Справа № 826/8448/14
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8448/14
Головуючий у 1-й інстанції: Гарник
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Василенка Я.М.,

суддів
Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі
Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 17.07.2014 у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Бридж
Плюс» до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Бридж Плюс» звернулось до суду
першої інстанції з позовом, в якому
просило: визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 20.01.2014 № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17.07.2014 позов задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням відповідач звернувся із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову, як
таку, що постановлена із порушенням
норм матеріального і процесуального
права, та ухвалити нову постанову, якою
у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи на
підставі довідки № 223/04-26 від 05.09.2013 та
наказу начальника ДПІ у Голосіївському
районі ГУ Міндоходів у місті Києві № 1803
від 18.12.2013, згідно з підпунктом 78.1.1.
пункту 78.1. статі 78 Податкового кодексу
України Державною податковою
інспекцією у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві проведено документальну
позапланову перевірку ТОВ «Бридж Плюс»
з питань дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово-господарських операцій по
взаємовідносинам з ТОВ «Чізар Компані»
(податковий номер 3872675) за період з
01.07.2013 по 31.07.2013.

За результатом проведеної перевірки
відповідачем складено акт перевірки
від 26.12.2013 № 484/1-22-03-35570641, яким
встановлено порушення позивачем
пунктів 198.3., 198.6. статі 198 Податкового
кодексу України, а саме заниження ТОВ
«Бридж Плюс» суми податку на додану
вартість, яка підлягає нарахуванню до
сплати в бюджет за підсумками
поточного звітного періоду на загальну
суму 88 588,30 грн., а саме по періодах: у
липні 2013 року у сумі 88 588,30 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 20.01.2014 №
, яким ТОВ «Бридж Плюс» збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 132 882, 00 грн., в
тому числі: за основним платежем - 88 588, 00
грн., за штрафними санкціями - 44 294,00 грн.

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що оскільки формування
податкового кредиту за господарськими
операціями підтверджено первинною
документацією, господарські операції
були реальними, у зв'язку з чим є
підстави для скасування спірного
податкового повідомлення-рішення.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що
відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законодавством України. Податкове
повідомлення-рішення є обґрунтованим,
оскільки у ході перевірки встановлено
порушення вимог податкового
законодавства, що свідчить про
заниження позивачем податкових
зобов'язань.

Колегія суддів вважає доводи апелянта
обґрунтованими та не погоджується з
рішенням суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між
ТОВ «Бридж Плюс» (замовник) та ТОВ
«Чізар Компані» (постачальник)
укладено договір поставки інертних
матеріалів від 30.06.2013 № 06-зА-Т1, за
умовами якого постачальник
зобов'язується виготовити, поставити
та передати у власність замовника
товар, відповідно до еталонів-зразків,
затверджених замовником, замовник
зобов'язується прийняти цей товар та
оплатити його на умовах, визначених цим
договором.

Згідно рахунків-фактур та видаткових
накладних від 16.07.2013 № 61, від 17.07.2013 № 67,
від 22.07.2013 № 83, від 24.07.2013 № 94, від 26.07.2013
№ 103, від 29.07.2013 № 108, від 02.07.2013 № 9, від
04.07.2013 № 19, від 10.07.2013 № 40, від 12.07.2013 № 49
ТОВ «Чізар Компані» поставлено
позивачу товар - шини, сідло, ремні,
тощо.

В свою чергу, ТОВ «Чізар Компані»
виписано на адресу позивача податкові
накладні від 16.07.2013 № 61, від 17.07.2013 № 67,
від 22.07.2013 № 83, від 24.07.2013 № 94, від 26.07.2013
№ 103, від 29.07.2013 № 108, від 02.07.2013 № 9, від
04.07.2013 № 19, від 10.07.2013 № 40, від 12.07.2013 № 49
на загальну суму 442941,70 грн., у тому числі
ПДВ - 88588,32 грн.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та
послуг;придбання (будівництво,
спорудження, створення) необоротних
активів, у тому числі при їх ввезенні на
митну територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України;
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 199.1 ст. 199 ПК України у разі
якщо придбані та/або виготовлені
товари/послуги частково
використовуються в оподатковуваних
операціях, а частково - ні, до сум
податку, які платник має право віднести
до податкового кредиту, включається та
частка сплаченого (нарахованого)
податку під час їх придбання або
виготовлення, яка відповідає частці
використання таких товарів/послуг в
оподатковуваних операціях.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до п. 198.6 ст. 198 ПК України не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Законом України «Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні»
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені
законодавчі норми, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум податку, сплачених у складі
ціни за придбаний товар (роботи,
послуги), необхідні первинні документи
(податкові накладні, видаткові
накладні, акти здачі-прийняття товару
тощо), оформлені відповідно до вимог
Закону України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні».

Закон України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні» (далі - Закон) поширюється на
всіх юридичних осіб, створених
відповідно до законодавства України,
незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16
вищевказаного Положення забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок,
встановлений Законом України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Колегія суддів зазначає, що пунктами 1.2
та 1.3 укладеного між позивачем та ТОВ
«Чізар Компані» договору визначено, що
ціна, кількість, асортимент, терміни
виготовлення й поставки товару
обумовлюються в додатках до даного
договору, які погоджуються сторонами
попередньо, додаються до цього
договору та є його невід'ємною
частиною.

При цьому, жодних додатків позивачем не
надано, що унеможливлює визначити яка
ціна, кількість, асортимент товару,
терміни його виготовлення й поставки.

Також, за умовами договору від 30.06.2013 №
06-зА-Т1 постачальник зобов'язується
виготовити, поставити та передати у
власність замовника товар, відповідно
до еталонів-зразків, затверджених
замовником. Колегія суддів звертає
увагу, що зазначені еталони-зразки
позивачем не надано ні до перевірки, ні
до суду. Також, позивачем не надано
кошторис витрат і калькуляцію
собівартості.

Колегія суддів звертає увагу, що судом
першої інстанції встановлено, що
оплата за надані послуги здійснювалась
в порядку безготівкового розрахунку,
що підтверджують відповідні виписки по
особовому рахунку. Однак, в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції
встановлено, що оплата за надані
послуги не здійснена, розрахункові
документи відсутні, а отже існує
дебіторська заборгованість. Вказаний
факт не заперечується позивачем.

Щодо оформлення видаткових накладних
колегія суддів зазначає, що в порушення
вимог Законом України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» в таких накладних
відсутні прізвище, ім'я, по батькові
відповідальних за отримання товару
осіб, номер довіреності, накладні
підписані лише контрагентом позивача,
тоді як підпис позивача відсутній.

Колегія суддів, також, звертає увагу, що
відповідно до укладеного між позивачем
та його контрагентом договору від
30.06.2013 № 06-зА-Т1 ТОВ «Чізар Компані»
постачає інертні матеріали (щебінь,
пісок, стройматеріали), тоді як з
видаткових накладних вбачається, що
товариству постачались
автозапчастини.

Крім того, враховуючи предмет поставки
та беручи до уваги характер та обсяги
поставки продукції позивачем
протиправно не надано до суду
первинних документів на підтвердження
походження, якості товару, а також
порядку його транспортування та
зберігання.

Відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України № 363 від 14.10.1997,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу,
а товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Згідно із пп. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних
правил основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.
Дорожній лист вантажного автомобіля є
документом, без якого перевезення
вантажів не допускається. Оформлення
перевезень вантажів
товарно-транспортними накладними
здійснюється незалежно від умов оплати
за роботу автомобіля.
Товарно-транспортну накладну на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Після прийняття вантажу
згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом передається
перевізнику.

Таким чином, товарно-транспортна
накладна належить до первинної
транспортної документації,
застосування якої для всіх суб'єктів
господарської діяльності незалежно
від форм власності є обов'язковим, що
підтверджується законодавчо та
судовою практикою, зокрема, в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 27.05.2013 у справі № К/800/7365/13.

Однак, позивачем не надано жодних
товарно-транспортних накладних, на
підставі яких товариство мало
оприбутковувати ТМЦ, зазначені у
видаткових та податкових накладних,
виданих ТОВ «Чізар Компані», хоча в
договорі зазначалося, що поставка
товару повинна здійснюватися
транспортом постачальника, тобто
контрагента позивача. А тому колегія
суддів вважає, що вказане дає підстави
встановити відсутність фактичного
перевезення, відвантаження, отримання
товару, окрім того неможливо
встановити факт надходження товару на
склади, а також осіб, які відвантажили
та прийняли товар.

При цьому, позивач взагалі в судовому
засідання суду апеляційної інстанції
вказував на самовивіз товару, що
протирічить сомому поняттю договору
поставки, за умовами якого саме
контрагент поставляє вказані у
договорі товари.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 судам необхідно
перевірити фізичні, технічні та
технологічні можливості певної особи
до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Колегія суддів звертає увагу, що
позивачем не надано до суду документів,
що підтверджують наявність власних
офісних та складських приміщень, що
використовувались підприємством для
здійснення фінансово-господарської
діяльності; власних виробничих
потужностей підприємства; наказів про
призначення та звільнення посадових
осіб підприємства, а також не надано
товарно-транспортні накладні на
перевезення товарів (у разі наявності
орендованих транспортних засобів всі
первинні документи, що підтверджують
оренду та експлуатацію транспортних
засобів).

Більш того, актом ДПІ у Шевченківському
районі ГУ Міндоходів у місті Києві від
23.10.2013 № 1518/22-04/38726756 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по податку а додану
вартість ТОВ «Чізар Компані» за період
з 01.06.2013 по 30.09.2013» встановлено
неможливість фактичного здійснення
ТОВ «Чізар Компані» господарських
операцій через відсутність майна та
інших матеріальних ресурсів,
економічно необхідних для здійснення
операцій з купівлі - продажу;
необхідних умов для досягнення
результатів економічної діяльності у
зв'язку з відсутністю трудових
ресурсів, основних фондів, складських
приміщень, транспортних засобів;
порушення ч. 1 ст. 203, ч.1 ст.207, ст. 228 ЦК
України; відсутність об'єктів, які
підпадають під визначення п. 198.1, п. 198.2,
п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

Згідно постанови Верховного суду
України від 08.09.2009 у справі № 21-737во09 про
необґрунтованість податкової вигоди
може свідчити відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної підприємницької,
економічної діяльності в силу
відсутності управлінського або
технічного персоналу, основних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів, а
також письмові заперечення посадових
осіб контрагентів, що будь-яких
документів, угод, платіжних доручень,
банківських та господарських
документів вони не підписували.

Згідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Колегія суддів вважає, що позивачем не
доведено факт реального виконання умов
договорів, що надало б йому право на
формування податкового кредиту з
огляду й на наступне.

Згідно з ст. 207 Господарського кодексу
України, господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що відповідно до ст.
228 ЦК України правочин, учинений з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
водночас є таким, що порушує публічний
порядок, а отже, - нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Такий правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст.
216).

Санкції застосовуються за вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. Разом із тим, за змістом
частини 1 статті 208 ГК застосування цих
санкцій можливе не за сам факт
укладення зазначеної угоди, а лише в
разі виконання правочину хоча б однією
стороною. Санкції, встановлені
частиною 1 статті 208 ГК, не можуть
застосовуватися за сам факт несплати
податків (зборів, інших обов'язкових
платежів), зокрема однією зі сторін
договору, що є самостійним
правопорушенням. Для застосування
санкцій, передбачених частиною 1 статті
208 цього Кодексу, необхідним є умисел на
укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

Колегія суддів вважає, що
фінансово-господарська діяльність ТОВ
«Чізар Компані» здійснювалась ним поза
межами правового поля, а укладені ним
правочини (договори) є такими, що
вчиненні без мети настання реальних
наслідків, а тому недійсність
укладеного між позивачем та ТОВ «Чізар
Компані» договору не потребує
доведення в силу його нікчемності.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи позивача про те, що договір не
визнавався недійсними в судовому
порядку, оскільки в даному випадку,
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Як зазначено у постанові Верховного
Суду України від 07.02.2012 № 21-425во10,
наявність у позивача податкових
накладних, виданих контрагентом, за
умови встановлення судом факту
нездійснення самої господарської
операції, не є підставою для віднесення
зазначених у цих накладних сум до
податкового кредиту.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 20.01.2014 №
є правомірним.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції прийняте рішення з
порушенням норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач не надав до суду належних
доказів, що б підтверджували факт
протиправності рішення суду першої
інстанції, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень - довів
правомірність своїх дій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202
КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції вирішив скасувати її та
ухвалити нове рішення, оскільки судом
першої інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17.07.2014 скасувати та
ухвалити нову постанову, якою у
задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю «Бридж
Плюс» до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
встановлені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
Василенко Я.М.

Судді:
Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений
20.10.2014.

Головуючий суддя

Василенко Я.М.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.