Справа № 2а-6156/11/1370
Суддя: Матковська З.М.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 р.

Справа № 876/5780/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді:
Матковської З.М.,

суддів:
Затолочного В.С., Каралюса В.М.,

при секретарі судового засідання:
Коцур В.К.

з участю представників: позивача
ОСОБА_1, відповідача Сороки Х.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Дрогобицької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Львівській
області на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 26
травня 2014 року у адміністративній
справі №2а-6156/11/1370 за позовом Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_3 до Дрогобицької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

СПД-ФО ОСОБА_3 звернулася в суд з
адміністративним позовом до ДПІ у
Дрогобицькому районі Львівської
області про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень від
22.10.2010 року за №/0 та №/0.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 26 травня 2014
року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано,
прийняте Державною податковою
інспекцією у Дрогобицькому районі
Львівської області, податкове
повідомлення-рішення від 22.10.2010 року за
№/0. В іншій частині в задоволенні
позову відмовлено. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_3 8,40 грн.
сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із постановою суду
першої інстанції, відповідачем подана
апеляційна скарга, в якій вказує на те,
що постанова суду першої інстанції в
частині задоволення позову є
незаконною та необґрунтованою,
прийнятою з порушенням норм
матеріального права та невірним
встановленням обставин у справі.
Зазначає, що судом не установлено, а
позивачем не надано доказів
використання в господарській
діяльності позивача придбаних
будівельних матеріалів та спожита
електроенергія не використовувалась в
господарській діяльності позивача.
Просить постанову суду першої
інстанції в частині задоволення позову
скасувати та прийняти нову постанову,
якою в задоволенні позову відмовити
повністю.

В судовому засіданні апеляційного
розгляду справи представник
відповідача апеляційну скаргу
підтримав з підстав зазначених у
скарзі, просив скаргу задовольнити, а
постанову суду скасувати та відмовити
позивачу у задоволенні позову.

Представник позивача проти
апеляційної скарги заперечив, просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а постанову суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджується наступне.
Відповідачем проведено документальну
планову виїзну перевірку дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства позивача за період з
01.01.2009 року по 30.06.2010 року, про що
складено акт від 11.10.2010 року за
№752/17-2/НОМЕР_1.

За результатами перевірки
відповідачем 22.10.2010р. прийнято
податкові повідомлення-рішення:
№/0, яким платнику податків
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем «податок з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності і
незалежної професійної діяльності» в
розмірі основного платежу 255 грн. 49 коп.;
№/0, яким платнику податків
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі
22421 грн. 00 коп., в тому числі, за основним
платежем - 14947 грн. 00 коп., за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 7474
грн. 00 коп.

Суд першої інстанції позов задовольнив
частково, з тих підстав, що позивачем
правомірно включено до податкового
кредиту суми за спожиту електроенергію
та використанні будівельні матеріали.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає їх вірними, такими,
що відповідають нормам матеріального
права та обставинам справи з огляду на
наступне

Відповідач вважає, що позивач включила
до податкового кредиту всю суму
податку на додану вартість за спожиту
електроенергію, а потрібно було
включити тільки половину та оскільки
нежитлове приміщення реєструється на
фізичну особу ОСОБА_3, а платником
податку на додану вартість є суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа, та податок на додану вартість за
будівельні матеріали, використані на
будівництво нежитлового приміщення, не
може відображатись в податковому
кредиті декларації з податку на додану
вартість.

Внаслідок чого контролюючий орган
вважає, що позивачем допущено
порушення підп.7.4.1, підп.7.4.4, п.7 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» від 3 квітня 1997 року №168/97-ВР,
в редакції чинній на момент
оподаткування зазначених в акті
перевірки операцій, в результаті чого
занижено повноту нарахування податку
на додану вартість на загальну суму 14947
грн. 00 коп.

Сторонами не заперечується
підтвердження первинними
бухгалтерськими документами згаданих
господарських операцій, які також
підтверджуються наявними в матеріалах
справи первинними документами.

Відповідно до положень абзацу першого
підп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість»,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

У абзаці другому цього ж підпункту
зазначено, що право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 цього ж
Закону передбачено, що якщо платник
податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту.

У відповідності до положень абзацу
першого підп.7.4.5 п.7.4 ст.7 згаданого
Закону, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Позивачем на підтвердження
обґрунтованості віднесення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість за перевірений період
були надані податкові накладні, що
знаходяться в матеріалах справи, які не
мають недоліків та, порядок заповнення
яких, відповідав встановленому чинним
законодавством.

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що висновок податкового
органу про те, що платнику податку слід
було включити лише половину суми
податку на додану вартість вказану в
податкових накладних отриманих від ВАТ
«Львівобленерго» за спожиту
електроенергію є невірним, оскільки в
такому випадку орган державної
податкової служби застосовує до правил
оподаткування податком на додану
вартість, які є загальними і не містять
особливостей у спірних відносинах щодо
фізичної особи - підприємця,
особливості передбачені ст.13 згаданого
Декрету щодо визначення валових
витрат.

Наведені норми Закону України «Про
податок на додану вартість» не містять
норм, які б встановлювали обмеження
віднесення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, що не
включаються до валових витрат у
відповідності до ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян».

Крім того, висновок відповідача про те,
що позивачем протиправно включено до
податкового кредиту з податку на
додану вартість сум податку на додану
вартість сплаченого при придбанні
будівельних матеріалів, оскільки
положення підп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» вказують на визначення
податкового кредиту у зв'язку з
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку є також невірним, оскільки
позивачем

Представлено робочий проект
реконструкції нежитлової будівлі,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, дозвіл на виконання
будівельних робіт, які стосуються
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи, а не фізичної особи.

При цьому, позивачем зазначено, що
наведені будівельні матеріали
використовувались для будівництва
основних фондів, а контролюючим
органом не досліджувались обставини
використання цих основних фондів у
виробництві та/або поставці товарів
(послуг) для оподатковуваних операцій у
межах господарської діяльності
платника податку (лише констатовано
факт можливої реєстрації права
власності на нерухому майно за
фізичною особою, а не підприємцем).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
протиправність оскарженого
податкового повідомлення-рішення від
22.10.2010 року за №/0, в частині
визначення суми основного платежу та
відповідно протиправно застосовані
штрафні (фінансові) санкції (штрафи).

З урахуванням наведеного вище, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржуване податкове повідомлення -
рішення відповідачем винесене без
достатніх правових підстав, тому
підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлені
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводами апеляційної скарги висновки,
викладені в судовому рішенні, не
спростовуються і підстав для його
скасування не вбачається.

Приведені в апеляційній скарзі доводи,
висновку суду не спростовують, а
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200,
205, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Дрогобицької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області -
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 26 травня 2014
року у адміністративній справі
№2а-6156/11/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції, а у разі
складення в повному обсязі відповідно
до ч. 3 ст. 160 КАС України - з дня
складення в повному обсязі.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.С. Затолочний

В.М. Каралюс

Повний текст ухвали складено 21.10.2014 р.