Справа № 2а-10139/12/2070
Суддя: Чумаченко Т.А.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/46824/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:
Чумаченко Т.А., Смоковича М.І.,
Сороки М.О., розглянувши в порядку
письмового провадження касаційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Київському районі м. Харкова
на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 08 серпня 2013 року у справі за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
управління Пенсійного фонду України в
Київському районі м. Харкова про
визнання протиправним та скасування
рішення, -в с т а н о в и л а:Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Харкова про визнання
протиправним та скасування рішення.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 03 червня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08 серпня 2013
року постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 03 червня 2013
року скасовано.

Прийнято нову постанову, якою позов
задоволено.

Скасовано рішення управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Харкова про застосування
фінансових санкцій від 11 березня 2011
року №149 та від 11 березня 2011 року №150,
винесених відносно фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 витрати зі сплати судового
збору в розмірі 32, 19 грн.

Не погоджуючись з постановленим у
справі рішенням суду апеляційної
інстанції, управління Пенсійного фонду
України в Київському районі м. Харкова
звернулось до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій посилається
на неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду апеляційної
інстанції скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

У зв'язку з відсутністю клопотань усіх
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю, відповідно
до пункту 1 частини 1 статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд касаційної скарги проводиться
в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді щодо
обставин, необхідних для ухвалення
рішення судом касаційної інстанції,
перевіривши доводи касаційної скарги,
правильність правової оцінки обставин
у справі та застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню за таких
підстав.

Судами встановлено, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 перебуває на
обліку в управлінні Пенсійного фонду
України в Київському районі м. Харкова
як платник внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування з 30 липня 2007 року.

25 листопада 2010 року Державною
податковою інспекцією в Київському
районі м. Харкова здійснено
документальну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового та
валютного законодавства, про що
складено акт перевірки.

За результатами проведеної перевірки
позивачу нараховано прибутковий
податок за найманих працівників ОСОБА_5
та ОСОБА_6, також дану інформацію
доведено до відома управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Харкова.

Відповідачем 17 лютого 2011 року
проведено позапланову перевірку
позивача з питань дотримання вимог
законодавства щодо нарахувань,
обчислення та сплати внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, інших платежів та надання
достовірних відомостей до органів
пенсійного фонду за період 01 жовтня 2008
року по 30 червня 2010 року.

Перевіркою встановлено, що позивач
здійснювала діяльність з
використанням праці двох працівників:
ОСОБА_5, з якою трудовий договір
укладено 28 вересня 2010 року, та ОСОБА_6, з
якою трудовий договір укладено 10
листопада 2008 року, та не сплачувала
внески на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування.

При цьому, відповідно до довідки
Державної податкової інспекції в
Київському районі

м. Харкова за період з 01 січня 2009 року по
01 січня 2013 року за вказаний період у
фізичної особи підприємця працюючі
особи за цивільно-правовими договорами
відсутні, сплата податку з доходів
фізичних осіб розпочалась з ІІІ
кварталу 2010 року, разом з тим, трудові
відносини між позивачем та ОСОБА_5
фактично розпочались з 12 лютого 2009
року.

За результатами перевірки управлінням
Пенсійного фонду України в Київському
районі

м. Харкова 17 лютого 2011 року складено акт
№21 та винесено вимогу №Ф-1172.

На підставі зазначеного акту
відповідачем 11 березня 2011 року
винесені рішення №№149 та 150 про
застосування до платника фінансових
санкцій та донарахування органом
Пенсійного фонду України сум своєчасно
не обчислених та не сплачених
страхових внесків.

Не погоджуючись із винесеними
відповідачем рішеннями про
застосування фінансових санкцій за
приховування (заниження)
страхувальником сум заробітної плати
(виплат, доходу), на які нараховуються
страхові внески, позивач оскаржила їх
до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що при
винесенні оскаржуваних рішень про
застосування фінансових санкцій
відповідач діяв правомірно та в межах
повноважень.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що рішення відповідача є
протиправними, оскільки законодавчі
норми, які передбачають застосування
фінансових санкцій, втратили чинність
на момент винесення рішень про їх
застосування.

З таким висновком суду апеляційної
інстанції погодитись не можна з огляду
на таке.

Положеннями статті 19 Конституції
України визначено, що органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з положеннями статті 1 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (в
редакції, чинній на момент винесення
оскаржуваного рішення) страхові внески
- це кошти відрахувань на соціальне
страхування, збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування та
страхові внески на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування,
сплачені (які підлягають сплаті) згідно
із законодавством, що діяло раніше;
надходження від сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, що
спрямовуються на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування

Страхувальниками є роботодавці та інші
особи, які відповідно до цього Закону
сплачують страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (в
редакції, чинній на момент вчинення
правопорушення) страхувальник
зобов'язаний, зокрема, нараховувати,
обчислювати і сплачувати в установлені
строки та в повному обсязі страхові
внески.

Частиною 6 статті 20 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено, що
страхувальники зобов'язані сплачувати
страхові внески, нараховані за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше ніж через 20 календарних днів із
дня закінчення цього періоду.

Згідно з пунктами 3 та 4 статті 106 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
виконавчі органи Пенсійного фонду
застосовують до страхувальників такі
фінансові санкції: за приховування
(заниження) страхувальником суми
заробітної плати (виплат, доходу), на
які нараховуються страхові внески,
накладається штраф у розмірі всієї
суми прихованої (заниженої) заробітної
плати (виплат, доходу), а в разі
повторного протягом року такого
порушення - штраф у триразовому розмірі
суми прихованої (заниженої) заробітної
плати (виплат, доходу); за донарахування
територіальним органом Пенсійного
фонду або страхувальником сум
своєчасно не обчислених та не
сплачених страхових внесків
накладається штраф у розмірі 5
відсотків зазначених сум за кожний
повний або неповний місяць, за який
донараховано ці суми.

Пунктом 7 Розділу VIII «Прикінцеві та
перехідні положення» Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» передбачено, що
стягнення заборгованості із сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

На період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Таким чином, за порушення, вчинені до 01
січня 2011 року, органи Пенсійного фонду
застосовують фінансові санкції,
передбачені законами, що діяли на
момент вчинення цих порушень, зокрема і
щодо приховування (заниження)
страхувальником суми заробітної плати
(виплат, доходу), на які нараховуються
страхові внески та донарахування
територіальним органом Пенсійного
фонду або страхувальником сум
своєчасно не обчислених та не
сплачених страхових внесків.

Отже, суд першої інстанції,
встановивши, що порушення вимог
законодавства позивачем (факт
приховування страхувальником суми
заробітної плати (виплат, доходу), на
які нараховуються страхові внески) мав
місце в період дії пункту 3 частини 9
статті 106 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» дійшов
обґрунтованого висновку про
правомірність винесених відповідачем
рішень про застосування фінансових
санкцій.

А суд апеляційної інстанції, дійшов
помилкового висновку про
неправомірність дій відповідача, а
відтак - безпідставно скасував рішення
суду першої інстанції.

Відповідно до статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню, а
постанова апеляційного суду -
скасуванню, із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Харкова задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08 серпня 2013
року - скасувати.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 03 червня 2013
року у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Харкова про визнання
протиправним та скасування рішення -
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає, але може
бути переглянута Верховним Судом

України з підстав, у строки та в
порядку, передбачених статтями 237 - 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді: