Справа № 802/3339/14-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 жовтня 2014 р.
Справа № 802/3339/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Комара П. А.,

секретаря судового засідання:
Мошняги В. І.

представників позивача:
Касинюка В. О., Плахотнюка О. В.

представників відповідача:
Лукашика О. В., Попової О. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Ферум"

до: Вінницької митниці Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві

про: визнання протиправним та
скасування рішення і стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року до Вінницького
окружного адміністративного суду
надійшов позов товариства з обмеженою
відповідальністю "Ферум" до Вінницької
митниці Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області,
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Вінницькій області про визнання
протиправним та скасування рішення і
стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у
серпні 2014 року на митний кордон України
для позивача за контрактом на поставку
№4-09/2014 від 27.09.2012 року надійшов вантаж,
а саме: пневматичні шини гумові для
вантажних автомобілів на загальну суму
8550,00 євро.

З метою розмитнення поставленого
товару, позивачем заповнена та подана
до митного оформлення в зоні
діяльності Вінницької регіональної
митниці декларація №/2014/001051, в
якій визначено митну вартість товару
за методом оцінки за ціною контракту
(метод 1), згідно ст. 57 Митного кодексу
України. На підтвердження відомостей
про митну вартість товарів позивач
подав до Вінницької митниці, зокрема:
зовнішньоекономічний контракт на
поставку №4-09/2014 від 27.09.2012 року, рахунок
(інвойс) від 13.01.2014 року №VFK14-04281,
сертифікат підтвердження від 13.08.2014
року, пакувальний лист №VFK14-04281 від
13.08.2014 року, копію митної декларації
країни відправлення MRN 14NL14846029 FEED57 від
13.08.2014 року, експертні висновки торгово
- промислової палати №В-177 та №В-178 від
19.09.2014 року.

Разом з тим, Вінницькою митницею
прийнято рішення про коригування
митної вартості товарів №401000003/2014/000049/1
від 19.08.2014 року, яким позивачу збільшено
митну вартість, застосувавши другий
метод визначення митної вартості
прийнявши за джерело числового
значення митної вартості МД
№401040000/2014/000749 від 24.06.2014р.

Крім того, позивач зазначив, що з
підстав прийняття відповідачем
оскаржуваного рішення, позивачем була
складена та подана до митного органу МД
№401040000/2014/001069 від 20.08.2014 року та
сплачено в якості фінансової гарантії
податок на додану вартість в сумі 40147, 41
грн.

На думку позивача, відповідачем
допущено порушення норм чинного
законодавства, у зв'язку із чим рішення
№401040000/2014/000749 від 24.06.2014р. є
протиправним та підлягає скасуванню, а
зайво сплачена сума мита та податку на
додану вартість підлягає поверненню.

Ухвалою суду від 24.09.2014 року відкрито
провадження у справі.

В ході судового розгляду справи судом
допущено заміну неналежного
відповідача у справі - Головного
управління Державної казначейської
служби України у Вінницькій області
належним - Головним управлінням
Державної казначейської служби
України у м. Києві.

Представники позивача у судовому
засіданні надали пояснення, що
відтворюють зміст позовної заяви та
просили суд позов задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача 1 - Вінницької
митниці Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області,
заперечував проти позову з підстав
наведених у письмових запереченнях, що
долучені до матеріалів справи. Просив у
задоволенні вимог позивачу відмовити.

Представник відповідача 2 - Головного
управління ДКС України у м. Києві,
будучи належним чином повідомлений про
час, дату та місце судового засідання,
не з'явився із невідомих для суду
причин.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши усі обставини
справи та надавши їм юридичну оцінку,
суд прийшов до висновку про часткове
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Порядок визначення митної вартості
товарів, методи визначення митної
вартості товарів, що переміщуються
через митний кордон України
передбачено Митним кодексом України
(далі - МК України) та іншими актами
законодавства, прийнятими у
відповідності до вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.49 МК України митною
вартістю товарів, які переміщуються
через митний кордон України, є вартість
товарів, що використовується для
митних цілей, яка базується на ціні, що
фактично сплачена або підлягає сплаті
за ці товари.

Згідно ч.1 ст.52 МК України заявлення
митної вартості товарів здійснюється
декларантом або уповноваженою ним
особою під час декларування товарів у
порядку, встановленому розділом VІІІ
цього Кодексу та цією главою.

За приписами ч.2 ст.52 МК України
декларант або уповноважена ним особа,
які заявляють митну вартість товару,
зобов'язані: заявляти митну вартість,
визначену ними самостійно, у тому числі
за результатами консультацій з митним
органом; подавати митному органу
достовірні відомості про визначення
митної вартості, які повинні
базуватися на об'єктивних,
документально підтверджених даних, що
піддаються обчисленню.

Як встановлено ч.1 ст.53 МК України, у
випадках, передбачених цим Кодексом,
одночасно з митною декларацією
декларант подає митному органу
документи, що підтверджують заявлену
митну вартість товарів і обраний метод
її визначення.

Відповідно до ч.2 ст.53 МК України
документами, які підтверджують митну
вартість товарів, є: 1) декларація
митної вартості, що подається у
випадках, визначених у частинах п'ятій
і шостій статті 52 цього Кодексу, та
документи, що підтверджують числові
значення складових митної вартості, на
підставі яких проводився розрахунок
митної вартості; 2)
зовнішньоекономічний договір
(контракт) або документ, який його
замінює, та додатки до нього у разі їх
наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс)
або рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо
рахунок сплачено, - банківські платіжні
документи, що стосуються оцінюваного
товару; 5) за наявності - інші платіжні
та/або бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару; 6)
транспортні (перевізні) документи, якщо
за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів; 7) копія імпортної
ліцензії, якщо імпорт товару підлягає
ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося
страхування, - страхові документи, а
також документи, що містять відомості
про вартість страхування.

З аналізу частин першої та другої
статті 53 Митного кодексу України
вбачається, що Митним кодексом
передбачено вичерпний перелік
документів, що подається декларантом
митному органу для підтвердження
заявленої митної вартості товарів та
обраного методу її визначення.

Дана норма кореспондується з
положеннями статті 318 Митного кодексу
України, якою встановлено, що митний
контроль має передбачати виконання
митними органами мінімуму митних
формальностей, необхідних для
забезпечення додержання законодавства
України з питань державної митної
справи.

Це також відповідає стандартним
правилам, встановленим пунктами 3.16 та
6.2 Загального додатку до Міжнародної
конвенції про спрощення та
гармонізацію митних процедур, до якої
Україна приєдналась згідно із Законом
України від 15 лютого 2011 року "Про
внесення змін до Закону України "Про
приєднання України до Протоколу про
внесення змін до Міжнародної конвенції
про спрощення та гармонізацію митних
процедур", якими запроваджено
стандартні правила: на підтвердження
декларації на товари митна служба
вимагає тільки ті документи, які є
необхідними для проведення контролю за
даною операцією та забезпечення
виконання усіх вимог щодо застосування
митного законодавства; митний контроль
обмежується мінімумом, необхідним для
забезпечення дотримання митного
законодавства.

Крім того, це узгоджується з
проголошеними у статті 8 Митного
кодексу України принципами здійснення
державної митної справи на засадах
законності та презумпції
невинуватості, єдиного порядку
переміщення товарів, транспортних
засобів через митний кордон України,
спрощення законної торгівлі;
заохочення доброчесності.

Зазначена правова позиція також
викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
15.01.2014 року по справі №К/800/48476/13,
№К/800/49267/13.

Як передбачено ч.3 ст.53 МК України, у
разі якщо документи, зазначені у
частині другій цієї статті, містять
розбіжності, наявні ознаки підробки
або не містять всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари, декларант або уповноважена ним
особа на письмову вимогу митного
органу зобов'язані протягом 10
календарних днів надати (за наявності)
такі додаткові документи: 1) договір
(угоду, контракт) із третіми особами,
пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товарів, митна
вартість яких визначається; 2) рахунки
про здійснення платежів третім особам
на користь продавця, якщо такі платежі
здійснюються за умовами, визначеними
договором (угодою, контрактом); 3)
рахунки про сплату комісійних,
посередницьких послуг, пов'язаних із
виконанням умов договору (угоди,
контракту); 4) виписку з бухгалтерської
документації; 5) ліцензійний чи
авторський договір покупця, що
стосується оцінюваних товарів та є
умовою продажу оцінюваних товарів; 6)
каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс-листи) виробника товару; 7) копію
митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини.

У разі якщо митний орган має
обґрунтовані підстави вважати, що
існуючий взаємозв'язок між продавцем і
покупцем вплинув на заявлену
декларантом митну вартість, декларант
або уповноважена ним особа на письмову
вимогу митного органу, крім документів,
зазначених у частинах другій та третій
цієї статті, подає (за наявності) такі
документи: 1) виписку з бухгалтерських
та банківських документів покупця, що
стосуються відчуження оцінюваних
товарів, ідентичних та/або подібних
(аналогічних) товарів на території
України; 2) довідкову інформацію щодо
вартості у країні-експортері товарів,
що є ідентичними та/або подібними
(аналогічними) оцінюваним товарам; 3)
розрахунок ціни (калькуляцію) (ч.4 ст.53
МК України).

Відповідно до ст.53 МК України
забороняється вимагати від декларанта
або уповноваженої ним особи будь-які
інші документи, відмінні від тих, що
зазначені в цій статті. Декларант або
уповноважена ним особа за власним
бажанням може подати додаткові наявні
у них документи для підтвердження
заявленої ними митної вартості товару
(ч.6 ст.53 МК України).

Як встановлено ч.1 ст.54 МК України,
контроль правильності визначення
митної вартості товарів здійснюється
митним органом під час проведення
митного контролю і митного оформлення
шляхом перевірки числового значення
заявленої митної вартості.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.54 МК України
контроль правильності визначення
митної вартості товарів за основним
методом - за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється митним органом
шляхом перевірки розрахунку,
здійсненого декларантом, за
відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у частині першій статті 58 цього
Кодексу. За результатами здійснення
контролю правильності визначення
митної вартості товарів митний орган
визнає заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою митну
вартість чи приймає письмове рішення
про її коригування відповідно до
положень статті 55 цього Кодексу.

Згідно ч.6 ст.54 МК України митний орган
може відмовити у митному оформленні
товарів за заявленою декларантом або
уповноваженою ним особою митною
вартістю виключно за наявності
обґрунтованих підстав вважати, що
заявлено неповні та/або недостовірні
відомості про митну вартість товарів, у
тому числі невірно визначено митну
вартість товарів, у разі: невірно
проведеного декларантом або
уповноваженою ним особою розрахунку
митної вартості; неподання декларантом
або уповноваженою ним особою
документів згідно з переліком та
відповідно до умов, зазначених у
частинах другій - четвертій статті 53
цього Кодексу, або відсутності у цих
документах всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари; невідповідності обраного
декларантом або уповноваженою ним
особою методу визначення митної
вартості товару умовам, наведеним у
главі 9 цього Кодексу; надходження до
митного органу документально
підтвердженої офіційної інформації
митних органів інших країн щодо
недостовірності заявленої митної
вартості.

Згідно статті 57 Митного кодексу
України визначення митної вартості
товарів, які ввозяться в Україну
відповідно до митного режиму імпорту,
здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо
ідентичних товарів; б) за ціною
договору щодо подібних (аналогічних)
товарів; в) на основі віднімання
вартості; г) на основі додавання
вартості (обчислена вартість); ґ)
резервний.

Основним методом визначення митної
вартості товарів, які ввозяться на
митну територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.

Статтею 58 Митного кодексу України
встановлено, що у разі якщо митна
вартість не може бути визначена за
основним методом, застосовуються
другорядні методи, зазначені у пункті 2
частини першої статті 57 цього Кодексу.

Статтею 58 Митного Кодексу передбачено,
що метод визначення митної вартості за
ціною договору (контракту) щодо
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, застосовується
у разі, якщо:

1) немає жодних обмежень щодо прав
покупця (імпортера) на використання
оцінюваних товарів, за винятком тих, що:
а) встановлюються законом чи
запроваджуються органами державної
влади в Україні; б) обмежують
географічний регіон, у якому товари
можуть бути перепродані (відчужені
повторно); в) не впливають значною мірою
на вартість товару;

2) щодо продажу оцінюваних товарів або
їх ціни відсутні будь-які умови або
застереження, які унеможливлюють
визначення вартості цих товарів;

3) жодна частина виручки від будь-якого
подальшого перепродажу, розпорядження
або використання товарів покупцем не
надійде прямо чи опосередковано
продавцеві, якщо тільки не буде
зроблено відповідне коригування з
урахуванням положень частини десятої
цієї статті;

4) покупець і продавець не пов'язані між
собою особи або хоч і пов'язані між
собою особи, однак ці відносини не
вплинули на ціну товарів.

Метод визначення митної вартості
товарів за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які імпортуються, не
застосовується, якщо використані
декларантом або уповноваженою ним
особою відомості не підтверджені
документально або не визначені
кількісно і достовірні та/або відсутня
хоча б одна із складових митної
вартості, яка є обов'язковою при її
обчисленні.

За приписами статті 59 Митного кодексу
України у разі якщо митна вартість
оцінюваних товарів не може бути
визначена згідно з положеннями статті
58 цього Кодексу, за основу для її
визначення береться вартість операції
з ідентичними товарами, що продаються
на експорт в Україну з тієї ж країни і
час експорту яких збігається з часом
експорту оцінюваних товарів або є
максимально наближеним до нього.

При застосуванні цього методу
визначення митної вартості за основу
береться прийнята митним органом
вартість операції з ідентичними
товарами з дотриманням умов,
зазначених у цій статті.

При цьому під ідентичними розуміються
товари, однакові за всіма ознаками з
оцінюваними товарами, у тому числі за
такими, як: 1) фізичні характеристики; 2)
якість та репутація на ринку; 3) країна
виробництва; 4) виробник.

Ціна договору щодо ідентичних товарів
береться за основу для визначення
митної вартості товарів, якщо ці товари
ввезено приблизно в тій же кількості та
на тих же комерційних рівнях, що й
оцінювані товари.

У разі якщо для цілей застосування
цього методу виявляється більш як одна
вартість договору щодо ідентичних
товарів, для визначення митної
вартості оцінюваних товарів
використовується найменша така
вартість.

Отже, аналізуючи наведені вище норми,
суд приходить до висновку, що основним
методом визначення митної вартості
товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту, є перший метод -
за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується
лише у разі, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу
відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів
передує процедура консультацій між
митним органом та декларантом з метою
визначення основи вартості згідно з
положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу.
Під час таких консультацій митний
орган та декларант можуть здійснити
обмін наявною у кожного з них
інформацією за умови додержання вимог
щодо її конфіденційності. У разі
неможливості визначення митної
вартості товарів згідно з положеннями
статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для
її визначення може братися або ціна, за
якою ідентичні або подібні (аналогічні)
товари були продані в Україні не
пов'язаному із продавцем покупцю
відповідно до статті 62 цього Кодексу,
або вартість товарів, обчислена
відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод
застосовується, якщо митна вартість
товарів не може бути визначена шляхом
застосування попереднього методу. У
разі якщо неможливо застосувати жоден
із зазначених методів, митна вартість
визначається за резервним методом
відповідно до вимог, встановлених
статтею 64 цього Кодексу.

Відповідно до наказу Міністерства
фінансів України "Про затвердження
форми рішення про коригування митної
вартості товарів, Правил заповнення
рішення про коригування митної
вартості товарів та Переліку
додаткових складових до ціни договору"
від 24.05.2012 № 598 в графі 33 рішення про
коригування митної вартості товарів
"Обставини прийняття Рішення та
джерела інформації, що
використовувалися митним органом для
визначення митної вартості"
зазначаються причини, через які митна
вартість імпортованих товарів не може
бути визначена за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції), у
тому числі: неподання основних
документів, які підтверджують
відомості про заявлену митну вартість
товарів (згідно з переліком та
відповідно до умов, наведених у статті
53 Кодексу); невірно проведений
розрахунок митної вартості;
невідповідність обраного декларантом
або уповноваженою ним особою методу
визначення митної вартості товару
умовам, наведеним у главі 9 розділу III
Кодексу; надходження до митного органу
документально підтвердженої офіційної
інформації митних органів інших країн
щодо недостовірності заявленої митної
вартості. Зазначається послідовність
застосування методів визначення
митної вартості та причин, через які не
був застосований кожний з методів, що
передує методу, обраному митним
органом.

Відповідачем 1 - Вінницькою митницею
Міндоходів, прийнято рішення про
коригування митної вартості товарів
від 19.08.2014 року №401000003/2014/000049/1, з якого
вбачається, що для визначення митної
вартості товарів було самостійно
застосовано резервний метод,
регламентований ст. 64 МК України, а
джерелом числового значення взято МД №
40190000/2014/000749 від 24.06.2014 року.

При цьому, Вінницька митниця
Міндоходів у вказаному вище рішенні
вказала про те, що митна вартість
товару не може бути визначена
відповідно до ст. 58 МК України в зв'язку
з тим, що декларантом не надано усіх
додаткових документів.

Однак, відповідач 1 не конкретизував як
відсутність таких документів впливає
на визначення митної вартості товарів
за основним методом. Крім того,
відповідач 1 не вказав на існування
застережень щодо застосування цього
методу, визначених у ч.1 ст. 58 МК України.

В той же час, суд також зазначає, що не
завжди ненадання на вимогу відповідача
1 зазначених ним документів надає право
органу доходів і зборів визначити
митну вартість товару за іншим методом.
Визначені Вінницькою митницею
Міндоходів, як обов'язкові для надання
додаткових документів, залежить також
від можливості їх надання декларантом.
Тобто, законодавство не пов'язує та не
встановлює безмежне право митного
органу в результаті неподання певних
документів, визначати митну вартість
товару за іншим методом, а не за ціною
придбаного товару.

Суд також зазначає, що Митним кодексом
України надано право митному органу з
метою встановити характеристики,
визначальні для перевірки
задекларованої митної вартості
товарів у рамках процедури митного
контролю та митного оформлення,
проводити відповідні дослідження
(аналіз, експертизи) товарів і саме на
підставі таких досліджень визначити
митну вартість поставленого товару.
Відповідачем 1 не надано доказів, які
свідчать про використання своїх
повноважень, передбачених у главі 50
«Митні експертизи» Митного кодексу
України. Вказане свідчить про те, що
коригування митної вартості названого
товару Вінницькою митницею Міндоходів
за резервним методом проведене з
порушенням вимог частини 9 статті 58
Митного кодексу України, тобто, не на
основі об'єктивних даних, що
підтверджуються документально та
підлягають обчисленню.

Таким чином, Вінницькою митницею
Міндоходів безпідставно використано
МД № 40190000/2014/000749 від 24.06.2014 року як
джерело числового значення.

Більше того, при прийнятті рішення про
коригування митної вартості товарів
від 19.08.2014 року орган доходів і зборів
взагалі не взяв до уваги експертний
висновок Вінницької
торгово-промислової палати від 19.08.2014
року № В-178, який був поданий позивачем
з метою підтвердження правильності
обраного методу визначення митної
вартості товарів.

У даному висновку вказано, що ціна на
товар, який поставляється TOB "Ферум"
згідно з контрактом за № 4-09/2012 від
27.09.2012 року відповідає ринковій ціні
згідно прайсу.

З наведеного в сукупності не
вбачається обставин та відомостей, які
б зумовлювали виникнення об'єктивного
сумніву у задекларованій позивачем
митної вартості. Відповідач 1 не
підтвердив належними доказами та
аргументованими доводами наявність у
поданих позивачем документах неповних
відомостей, розбіжностей, неточностей,
які б впливали на рівень митної
вартості товарів, ознак підробки цих
документів або відсутність всіх
відомостей, що підтверджують числові
значення складових митної вартості
товарів, чи відомостей щодо ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари.

Таким чином, правильність визначення
позивачем митної вартості товару за
ціною договору, а також об'єктивна
можливість застосування першого
методу не були спростовані
відповідачем.

Інших переконливих аргументів, які б
викликали обґрунтовані сумніви в
достовірності проведеного позивачем
розрахунку митної вартості товару за
ціною договору, відповідачем не
наведено, а інших обставин, які б
впливали на рівень задекларованої
позивачем митної вартості товару,
судом не встановлено.

Що стосується позовної вимоги щодо
стягнення з Державного бюджету України
на користь ТОВ "Ферум" зайво сплачену за
митне оформлення товару суму ПДВ то в
її задоволенні слід відмовити з огляду
на наступне.

Порядок повернення помилково або
надміру зарахованих до бюджету
податків, зборів та інших доходів
бюджету регламентовано наказом
Міністерства фінансів України від
03.09.2013р. №787 "Про порядок повернення
коштів, помилково або надміру
зарахованих до державного чи місцевого
бюджетів" (далі Порядок №787).

Пунктом 5 Порядку № 787 встановлено, що
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету податків,
зборів (обов'язкових платежів) та інших
доходів бюджетів здійснюється за
поданням органів, що контролюють
справляння надходжень бюджету. Подання
надається до органу Казначейства за
формою, передбаченою
нормативно-правовими актами з питань
повернення помилково або надміру
зарахованих до бюджету коштів, або в
довільній формі на офіційному бланку
установи за підписом керівника
установи (його заступника відповідно
до компетенції), скріпленим гербовою
печаткою (у разі наявності) або
печаткою із найменуванням та
ідентифікаційним кодом установи, з
обов'язковим зазначенням такої
інформації: обґрунтування
необхідності повернення коштів з
бюджету, найменування платника
(суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ
(для юридичної особи) або прізвище, ім'я,
по батькові фізичної особи,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків (ідентифікаційний
номер) або серія та номер паспорта (для
фізичних осіб, які через свої релігійні
переконання в установленому порядку
відмовилися від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків та мають
відмітку у паспорті), сума платежу, що
підлягає поверненню, дата та номер
документа на переказ, який підтверджує
перерахування коштів до відповідного
бюджету".

Відтак, позовна вимога щодо стягнення з
Державного бюджету України надміру
сплачених обов'язкових платежів не
підлягає задоволенню, оскільки,
приймаючи рішення стягнути суму
надміру сплачених митних платежів,
фактично визначається митна вартість
ввезеного товару, чим підміняється
митний орган.

Вказана позиція визначена Верховним
Судом України від 17.12.2013 року у справі №
21-439а13 про визнання протиправним і
скасування рішення про визначення
митної вартості та стягнення суми
надмірно сплаченого податку на додану
вартість.

Зокрема, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України зазначила, що суди, в разі
встановлення протиправності рішень
митного органу про визначення митної
вартості за тим чи іншим методом, не
вправі підміняти митний орган,
стягуючи з державного бюджету надмірно
сплачену з такої вартості суму податку
на додану вартість, фактично визнаючи
при цьому інший метод обчислення
митної вартості.

Таким чином, вимога позивача щодо
стягнення з Державного бюджету України
на користь ТОВ "Ферум" зайво сплачену за
митне оформлення товару в розмірі 3427,88
грн. та суму ПДВ в розмірі 7541,34 грн., не
ґрунтується на Законі, а тому позов у
цій частині є необґрунтованим та
задоволенню не підлягає.

При ухваленні рішення в даній
адміністративній справі суд також
керувався наступним.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади,
їх посадові особи зобов`язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 КАС України оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

В той же час згідно ч. 2 ст. 71 цього
Кодексу в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, особливістю
адміністративного судочинства є те, що
тягар доказування в спорі покладається
на відповідача - орган публічної влади,
який повинен надати суду всі
матеріали, які свідчать про його
правомірні дії.

З обставин адміністративної справи,
встановлених судом, вбачається, що
відповідачем повністю не доведено
правомірності своїх дій, відтак
частково позовні вимоги знайшли своє
підтвердження під час розгляду
адміністративної справи.

Надаючи оцінку діям відповідачів, суд
виходив із того, що відповідно до ч.3 ст.
2 КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Вінницької митниці Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області про коригування митної
вартості товарів №401000003/2014/000049/1 від
19.08.2014 року.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Ферум" судовий збір в
сумі 73 грн. 08 коп.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Комар Павло Анатолійович