Справа № 815/3015/14
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

22 жовтня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/3015/14

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції:
Соколенко О. М.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Джабурія О.В.

суддів -
Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою Одеського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 19 червня 2014
року у справі за позовом Одеського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
виробничо-комерційної фірми
«ЮНА-СЕРВІС» у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2013 році
та пені,

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Одеського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
виробничо-комерційної фірми
«ЮНА-СЕРВІС» у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2013 році у
розмірі 70 239,78 грн. та пені за порушення
встановлених законодавством термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 457,17 грн.

В обґрунтування позову зазначається,
що у відповідності до вимог ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» для
всіх підприємств, установ і
організацій, які використовують
найману працю установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі 4% від
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості
одного робочого місця. Позивач вважає,
що ВКФ «ЮНА-СЕРВІС» у вигляді ТОВ
порушило зазначену норму закону, а саме
у 2013 році на підприємстві повинно було
працювати 7 інвалідів, проте відповідач
створив лише 4 робочі місця для
працевлаштування інвалідів. Тобто,
відповідно до чинного законодавства
щодо працевлаштування інвалідів,
норматив робочих місць протягом 2013
року на ВКФ «ЮНА-СЕРВІС» у вигляді ТОВ
не виконано, і відповідно за це
порушення підприємство повинно
сплатити 70 239,78 грн.
адміністративно-господарських
санкцій. Разом з цим, позивач зазначає,
що згідно ч.2 ст.20 вказаного Закону
передбачено нарахування пені за
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських
санкцій, які розраховуються та
сплачуються підприємствами,
установами, організаціями в строк до 15
квітня року, наступного за роком, в
якому відбулося порушення нормативу,
встановленого частиною першою статті 19
Закону України «Про основи соціального
захисту інвалідів в Україні». На день
подання позову, товариство самостійно
адміністративно - господарську санкцію
не відрахувало, і відповідно розмір
нарахованої пені за порушення строків
сплати адміністративно-господарської
санкції становить 457,17 грн. Посилаючись
на те, що товариством не виконано норми
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», а
саме, ст.ст.19,20, позивач просить суд
стягнути вказані суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені в судовому порядку.

Відповідач надав до суду письмові
заперечення на адміністративний позов
(а.с.27-29), в яких зазначив, що ВКФ
«ЮНА-СЕРВІС» у вигляді ТОВ протягом
усього 2013 року надавало до центру
зайнятості звіти про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів за формою №3-ПН, однак
Одеським міським центром зайнятості
інваліди на заявлені ВКФ «ЮНА-СЕРВІС» у
вигляді ТОВ вакантні місця не
направлялись. Таким чином, як зазначив
відповідач, підприємство протягом 2013
року здійснено необхідні заходи,
спрямовані на виконання покладеного на
нього обов'язку щодо створення робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
а отже на відповідача не може бути
покладена відповідальність за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування. Враховуючи
викладене, відповідач вважає, що
позовні вимоги Одеського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів не підлягають задоволенню.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала
повністю та просила суд стягнути з
відповідача суму несплачених
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2013
році в розмірі 70 239,78 грн. та пеню за
порушення встановлених законодавством
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 457,17 грн.

Представник відповідача в судовому
засіданні заявлений адміністративний
позов не визнала та просила суд
відмовити у його задоволенні,
посилаючись на обставини, викладені в
запереченнях на адміністративний
позов та на надані до суду докази.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 19 червня 2014
року у задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
Одеське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулося з апеляційною скаргою на
зазначену постанову. Апелянт просить
скасувати постанову суду та прийняти
нову постанову про задоволення
позовних вимог.

Згідно з п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд
апеляційної інстанції розглянув
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки у судове
засідання не прибули сторони, які
беруть участь у справі, про те про
розгляд справи були належним чином
повідомлені.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій,
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед Законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2
КАС України, до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних
законів, Кодексом та контекстом
Конституції України можна зробити
висновок, що однією з найважливіших
тенденцій розвитку сучасного
законодавства України є розширення
сфери судового захисту, в тому числі
судового контролю за правомірністю і
обґрунтованістю рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень.

Судом встановлено, що 25.02.2014 року ВКФ
«ЮНА-СЕРВІС» у вигляді ТОВ подало до
Одеського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів «Звіт
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2013 рік» за формою 10-ПІ
(поштова-річна), затвердженою наказом
Мінпраці України 10.02.2007 р. № 42 разом із
додатком до нього «Список працюючих
інвалідів - штатних працівників, які
мали інвалідність та були зайняті на
підприємстві у 2013 році».

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно до положень до ч.1, 2, 3 ст. 19 Закону
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих
місць округлюється до цілого
значення. Підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Відповідачем у звіті зазначено, що
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу у 2013
році становила 181 особу, з них
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлено
інвалідність - 6 осіб; кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог ст. 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
становить 7 осіб.

Відповідно до п.2 Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31 січня 2007 р. N 70,
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Відповідно до частини 3 статті 18-1
Закону № 875-ХІІ державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

З матеріалів справи вбачається, що ВКФ
«ЮНА-СЕРВІС» у вигляді ТОВ на протязі
2013 року подавало інформацію про
наявність вакантних посад, на яких
можливе працевлаштування інвалідів, що
підтверджується звітами за формою 3-ПН
«Звіт про наявність вакансій» станом
на 18.12.2013 року, 15.11.2013 року, 09.10.2013 року,
12.09.2013 року, 28.08.2013 року, 09.07.2013 року,
12.06.2013 року, 16.05.2013 року, 10.04.2013 року,
13.03.2013 року, 11.02.2013 року, 17.01.2013 року.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що ВКФ «ЮНА-СЕРВІС» у вигляді ТОВ у 2013
році належним чином інформувало центр
зайнятості про наявність вільних
робочих місць та потребу у направленні
відповідачу центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування.

Вказані обставини підтверджуються
також наданою копією листа Одеського
міського центру зайнятості від 18.04.2014
року № 1628/19/03, згідно якого ВКФ
«ЮНА-СЕРВІС» у вигляді ТОВ протягом 2013
року надавало звіти «Про наявність
вакансій» за формою 3-ПН з вакансіями
для осіб з інвалідністю у кількості 12
звітів. При цьому апелянт вказує на те,
що відповідно до чинного законодавства
стосовно працевлаштування інвалідів,
норматив робочих місць протягом 2013
року на підприємстві відповідача не
виконано.

У частині 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Положеннями статей 18, 19, 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
передбачено, що на підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
покладено обов'язок по-перше: виділити
та створити робочі місця для
працевлаштування інвалідів, по-друге:
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України, по-третє: якщо
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, сплатити
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

Колегія суддів наголошує, що обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця. Такий обов'язок
покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в ч.
1ст. 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні».

Так, на підприємстві протягом 2013 року
фактично працювало 6 інвалідів (з яких
тільки 3 інваліди відпрацювали повних 12
місяців, а інші інваліди - 3,5 та 6
місяців, а отже середньооблікова
кількість штатних працівників за
звітний рік, яким відповідно до чинного
законодавства встановлена
інвалідність дорівнює 4 особи) замість
семи, при цьому, інваліди для
працевлаштування до відповідача
центром зайнятості не направлялися.
Крім того, відмов у працевлаштуванні
інвалідів з боку ВКФ «ЮНА-СЕРВІС» у
вигляді ТОВ не було, що також не було
спростовано представником позивача у
судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що ВКФ «ЮНА-СЕРВІС» у
вигляді ТОВ своєчасно створювало
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, інформувало Одеський
міський центр зайнятості про наявність
робочих місць для працевлаштування
інвалідів шляхом подання звітності
згідно вимог законодавства, своєчасно
звітувало до Одеського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів.

Викладене свідчить про виконання
відповідачем вимог щодо створення
робочих місць відповідно до
нормативів, встановлених ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів» та належне
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць на
його підприємстві та потребу у
направленні йому центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування.

Таким чином, відповідачем протягом 2013
року вжито всіх залежних від нього
заходів для працевлаштування
інвалідів з метою виконання нормативу
у відповідності до законодавства,
вчинено необхідні дії для недопущення
правопорушення, за яке передбачено
адміністративного-господарські
санкції.

Апелянтом не представлено суду доказів
того, що відповідач не створив робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
відмовляв інвалідам у прийнятті на
роботу, несвоєчасно надавав державній
службі зайнятості інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, або
несвоєчасно звітував Фонду
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Посилання апелянта на те, що сам по собі
факт невиконання зазначеного
нормативу є підставою для застосування
адміністративно-господарських
санкцій, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки відповідно до
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
обов'язок підприємства по створенню
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Оскільки відповідачем вжито всі
передбачені чинним законодавством
заходи по забезпеченню
працевлаштування інвалідів, на нього
не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами на
підприємство необхідної кількості
інвалідів для працевлаштування, та за
відсутність інвалідів, які бажають
працевлаштуватись.

Аналогічна позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
31 січня 2011 року (справа № 21-60а10), від 20
червня 2012 року (справа № 21-60а11).

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення та надання відповідних доказів
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову. Отже, в адміністративному
процесі, як виняток із загального
правила, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень встановлена
презумпція його винуватості.
Презумпція винуватості покладає на
суб'єкта владних повноважень обов'язок
аргументовано, посилаючись на докази,
довести правомірність свого рішення,
дії чи бездіяльності та спростувати
твердження позивача про порушення його
прав, свобод чи інтересів. Такий
обов'язок відсутній, якщо відповідач
визнає позов. Апелянт, який є суб'єктом
владних повноважень, свою позицію суду
не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень норм матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Одеського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів залишити без задоволення, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 19 червня 2014
року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
надіслання її копії особам, що беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом 20 днів.

Головуючий:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян

Суддя:
О.І. Шляхтицький