Справа № 501/2007/14-а
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2014 р.м.ОдесаСправа № 501/2007/14-а

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Максимович Г.В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого -судді
Романішина В.Л.,

суддів Димерлія
О.О., Єщенка О.В.,

за участю секретаря
Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.Одесі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Іллічівського міського суду Одеської
області від 29 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Іллічівської міської
ради Одеської області, треті особи
товариство з обмеженою
відповідальністю Будівельна фірма
«Моноліт», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
Іллічівського міського суду Одеської
області з адміністративним позовом до
Іллічівської міської ради Одеської
області, в якому, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просила
визнати незаконним та скасувати
рішення №240/26-V від 01.06.2007р. «Про
передачу в оренду товариству з
обмеженою відповідальністю
будівельній фірмі «Моноліт» земельної
ділянки загальною площею 3,7999 га.», яким
затверджено проект землеустрою щодо
відведення товариству земельних
ділянок для проектування та
розташування житлової забудови в
районі АДРЕСА_1 та передано із земель
житлової та громадської забудови
м.Іллічівська земельну ділянку
загальною площею 3,7999 га в
довгострокову оренду терміном на 20
років для розташування житлової
забудови в районі АДРЕСА_1

Позов обґрунтовувала тим, що
відповідно до Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, окрім об'єкту
нерухомості, позивачка успадкувала
право землекористування земельною
ділянкою, площею 0,557 га., яку
оскаржуваним рішенням незаконно
передано у користування ТОВ БФ
«Моноліт» без отримання згоди у
землекористувача на вилучення
земельної ділянки.

Іллічівська міська рада Одеської
області проти позову заперечила,
зазначивши, що оскаржуваним рішенням
не порушено прав ОСОБА_1, так як
відсутні будь-які належні
правовстановлюючі документи, що могли
б підтвердити право власності чи право
користування спірною земельною
ділянкою. З посиланням на план
земельної ділянки, яка передана в
оренду ТОВ БФ «Моноліт» за договором
від 16.09.2009р., міськрада зазначила, що
земельна ділянка, на якій розташовані
об'єкти нерухомості позивача не
увійшла до складу земельної ділянки,
яка передана ТОВ БФ «Моноліт». В
задоволенні позову відповідач просив
відмовити.

Постановою Іллічівського міського
суду Одеської області від 29.05.2014р. позов
ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою, ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції, як таке,
що прийняте із порушенням норм
матеріального права, з неповним
з'ясуванням обставин справи, та
прийняти нову постанову, якою її позов
задовольнити. В своїй скарзі апелянт
зазначає, що при розгляді справи суд
першої інстанції безпідставно
застосував положення Земельного
кодексу 1990 року та Земельного кодексу
2001 року, так як у період виникнення
спірних правовідносин діяли Декрет про
землю, Основи земельного законодавства
СРСР та Земельний кодекс УРСР 1970 року.
Судом не взято до уваги висновок
судової будівельно-технічної
експертизи від 30.03.2012р., згідно якого
земельна ділянка площею 5818 кв.м. при
будинковолодінні НОМЕР_1, яка
знаходиться у користуванні ОСОБА_4,
входить в межі земельної ділянки,
переданої в оренду ТОВ БФ «Моноліт».

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, рішенням Іллічівської
міської ради №93-V від 29.09.2006р. особам,
які здійснили самочинне будівництво,
надано дозвіл на знесення самовільно
зведених житлових будинків, будівель
та споруд, розташованих по АДРЕСА_1 та
вчинення цих дій підприємствами
(установами, організаціями),
заінтересованими у вилученні вказаних
земельних ділянок.

01 червня 2007 року Іллічівською міською
радою прийнято рішення №240/26-V «Про
передачу в оренду товариству з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна фірма «Моноліт» земельної
ділянки загальною площею 3,7999га.», яким
затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельних ділянок ТОВ БФ
«Моноліт» для проектування та
розташування житлової забудови в
районі вул.Старе Бугово та вул.Паркова
в 5-му мікрорайоні м. Іллічівська, а
також передано ТОВ БФ «Моноліт» із
земель житлової та громадської
забудови м. Іллічівська земельну
ділянку загальною площею 3,7999 га. в
довгострокову оренду терміном на 20
років для розташування житлової
забудови в районі АДРЕСА_1

На підставі рішення №240/26-V від 01.06.2007р.
між Іллічівською міською радою та ТОВ
БФ «Моноліт» укладено договір оренди
земельної ділянки площею 3,7999 га, з
наступним внесенням 31.05.2011р. змін до
договору, за якими розмір земельної
ділянки, що передавалась у
користування ТОВ БФ «Моноліт»,
зменшився до 3,4342 га. При цьому, земельну
ділянку площею 0,3657 було виключено із
земель, що знаходяться в оренді у ТОВ БФ
«Моноліт».

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 про визнання незаконним та
скасування рішення №240/26-V від 01.06.2007р.
«Про передачу в оренду товариству з
обмеженою відповідальністю
будівельній фірмі «Моноліт» земельної
ділянки загальною площею 3,7999 га.» суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано жодних доказів про
набуття нею права власності або права
постійного користування земельною
ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, а та
обставина, що вона фактично
користувалась цією земельною ділянкою,
не породжує для неї жодних прав,
оскільки діючим законодавством
України чітко передбачено підстави та
порядок набуття права власності та
права користування земельною ділянкою.
Колегія суддів погоджується з такими
висновками Іллічівського міського
суду Одеської області.

Відповідно до ст.126 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку посвідчується державним актом,
крім випадків, визначених частиною
другою цієї статті. Право власності на
земельну ділянку, набуту у власність із
земель приватної власності без зміни
її меж, цільового призначення,
посвідчується: цивільно-правовою
угодою щодо відчуження земельної
ділянки, укладеною в порядку,
встановленому законом, у разі набуття
права власності на земельну ділянку за
такою угодою; свідоцтвом про право на
спадщину.

При зверненні до суду та в
обґрунтування вимог апеляційної
скарги ОСОБА_1 посилається на те, що
відповідно до Свідоцтва про право на
спадщину від 15.11.1990р., вона є
спадкоємицею і отримала у спадок не
тільки будинок, що вказаний у
Свідоцтві, а також успадкувала право
землекористування земельною ділянкою
площею 0,557 га., оскільки, можливість
реалізації такого права не
заперечувалось нормами діючого на той
час Земельного кодексу РСР 1970 року.

Однак, з наявного в матеріалах справи
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 15.11.1990р. вбачається, що до
спадкового майна, яке перейшло у
спадщину позивачу, відноситься тільки
житловий будинок.

Земельним кодексом Української РСР
1970р. передбачалося, що земля в
Українській РСР надається в
користування, зокрема - громадянам
СРСР.

Стаття 16 зазначеного Кодексу
встановлювала, що надання земельних
ділянок у користування здійснюється в
порядку відведення. Відведення
земельних ділянок провадиться на
підставі постанови Ради Міністрів УРСР
або рішення виконавчих комітетів
обласної, районної, міської, селищної і
сільської Рад народних депутатів в
порядку, встановлюваному
законодавством Союзу РСР і Української
РСР.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, з наданих позивачкою
доказів не вбачається чи була мати
позивачки станом на 1988 рік
колгоспницею та чи була позивачка у 1990
році працівницею колгоспу.

Статтею 66 ЗК Української РСР в редакції
1970р. було визначено, що при вибутті або
виключенні з колгоспу всіх членів
колгоспного двору присадибна земельна
ділянка відповідно зменшується.

Статті 23 та 7 ЗК України в редакції 1990
року встановлювали, що право власності
або право постійного користування
землею посвідчується державними
актами, які видаються і реєструються
сільськими, селищними, міськими,
районними Радами народних депутатів. У
постійне користування земля надається
Радами народних депутатів із земель, що
перебувають у державній власності.

Аналізуючи законодавчі акти в сфері
земельних правовідносин 1970р., 1990р., суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на нерухоме
майно (будинковолодіння) не було та не
визначено документом, який посвідчує
право особи на користування земельною
ділянкою державної власності, без
прийняття відповідного рішення
органом виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про надання земельної
ділянки у постійне користування та
оформлення державного акту.

Посилання апелянта на те, що вона не
повинна отримувати документ на право
користування земельною ділянкою,
оскільки Свідоцтво про право на
спадщину було отримане нею 15.11.1990р., за
місяць до вступу в дію ЗК України
редакції 1990р., де не передбачалося
отримання такого роду документів, є
необґрунтованим.

Право постійного користування
земельною ділянкою державної чи
комунальної власності не може бути
об'єктом спадкового майна, оскільки
оформлення права постійного
користування земельними ділянками із
земель державної та комунальної
власності передбачає прийняття
окремого рішення відповідним органом
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування та розроблення
необхідної документації із
землеустрою.

Крім того, ЗК України 1990 року не містив
правових норм, які б врегульовували
умови та порядок переходу права на
земельну ділянку при переході права
власності на об'єкт нерухомого майна,
що задекларовано ст. 120 ЗК України, який
набрав чинності 01 січня 2002 року.

Таким чином, оскільки Свідоцтво про
право на спадщину не є документом, що
підтверджує право особи на
користування земельною ділянкою, тому
колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції, що позивачу потрібно
було звернутися у відповідний орган
для отримання рішення щодо надання
дозволу на право такого
землекористування, чого нею у 1990р. та у
1991р. зроблено не було.

Матеріалами справи підтверджено, що у
2005 році ОСОБА_1 зверталася до
Іллічівської міської ради з приводу
передачі у власність земельної ділянки
площею 0,557 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_2. Площа земельної
ділянки, яку бажала отримати у
власність позивачка, перевищувала
норми, визначені чинною нормою ст.121 ЗК
України, тому рішенням Іллічівської
міської ради Одеської області №487/21-IV
від 15.11.2005р., клопотання було залишено
без задоволення.

Згідно довідки Іллічівської міської
ради від 27.05.2014р. інших рішень, стосовно
питання про передачу у власність,
постійне користування або оренду
ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_2, Іллічівською міською радою не
приймалося.

Колегія суддів критично ставиться до
посилань апелянта про неодноразові
звернення до 2005 року ОСОБА_1 до
Іллічівської міської ради з приводу
надання земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, оскільки такі
посилання не підтверджено належними
доказами.

В матеріалах справи наявний лист
Держземагенства у м. Іллічівську
Одеської області №30-30-6/1144 від 08.05.2014р., з
якого вбачається, що згідно наявних у
відділі Держземагенства у м.
Іллічівську Одеської області книг
реєстрації державних актів на право
власності на земельну ділянку, та на
право постійного користування
земельною ділянкою, інших примірників
державних актів, станом на 31.12.2012р.
відсутня інформація щодо реєстрації
правовстановлюючих документів, що
посвідчують право власності або
користування землею за гр. ОСОБА_1 на
території Іллічівської міської ради
Одеської області.

Варто зазначити, що рішенням
виконавчого комітету Іллічівської
міської ради від 24.11.1988р. №849, яким
оформлено право власності на
буд.НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_5, за останньою
закріплено 8 соток прибудинкової
території, іншу землю залишено у
користування. Однак, апелянт помилково
трактує зазначене рішення як
закріплення 56 соток прибудинкової
території. У будь-якому разі, приймаючи
спадщину у 1990 році позивач мала б право
на перехід прав на прибудинкову
територію не у розмірах, визначених
рішенням за 1988 рік, а в максимально
допустимих розмірах, визначених ст.ст.
66, 78 ЗК УРСР 1970 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
при прийнятті позивачем спадщини
рішення виконкому від 24.11.1988р. №849 не є
преюдиціальним та розмір
прибудинкової території, на яку мала
право претендувати ОСОБА_1 мав
визначатися у відповідності до вимог
ст.ст. 66, 78 ЗК УРСР 1970 року.

Більше того, листом від 24.06.2014р. №9
РСГПОП «Мрія» підтверджує, що на час
прийняття спадщини ОСОБА_1 не працювала
в колгоспі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги ОСОБА_1 посилається на те, що при
розгляді справи судом першої інстанції
не надано відповідної правової оцінки
висновку судової будівельно-технічної
експертизи №15730/23 від 30.03.2012р. Згідно
висновку судово-технічної експертизи
№15730/23 від 30.03.2012 року земельна ділянка,
якою користується ОСОБА_1 в плані
представляє собою неправильний
багатокутник, загальна площа земельної
ділянки складає 5818 кв.м. В результаті
дослідження встановлено, що земельна
ділянка площею 5818 кв.м. при
домоволодінні НОМЕР_1, яка знаходиться
у користування ОСОБА_1, на момент
проведення геодезичної зйомки ГП
«ЦГЗК», входить в межі земельної
ділянки переданої в оренду ТОВ «БФ
«Моноліт», тому площа недоїмки складає
по проекту відводу земельної ділянки -
5251 кв.м.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, відповідно до висновку
експертизи, документами, що
підтверджують право користування
земельною ділянкою, що були покладені в
основу проведення зазначеної
експертизи і отримання висновку по
земельний ділянці НОМЕР_1, є рішення
Іллічівської міської ради народних
депутатів №849 від 24.11.1988р., свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
15.11.1990р. та технічний звіт по проведенню
геодезичних робіт 2011 року. Інших
документів, що згідно норм чинного
законодавства України, підтверджують
право власності або право користування
земельною ділянкою, позивачкою надано
не було.

Суд першої інстанції, з яким
погоджується суд апеляційної
інстанції, критично поставився до
зазначених документів, як доказів, що
були покладені в основу розроблення
висновку судово-технічної експертизи
№15730/23, оскільки, як зазначалось вище,
технічна документація на земельну
ділянку, має розроблятись на підставі
відповідного рішення органу місцевого
самоврядування, наявність якого
апелянтом не доведено.

Колегія суддів вважає, що вимоги
апеляційної скарги ґрунтуються на
помилковому тлумаченні норм
законодавства, що регулююсь спірні
правовідносини, доводи такої скарги
висновків суду не спростовують, а тому
підстав для скасування рішення суду та
задоволення апеляційної скарги не
вбачається.

При розгляді справи судом першої
інстанції правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
вірно встановлено фактичні обставини
справи та дана відповідна правова
оцінка. Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують,

В силу ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205
ч.1 п.1, 206 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Іллічівського
міського суду Одеської області від 29
травня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено
24.10.2014р.

Головуючий суддя
Романішин В.Л.

Судді
Димерлій О.О.

Єщенко О.В.