги про відшкодування
шкоди, заподіяної протиправними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Суди не звернули увагу на те, що
відповідач у справі хоч і є суб'єктом
владних повноважень, проте під час
видачі довідки діяв як установа
(роботодавець), яка надавала документи
позивачу, необхідні для перерахунку
пенсії колишньому працівникові
Міністерства. При цьому,
недостовірність такої довідки
призвела до завдання майнової шкоди
інтересам позивача. Тобто ознак
публічно-правового характеру у спорі
сторін не убачається.

Натомість виходячи з вимог
Господарського кодексу України (статті
1) та Цивільного кодексу України
(статей 11, 1166), спір сторін містить
ознаки порушення майнових прав
юридичних осіб та підстав для
відшкодування матеріальної шкоди.

На підставі зазначеного колегія
суддів дійшла висновку, що суди не
перевірили, чи підлягає дана справа
розгляду в порядку адміністративного
судочинства, із врахуванням практики
Верховного Суду України
(справа № 21-124а13 тощо), яка згідно вимог
статті 244-2 Кодексу адміністративного
судочинства України є обов'язковою для
всіх судів України.

За таких обставин, судові рішення
не відповідають вимогам щодо
законності і обґрунтованості, як того
вимагає стаття 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а тому підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
судовий рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 232 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Міністерства
транспорту та зв'язку України
задовольнити частково.

Постанову Господарського суду м. Києва
від 17 лютого 2009 року та постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 23 вересня
2010 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало