Справа № 2а/2570/1044/2012
Суддя: Романчук О.М
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а/2570/1044/2012
Головуючий у 1-й інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Романчук О.М
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого:
Романчук О.М.,

Суддів:
Глущенко Я.Б.,

Шелест С.Б.,

при секретарі
Артюхіній М.А.,

розглянувши в судовому засіданні в
м.Києві апеляційні скарги
Славутицького міського центру
зайнятості, Київського обласного
центру зайнятості на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 08 липня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Славутицького
міського центру зайнятості, Київського
обласного центру зайнятості, за участю
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог Славутицький
міський комітет профспілки
працівників державних установ,
первинна організація профспілки
виконавчого комітету Славутицької
міської ради про визнання дій, наказу
та запису в трудовій книжці
незаконними, поновлення на посаді та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу і моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_3 звернулась до суду з
адміністративним позовом д Київського
обласного центру зайнятості,
Славутицького міського центру
зайнятості, треті особи, що не
заявляють самостійних вимог,
Славутицький міський комітет
профспілки працівників державних
установ, первинна організація
профспілки виконавчого комітету
Славутицької міської ради та просить:

- визнати незаконними дії Київського
обласного центру зайнятості щодо
звільнення позивача з посади головного
спеціаліста відділу надання
соціальних послуг з працевлаштування
Славутицького міського центру
зайнятості за п.1 ст.40 Кодексу законів
про працю України;

- визнати незаконним наказ Київського
обласного центру зайнятості №69-к від
27.01.2012 року в частині звільнення ОСОБА_3
з посади головного спеціаліста відділу
надання соціальних послуг з
працевлаштування Славутицького
міського центру зайнятості за п.1 ст.40
Кодексу законів про працю України;

- визнати незаконним запис № 8 від 30
січня 2011 року в трудовій книжці про
звільнення позивача з посади
головного спеціаліста відділу надання
соціальних послуг з працевлаштування
Славутицького міського центру
зайнятості у зв'язку з реорганізацією
та скороченням чисельності
працівників за п. 1 ст. 40 КЗПП України;

- поновити ОСОБА_3 на посаді головного
спеціаліста відділу надання
соціальних послуг Славутицького
міського центру зайнятості;

- зобов'язати Славутицький міський
центр зайнятості нарахувати та
виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 30.01.2012 року по
день поновлення на роботі;

- стягнути з Київського обласного
центру зайнятості на користь ОСОБА_3
моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 судові витрати в
розмірі 13 493 грн. 60 коп.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року у задоволені позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 червня 2012
року апеляційні скарги ОСОБА_3, третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору: первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради -
залишено без задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 21 травня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_3, Славутицького міського
комітету профспілки працівників
державних установ, Первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради
задоволено частково, постанова
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року та ухвала Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 червня 2012
року скасовано, а справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої та
апеляційної інстанції Вищий
адміністративний суд України в своїй
ухвалі від 21 травня 2014 року зазначив, що
відмова профспілкового органу в згоді
на звільнення є підставою для
поновлення працівника на роботі. Однак,
суд першої інстанції, оголосивши в
судовому засіданні 03 квітня 2012 року
перерву для запиту згоди Первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради та
Славутицького міського комітету
профспілки працівників державних
установ на звільнення ОСОБА_3 із
займаної посади у зв'язку з
реорганізацією та скороченням
чисельності працівників, із запитом
про згоду на звільнення позивача до
виборного органу первинної
профспілкової організації не
звернувся, відповідного рішення
профспілкового органу не отримав та
отримавши 12 квітня 2012 року листа про
відмову профспілкових органів щодо
надання згоди на звільнення позивача,
помилково зазначив про відсутність
правових підстав для поновлення на
роботі позивача, яка була звільнена з
роботи в зв'язку з реорганізацією та
скороченням чисельності працівників,
без додержання вимоги про інформування
профспілки. Відсутність у відповідача
на момент видання наказу про
реорганізацію та скорочення
чисельності працівників, а також
попередження позивача про наступне її
звільнення інформації щодо вступу
ОСОБА_3 до профспілкової організації не
скасовує вимоги частини першої статті
43 Кодексу законів про працю України про
обов'язкову наявність попередньої
згоди виборного органу (профспілкового
представника) первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник.

Про факт членства позивача у
профспілковій організації відповідачу
стало відомо з листа Славутицького
міського комітету профспілки
працівників державних установ від 26
грудня 2011 року, що був отриманий 29
грудня 2011 року, тобто до 30 січня 2012 року
- дня звільнення позивача з роботи.

Апеляційний суд зазначеної помилки не
виправив, зазначивши при цьому, що
позивач особисто могла повідомити
відповідача про свій вступ до
профспілкової організації з 01
листопада 2011 року.

Крім цього, Вищим адміністративним
судом України в своїй ухвалі від 21
травня 2014 року, зазначив, що судами
першої та апеляційної інстанцій не
було досліджено питання наявності чи
відсутності у позивача переважного
права на залишення на роботі при
вивільненні працівників у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці відповідно до положень статті 42
Кодексу законів про працю України.

Суди першої та апеляційної інстанції у
постановлених судових рішеннях
зазначили, що згідно наданих суду копій
дипломів, результатів щорічної оцінки,
атестаційних листів, даних про
присвоєння рангів, аналізу посадових
обов'язків позивача та працівників, що
працювали на момент вирішення питання
щодо звільнення ОСОБА_3 суди дійшли
висновку про дотримання відповідачами
частини першої статті 42 Кодексу
законів про працю України, проте при
цьому суди не встановили та не
зазначили, про що свідчать перелічені
судами документи, чому суди вважають,
що у позивача нижчі кваліфікація та
продуктивність праці, якими
виробничими та освітніми показниками
обґрунтовується такий висновок.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 08 липня 2014
року адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
незаконними дії Київського обласного
центру зайнятості щодо звільнення
позивача з посади головного
спеціаліста відділу надання
соціальних послуг з працевлаштування
Славутицького міського центру
зайнятості за п.1 ст.40 Кодексу законів
про працю України. Визнано незаконним
наказ Київського обласного центру
зайнятості №69-к від 27.01.2012 року в
частині звільнення ОСОБА_3 з посади
головного спеціаліста відділу надання
соціальних послуг з працевлаштування
Славутицького міського центру
зайнятості за п.1 ст.40 Кодексу законів
про працю України. Поновлено ОСОБА_3 на
посаді головного спеціаліста відділу
надання соціальних послуг
Славутицького міського центру
зайнятості. Зобов'язано Славутицький
міський центр зайнятості нарахувати та
виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 30.01.2012 року по
день поновлення на роботі. Стягнуто з
Київського обласного центру
зайнятості на користь ОСОБА_3 моральну
шкоду в розмірі 8000 грн. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 13 493
грн. 60 коп. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, Славутицький міський
центр зайнятості, Київський обласний
центр зайнятості подали апеляційні
скарги в яких просять скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою в
задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційні скарги
задовольнити частково, а постанову
скасувати в частині, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
наказом Київського обласного центру
зайнятості від 21 серпня 2002 року №180-к
ОСОБА_3 було призначено на посаду
головного спеціаліста відділу надання
соціальних послуг Славутицького
міського центру зайнятості на період
відпустки основного працівника для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Наказом Київського обласного центру
зайнятості від 01 серпня 2003 року № 216-к
позивача призначено за переведенням на
посаду головного спеціаліста відділу
надання соціальних послуг того ж
центру зайнятості.

Наказом Державного центру зайнятості
«Про оптимізацію структури та
чисельності працівників державної
служби зайнятості - виконавчої
дирекції Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття та її
робочих органів на 2012 рік» від 22
вересня 2011 року № 128 було передбачено
скорочення чисельності працівників
державної служби зайнятості на 2012 рік
та зобов'язано директорів, зокрема,
міських центрів зайнятості на підставі
статті 49-2 КЗпП України попередити
працівників про наступне вивільнення 30
грудня 2011 року у зв'язку із
реорганізацією, змінами структури та
чисельності штату центрів зайнятості.

З метою з'ясування наявності
профспілкових організацій та
належності в них працівників Київським
обласним центром зайнятості було
зроблено відповідний запит, на який
Славутицьким міським центром
зайнятості 19 жовтня 2011 року було надано
відповідь про відсутність
профспілкової організації у
Славутицькому міському центрі
зайнятості та про відсутність
інформації щодо вступу працівників
цього центру до інших профспілкових
організацій.

На виконання наказу Державного центру
зайнятості від 22 вересня 2011 року № 128
Київським обласним центром зайнятості
видано наказ «Про реорганізацію та
скорочення чисельності працівників
Київського обласного, міських,
міськрайонних та районних центрів
зайнятості» від 14 листопада 2011 року №
215/0/6-11 та наказ «Про реорганізацію та
скорочення чисельності працівників у
Славутицькому міському центрі
зайнятості» від 14 листопада 2011 року №
239/0/6-11, відповідно до якого вирішено:

- скоротити чисельність штатних
працівників на 3 одиниці (заступник
начальника відділу - заступник
головного бухгалтера відділу
бухгалтерського обліку, начальник
відділу активної підтримки
безробітних, заступник начальника
відділу активної підтримки
безробітних);

- ліквідувати відділ активної
підтримки безробітних у кількості 3
штатних одиниць, відділ надання
соціальних послуг з працевлаштування у
кількості 5 штатних одиниць;

- створити відділ надання соціальних
послуг у кількості 6 штатних одиниць;

- вивести з відділу взаємодії з
роботодавцями посаду заступника
начальника відділу та ввести посаду
головного спеціаліста (1 штатна
одиниця).

30 листопада 2011 року позивач була
ознайомлена з наказом від 14 листопада
2011 року № 239/0/6-11 та попереджена про
наступне звільнення із займаної
посади, але відмовилась поставити
підпис, про що був складений
відповідний акт від 30 листопада 2011
року.

Наказом Київського обласного центру
зайнятості від 27 січня 2012 року № 69-к
ОСОБА_3 було звільнено з посади
головного спеціаліста відділу надання
соціальних послуг з працевлаштування
Славутицького міського центру
зайнятості з 30 січня 2012 року у зв'язку з
реорганізацією та скороченням
чисельності працівників, пункт 1
частини першої статті 40 Кодексу
законів про працю України.

З аналізу штатних розписів
Славутицького міського центру
зайнятості на 2011-2012 роки вбачається, що
в зв'язку з реорганізацією було
ліквідовано відділ активної підтримки
безробітних та відділ соціальних
послуг з працевлаштування в загальній
кількості 8 одиниць та створено з цих
двох відділів відділ надання
соціальних послуг у кількості 6 штатних
одиниць.

При заповненні трудової книжки ОСОБА_3
було допущено помилку в зазначенні
дати звільнення, а саме: зазначено «
30.01.2011» замість « 30.01.2012», як вказано в
оспорюваному наказі. Позивач з вимогою
виправити зазначену помилку до
Київського обласного центру
зайнятості не зверталася.

Так, враховуючи вищевикладене, позивач
ОСОБА_3 звернулася до Чернігівського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом, який
обґрунтовувала тим, що наказом
Київського обласного центру
зайнятості від 27 січня 2012 року №69-к її
було звільнено з посади головного
спеціаліста відділу надання
соціальних послуг з працевлаштування
Славутицького міського центру
зайнятості 30 січня 2012 року у зв'язку з
реорганізацією та скороченням
чисельності працівників, пункт 1
частини першої статті 40 Кодексу
законів про працю України. ОСОБА_3
вважає звільнення незаконним, оскільки
відповідачем не дотримано вимог статті
49-2 Кодексу законів про працю України,
відповідно до якої про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці; при вивільненні працівників у
випадках змін в організації
виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі.
Відповідачем також не було виконано
покладений на нього законом обов'язок
щодо вжиття заходів до переведення
позивача на іншу роботу (частина друга
статті 40 Кодексу законів про працю
України). Відповідно до наказу
Київського обласного центру
зайнятості «Про реорганізацію та
скорочення чисельності працівників у
Славутицькому міському центрі
зайнятості» від 14 листопада 2011 року №
239/0/6-11 відділ надання соціальних послуг
з працевлаштування у кількості 5
штатних одиниць та відділ активної
підтримки безробітних у кількості 3
штатних одиниць з 14 листопада 2011 року
були ліквідовані та був створений
відділ надання соціальних послуг
Славутицького міського центру
зайнятості у кількості 6 штатних
одиниць.

Тобто, ОСОБА_3 зазначає, що займана нею
посада не скорочувалась, однак, посада
головного спеціаліста у
новоствореному відділі надання
соціальних послуг Славутицького
міського центру зайнятості їй не
пропонувалася.

Крім того, ОСОБА_3 являється членом
Славутицького міського комітету
профспілки працівників державних
установ, однак, була звільнена із
займаної посади всупереч вимогам
статті 43 Кодексу законів про працю
України без попередньої згоди
первинної профспілкової організації.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 40 Кодексу законів про працю
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в ому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
станови, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 49-4 Кодексу
законів про працю України передбачено,
що ліквідація, реорганізація
підприємств, зміна форм власності або
часткове зупинення виробництва, що
тягнуть за собою скорочення
чисельності або штату працівників,
погіршення умов праці, можуть
здійснюватися тільки після завчасного
надання професійним спілкам
інформації з цього питання, включаючи
інформацію про причини наступних
звільнень, кількість і категорії
працівників, яких це може стосуватися,
про строки проведення звільнення.
Власник або уповноважений ним орган не
пізніше трьох місяців з часу прийняття
рішення проводить консультації з
професійними спілками про заходи щодо
запобігання звільненню чи зведенню їх
кількості до мінімуму або пом'якшення
несприятливих наслідків будь-якого
звільнення.

Під час апеляційного розгляду справи,
колегією суддів встановлено, що 07
грудня 2011 року у Славутицький міський
комітет профспілки працівників
державних установ, правонаступником
якого є Профспілка Славутицька міська
організація профспілки працівників
державних установ, звернулась за
захистом своїх трудових прав член
профспілки працівників державних
установ ОСОБА_3, яка працювала головним
спеціалістом відділу надання
соціальних послуг Славутицького
міського центру зайнятості.

ОСОБА_3 являється членом профспілки
працівників державних установ і
перебуває на профспілковому обліку
первинної організації профспілки
виконавчого комітету Славутицької
міської ради з 01 листопада 2011 року.

Враховуючи ту обставину, що в
Славутицькому міському центрі
зайнятості своєї первинної
профспілкової організації не існувало,
ОСОБА_3 на підставі особистої заяви від
05.10.2011 року, керуючись ст.ст.7, 11,14 Закону
України «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності», ст.12
Статуту професійної спілки
працівників державних установ, 01.11.2011
року було прийнято в члени профспілки
працівників державних установ
Славутицьким міським комітетом
профспілки працівників державних
установ, який визначив її місце
перебування на профспілковому обліку у
первинній організації профспілки
виконавчого комітету Славутицької
міської ради.

У відповідності до п.1 Положення про
Славутицький міський центр зайнятості,
який міститься в матеріалах справи,
Славутицький міський центр зайнятості
є місцевим органом державної влади та
місцевим органом державної служби
зайнятості і підпорядковується
обласному центру зайнятості та
місцевим органам державної влади, яким
є виконавчий комітет Славутицької
міської ради.

Так, на підставі п.1 Положення про
Славутицький міський центр зайнятості
та ст.ст.7, 11,14 Закону України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності», ст.ст. 1, 11, 12 Статуту ОСОБА_3
може перебувати на профспілковому
обліку як в первинній організації
профспілки Славутицького міського
центру зайнятості, якщо б дана первинна
організація профспілки існувала в
даній установі, так і перебувати на
профспілковому обліку в первинній
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради.

Разом з цим, відповідно до п.1 ст.18
Статуту та на підставі ст.39 Закону
України «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності» член
профспілки не може бути звільненим з
роботи з ініціативи роботодавця без
згоди профспілкового комітету
(профорганізатора) за винятком
випадків передбачених законодавством.

Як вбачається з заперечень Первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради,
після отримання заяви ОСОБА_3 про
порушення її трудових прав,
безпідставне звільнення її з роботи,
голова Славутицького міського
комітету профспілки працівників
державних установ на підставі п.3 ст.54
Статуту надіслав до Славутицького
міського центру зайнятості 26.12.2011 року
лист повідомлення про те, що ОСОБА_3 є
членом профспілки працівників
державних установ і перебуває на
профспілковому обліку в первинній
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради і
тому, вона не може бути вивільнена із
своєї посади у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці та
скорочення чисельності працівників у
Славутицькому міському центрі
зайнятості без згоди первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради та
Славутицького міського комітету
профспілки працівників державних
установ.

Згідно з частиною першою статті 43
Кодексу законів про працю України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами і (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Відповідно до частини дев'ятої статті 43
Кодексу законів про працю України, якщо
розірвання трудового договору з
працівником проведено власником або
уповноваженим ним органом без
звернення до виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника), суд
зупиняє провадження по справі, запитує
згоду виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) і після
її одержання або відмови виборного
органу первинної профспілкової
організації (профспілкового
представника) в дачі згоди на
звільнення працівника (частина перша
цієї статті) розглядає спір по суті.

Разом з цим, згідно п.2.4.- 2.5.
Колективного договору укладеного
адміністрацією Київського обласного
центру зайнятості з профспілковим
комітетом від 08.02.2008 року, члени
профспілки можуть бути звільнені за
ініціативою керівництва лише за згодою
виборного органу профспілкою
організації.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3
звільнили 30.01.2012 року з займаної посади
у зв'язку з реорганізацією та
скороченням чисельності працівників,
за п.1 ст.40 КЗпП України, без
повідомлення профспілки та її згоди на
звільнення, чим відповідачами були
проігноровані вимоги ст.43 КЗпП України.

Під час апеляційного розгляду справи,
колегією суддів було встановлено, що
при звільнені ОСОБА_3 зі служби, згода
профспілкового організації на її
звільнення отримана не була, у зв'язку з
чим ухвалою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24 червня 2014
року було зобов'язано первинну
організацію профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради
вирішити питання про надання згоди на
звільнення ОСОБА_3 з Славутицького
міського центру зайнятості у зв'язку з
реорганізацією та скороченням
чисельності працівників.

04 липня 2014 року Первинною організацією
профспілки виконавчого комітету
Славутицької міської ради подано до
суду копію протоколу засідання
виборного органу первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради від
02 липня 2014 року №38.

Так, згідно вказаного протоколу
засідання профспілкової організації,
згоди на звільнення ОСОБА_3 з
Славутицького міського центру
зайнятості у зв'язку з реорганізацією
та скороченням чисельності
працівників надано не було.

Як вбачається з матеріалів справи,
зазначена відмова обґрунтована тим, що
звільнення ОСОБА_3 з роботи провадилось
з порушенням, зокрема,:

- ст.43 КЗпП України без згоди
первинної організації профспілки
виконавчого комітету Славутицької
міської ради та Славутицького міського
комітету профспілки працівників
державних установ,

- ст.49-2 КЗпП України: без
попередження за два місяці про
наступне вивільнення; без врахування
переважного права на залишення на
посаді; без запропонування ОСОБА_3
іншої роботи на тому ж підприємстві, в
установі, організації;

- ч.2 ст.40 КЗпП України, де вказано,
що звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу;

- ст.42 КЗпП України без
обґрунтування причин скорочення,
незважаючи на те, що при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці;

- ч.2 ст.42 КЗпП України, де вказано,
що при рівних умовах продуктивності
праці і кваліфікації при скорочені
чисельності штату працівників у
зв'язку з змінами в організації
виробництва і праці перевага в
залишенні на роботі надається особам, в
сім`ї яких немає інших працівників з
самостійним заробітком.

В своїй апеляційній скарзі
Славутицький міський центр зайнятості
ставить питання про законність
протоколу, постанови та повідомлення
засідання виборного органу первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради від
02 липня 2014 року.

З цього приводу колегія суддів
зазначає, що виборний орган первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради при
наданні своєї незгоди на запит суду на
звільнення ОСОБА_3 з Славутицького
міського центру зайнятості у зв'язку з
реорганізацією та скороченням
чисельності працівників, за п.1 ст.40
КЗпП України керувався виключно
вимогами ч.9 ст.43 КЗпП України. Дана
правова норма не передбачає участь
уповноважених представників власника
у розгляді профспілковим комітетом
запиту суду про надання згоди або
незгоди на звільнення та повідомлення
профспілковим комітетом власника або
уповноважений ним орган в триденний
термін з моменту прийняття рішення про
відмову в дачі згоди на звільнення.

Разом з цим, слід зазначити, що п.15
Постанови Пленуму Верховного суду
України №9 від 6 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» (із змінами і доповненнями)
передбачено, що згода профспілкового
органу на звільнення не може бути
визнана такою, що має юридичне
значення, якщо не додержані вимоги про
участь у засіданні цього органу більше
половини його членів, або згода
давалась на прохання службової особи,
що не наділена правом прийняття і
звільнення і не мала відповідного
доручення правомочної особи, чи з
ініціативи самого профспілкового
органу або з інших підстав, ніж
зазначалось у поданні власника чи
уповноваженого ним органу, а потім і в
наказі про звільнення.

Як вбачається з протоколу засідання
виборного органу первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради від
02 липня 2014 року в засіданні де
розглядалась ухвала Чернігівського
окружного адміністративного суду від 24
червня 2014 року по адміністративній
справі № 2а/2570/1044/2012 про надання або
відмову в наданні згоди на звільнення
ОСОБА_3 з Славутицького міського центру
зайнятості у зв'язку з реорганізацією
та скороченням чисельності
працівників приймало участь три члена
виборного органу, два члена
знаходились у відпустці, за участю
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 тому, необхідний
кворум для прийняття рішення виборним
органом був.

Згідно Рекомендацій з питань
діловодства в первинній профспілковій
організації (профспілковому комітеті),
схвалених Постійною комісією Ради ФПУ
з питань організаційної роботи 15.11.2006
року протокол №1, за підсумками
обговорення питання порядку денного
приймається Постанова.

З огляду на викладене, у даному випадку,
за підсумком розгляду даного питання
виборний орган первинної організації
профспілки виконавчого комітету
Славутицької міської ради прийняв свою
постанову виборного органу первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради від
02 липня 2014 року «Про відмову в наданні
згоди на звільнення ОСОБА_3 з
Славутицького міського центру
зайнятості у зв'язку з реорганізацією
та скороченням чисельності
працівників за запитом викладеному в
ухвалі Чернігівського окружного
адміністративного суду від 24 червня 2014
року по адміністративній справі №
2а/2570/1044/2012».

Як вбачається з матеріалів справи, до
вищенаведених документів було додане
повідомлення суду про прийняте рішення
виборним органом первинної
організації профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради.

Таким чином, враховуючи, що порушення
при відмові в наданні згоди на
звільнення ОСОБА_3 з Славутицького
міського центру зайнятості у зв'язку з
реорганізацією та скороченням
чисельності працівників, за п.1 ст.40
КЗпП України з боку виборного органу
первинної організації профспілки
виконавчого комітету Славутицької
міської ради відсутнє, колегія суддів
прийшла до висновку, що посилання
апелянтів в своїх апеляційних скаргах
щодо незаконності протоколу, постанови
та повідомлення є необгрунтованими.

Крім того, у відповідності до п.15
Постанови Пленуму Верховного суду
України №9 від 06 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» (із змінами і доповненнями)
відмова профспілкового органу в згоді
на звільнення працівника, для суду є
підставою для поновлення працівника на
роботі.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що Чернігівський окружний
адміністративний суд законно врахував
вимоги ст.43 КЗпП України та п.15
Постанови Пленуму Верховного суду
України №9 від 06 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» (із змінами і доповненнями) та
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги ОСОБА_3, поновивши її на роботі.

Київським обласним центром зайнятості
та Славутицьким міським центром
зайнятості було приєднано до
матеріалів справи попередження про
наступне вивільнення 30.12.2011 року
Київського обласного центру
зайнятості від 07.10.2011 року № 1822/08/12-11,
яке на думку відповідачів нібито
підтверджує належне попередження
позивача з боку відповідача -
Київського обласного центру
зайнятості про наступне вивільнення
ОСОБА_3 з роботи 30.12.2011 року.

Згідно з положеннями статті 49-2 Кодексу
законів про працю України про наступне
звільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці. Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Так, попередження про наступне
вивільнення 30.12.2011 року Київського
обласного центру зайнятості від 07.10.2011
року №1822/08/12-11 не відповідає вимогам
ст.49-2 КЗпП України оскільки, як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3
не була персонально попереджена про
наступне її вивільнення 30.01.2012 року але
попереджалась в складі трудового
колективу Славутицького міського
центру зайнятості про наступне
вивільнення 30.12.2011 року на підставі
наказу Київського обласного центру
зайнятості від 28.09.2011 року №186/0/6-11, хоча
фактично вона була звільнена 30.01.2012
року наказом Київського обласного
центру зайнятості від 27.01.2012 року № 69-к
на підставі наказу Київського
обласного центру зайнятості від 14.11.2011
року № 239/0/6-11.

Разом з цим, як зазначає первинна
організація профспілки виконавчого
комітету Славутицької міської ради, в
персональному незаповненому та не
підписаному позивачем попередженні
про наступне вивільнення, яке було
приєднано до матеріалів справи вказана
зовсім інша підстава для вивільнення,
наказ Київського обласного центру
зайнятості від 14.11.2011 року № 215/0/6-11.

Вказане розглядається колегією суддів,
як факт того, що відповідач не
визначився на якій підставі він бажав
звільняти позивача.

В попередженні про наступне
вивільнення 30.12.2011 року Київського
обласного центру зайнятості від 07.10.2011
року № 1822/08/12-11 не має запису про
запропонування позивачу іншої роботи
на тій же основі, що свідчить про той
факт, що йому таку роботу ніхто не
пропонував взагалі.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що попередження про наступне
вивільнення 30.12.2011 року Київського
обласного центру зайнятості від 07.10.2011
року № 1822/08/12-11 є незаконним та
недопустимим доказом про належне
повідомлення ОСОБА_3 про наступне її
вивільнення 30.01.2012 року.

Щодо акту про відмову ОСОБА_3 від
підпису від 30.11.2011 року, на який
посилається апелянт - Славутицький
міський центр зайнятості, та
намагається довести в суді належне,
своєчасне повідомлення позивача про
наступне її вивільнення, колегія
суддів вважає також незаконним та
недопустимим доказом по справі про
належне повідомлення ОСОБА_3 про
наступне її вивільнення, оскільки
даний акт був складений та підписаний
вже після звільнення ОСОБА_3 з роботи,
що підтверджується незаповненим
бланком акту про відмову позивача від
підпису та незаповненим бланком
попередження про наступне вивільнення,
які були приєднані позивачем до
матеріалів справи в якості додатків до
позовної заяви, які були отримані
позивачем, як вона сама зазначає, вже
після її звільнення.

Слід зауважити, що судом першої
інстанції вірно зауважено, що при
вирішенні спору про законність
звільнення співробітника зі служби у
зв'язку зі скороченням штатів, до
вирішення питань щодо наявності у
цього працівника переваг, у порівнянні
з співробітниками які залишені на
службі, суд повинен дослідити, чи було
фактичне скорочення посад, одну з яких
займала звільнена особа.

Так, судом першої інстанції
проаналізовано штатні розписи
Славутицького міського центру
зайнятості на 2011 та 2012 роки, які
містяться в матеріалах справи.

Колегією суддів, також вивчено вказане
питання, у зв`язку з чим вважає за
необхідне зазначити, що у
відповідності до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (із
змінами і доповненнями) суди
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України,
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Так, в наказі Київського обласного
центру зайнятості № 239/0/6-11 від 14.11.2011
року «Про реорганізацію та скорочення
чисельності працівників у
Славутицькому міському центрі
зайнятості» вказано, що вивільнення
працівників у Славутицькому міському
центрі зайнятості проводиться з метою
оптимізації структури та чисельності
Славутицького міського центру
зайнятості та затвердженого штатного
розпису від 09.11.2011 року.

Враховуючи вищевикладене, є
незрозумілим про яку реорганізацію
йдеться в наказі та в формулюванні
запису в трудовій книжці.

Так, реорганізація, як поняття, що
застосовано в п.1 ст.40 КЗпП України має
на увазі виникнення на підставі діючої
юридичної особи одного або декілька
юридичних осіб, як суб'єктів права. У
випадку реорганізації юридичної особи
всі її права та обов'язки переходять до
правонаступника.

У відповідності до ст.56 Господарського
кодексу України злиття, приєднання,
виділення, поділ, перетворення - це
способи реорганізації.

Як вбачається з матеріалів справи,
жодного з вищенаведених способів
реорганізації юридичної особи -
Славутицького міського центру
зайнятості при звільненні ОСОБА_3 не
відбувалось, з огляду на що
формулювання запису №8 в трудовій
книжці позивача не відповідає
фактичним обставинам та діючому
законодавству про працю.

Апелянти правомірність реорганізації
юридичної особи - Славутицького
міського центру зайнятості в
апеляційному порядку не довели.

В своїх апеляційних скаргах, апелянти
посилаються на те, що в Славутицькому
міському центрі зайнятості
відбувалось не тільки скорочення
чисельності працівників але й повна
оптимізація та реорганізація центру
зайнятості, що на думку апелянтів
передбачає право керівника в межах
однорідних професій і посад провести
перестановку (перегрупування)
працівників і перевести більш
кваліфікованого працівника, посада
якого скорочується, за його згодою на
іншу посаду, звільнивши з неї з цих
підстав менш кваліфікованого
працівника.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема, заперечень на апеляційні
скарги Профспілки Славутицької
міської організації профспілки
працівників державних установ та
Первинної організації профспілки
виконавчого комітету Славутицької
міської ради, фактично в Славутицькому
міському центрі зайнятості
відбувалось скорочення штатів і
відповідно до пункту 1 Наказу
Київського обласного центру
зайнятості № 239/0/6-11 від 14.11.2011 року «Про
реорганізацію та скорочення
чисельності працівників у
Славутицькому міському центрі
зайнятості» скорочувалась чисельність
штатних працівників відповідно до п.1
ст.40 КЗпП України на 3 одиниці:

- заступника начальника відділу
заступника головного бухгалтера
відділу бухгалтерського обліку;

- начальника відділу активної
підтримки безробітних;

- заступника начальника відділу
активної підтримки безробітних.

Як вбачається, посада головного
спеціаліста відділу надання
соціальних послуг Славутицького
міського центру зайнятості, яку
займала позивач ОСОБА_3 скороченню,
згідно наказу Київського обласного
центру зайнятості № 239/0/6-11 від 14.11.2011
року «Про реорганізацію та скорочення
чисельності працівників у
Славутицькому міському центрі
зайнятості», не підлягала та навпаки
згідно пункту 4 Наказу Київського
обласного центру зайнятості № 239/0/6-11
від 14.11.2011 року введена додаткова
посада головного спеціаліста (1 штатна
одиниця).

Факт збільшення кількості посад
головних спеціалістів в відділах
надання соціальних послуг та взаємодії
з роботодавцями Славутицького
міського центру зайнятості після
реорганізації з 01.01.2012 року
підтверджується штатними розписами
Славутицького міського центру
зайнятості на 2011 року та 2012 року, які
містяться в матеріалах справи.

Згідно штатного розпису затвердженого
Київським обласним центром зайнятості
31.12.2010 року на 01.01.2011 року в відділах
Славутицького міського центру
зайнятості було 7 посад головних
спеціалістів.

Згідно штатного розпису затвердженого
Київським обласним центром зайнятості
30.12.2011 року на 01.01.2012 року в відділах
Славутицького міського центру
зайнятості було 8 посад головних
спеціалістів.

Отже, з 01.01.2012 року в Славутицькому
міському центрі зайнятості
проводилось збільшення чисельності
головних спеціалістів, проте, не їх
скорочення.

З наведеного вбачається, що жодної
оптимізації та скорочення чисельності
посад головних спеціалістів в відділах
Славутицького міського центру
зайнятості починаючи з 01.01.2012 року не
проводилось.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, безпідставними посилання
апелянтів в своїх апеляційних скаргах
на п.19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 1992 року №9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» (із змінами і доповненнями) при
обґрунтуванні правомірності
звільнення ОСОБА_3

В зв'язку з тим, що скорочення
чисельності головних спеціалістів в
Славутицькому міському центрі
зайнятості не було тому, не було
необхідності перегрупування
працівників в межах даної посади в
Славутицькому міському центрі
зайнятості з метою переведення більш
кваліфікованого працівника, посада
якого скорочується, з його згоди на
іншу посаду, звільнивши з неї з цих
підстав менш кваліфікованого
працівника.

Крім того, судом першої інстанції вірно
зауважено, що правомірність дій органу
державного управління визначається
судом на момент їх здійснення. Так, при
внесенні запису № 8 від 30 січня 2011 року
до трудової книжки позивача про
звільнення її з посади головного
спеціаліста відділу надання
соціальних послуг з працевлаштування
Славутицького міського центру
зайнятості у зв'язку з реорганізацією
та скороченням чисельності
працівників за п.1 ст.40 КЗПП України,
наказ про звільнення не був визнаний
незаконним та не був скасованим. За
таких підстав, колегія суддів вважає,
що внесення такого запису було
правомірним.

Щодо позовних вимог про стягнення з
Київського обласного центру
зайнятості на користь ОСОБА_3 моральну
шкоду в розмірі 50000 грн., слід зазначити.

Порядок та підставі відшкодування
моральної шкоди у сфері трудових
відносин врегульований статтею 237-1
Кодексу законів про працю України.

За змістом указаної норми підставою
для відшкодування моральної шкоди є
факт порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини 2 статті 21
Кодексу адміністративного судочинства
України вимоги про відшкодування
шкоди, заподіяної протиправними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір.

Статтею 56 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 23
Цивільного кодексу України моральна
шкода полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995
року № 4 із змінами і доповненнями,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 25 травня 2001
року № 5 передбачено, що відповідно до
чинного законодавства моральна шкода
може полягати, зокрема: у приниженні
честі, гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Верховний Суд України у пункті 13
постанови Пленуму від 31 березня 1995 року
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (зі відповідними змінами)
роз'яснив, що відповідно до статті 237-1
КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконне звільнення або
переведення, невиплата належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

З урахуванням зазначених положень,
захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується як
відновленням становища, яке існувало
до порушення цього права (наприклад,
поновлення на роботі), так і механізмом
компенсації моральної шкоди, як
негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли в
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого
здійснюється відшкодування моральної
шкоди обирається потерпілою особою, з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин.

Тобто, відшкодуванню шкоди в
обов'язковому порядку передує
встановлення судом незаконності
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових чи
службових осіб та наявність причинного
зв'язку між неправомірними діями
(бездіяльністю) і шкодою, за яку
вимагається компенсація.

Згідно частини 3 статті 23 Цивільного
кодексу України розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів зазначає, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

ОСОБА_3 розрахована сума моральної
шкоди у розмірі 50 000 грн., але не надано
жодних доказів, якими підтверджується
моральна шкода понесена позивачем.

Отже, у задоволенні вимоги про
відшкодування моральної шкоди, слід
відмовити, оскільки позивачем не було
доведено заподіяння їй моральної
шкоди, не надано відповідних доказів,
необґрунтовано розмір моральної шкоди.

Вказане питання щодо відшкодування
моральної шкоди висвітлене в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 21 травня 2014 року у справі №К/800/
22235/13.

Щодо позовних вимог про стягнення з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_3 судові витрати, як вбачається
витрати на правову допомогу, в розмірі
13 493 грн. 60 коп., колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно із ст.87 КАС України витрати на
правову допомогу відносяться до
судових витрат, які за результатами
розгляду справи розподіляються між
сторонами за правилами, врегульованими
ст.94 КАС України.

Відповідно до частини першої ст.94 КАС
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України. Частиною
третьою зазначеної статті встановлено,
якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Частиною 1 ст.12 Закону України «Про
адвокатуру» від 19.12.1992 року № 2887-XII
передбачено, що оплата праці адвоката
здійснюється на підставі угоди між
громадянином чи юридичною особою і
адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

Відповідно до статті 90 Кодексу
адміністративного судочинства України
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги, передбачених законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» № 4191-VI від
20.12.2011 розмір компенсації витрат на
правову допомогу у справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про стягнення з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 13 493
грн. 60 коп.

Вказане питання щодо стягнення судових
витрат на правову допомогу висвітлене
в ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 06 березня 2014 року у справі
№К/800/35210/13.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202
КАС України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В А :

Апеляційні скарги Славутицького
міського центру зайнятості, Київського
обласного центру зайнятості -
задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду 08 липня 2014 року
в частині задоволення позовних вимог
про стягнення з Київського обласного
центру зайнятості на користь ОСОБА_3
моральну шкоду в розмірі 8 000 грн. -
скасувати, та прийняти в цій частині
нову постанову, якою у задоволені
адміністративного позову ОСОБА_3 до
Славутицького міського центру
зайнятості, Київського обласного
центру зайнятості, за участю третьої
особи, що не заявляє самостійних вимог
Славутицький міський комітет
профспілки працівників державних
установ, первинна організація
профспілки виконавчого комітету
Славутицької міської ради про
стягнення з Київського обласного
центру зайнятості на користь ОСОБА_3
моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. -
відмовити.

В решті постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від 08
липня 2014 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
її складання в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено
27.10.2014 року.

Головуючий суддя:
О.М. Романчук

Судді:
Я.Б. Глущенко

С.Б.Шелест

Головуючий суддя

Романчук О.М

Судді:

Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.