Справа № К/9991/34959/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/34959/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення Київської районної у
м. Донецьку ради про стягнення
одноразової допомоги на оздоровлення,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 травня
2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2009 ОСОБА_4 звернулась із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що є учасником ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС 1-ї
категорії, інвалідом 3 групи, внаслідок
захворювання, пов'язаного з
ліквідацією наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, а тому має право на
щорічну допомогу на оздоровлення у
розмірі чотирьох мінімальних
заробітних плат, згідно статті 48
Закону України від 28 лютого 1991 року №
796-XІІ «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі Закон
№ 796-XІІ).

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначала, що всупереч Закону №
796-XІІ, спірна виплата проводилась у
твердій грошовій сумі, без
застосування кратності до
встановленого розміру мінімальної
заробітної плати, а тому просила
стягнути з Управління праці та
соціального захисту населення
Київської районної у м. Донецьку ради
(далі УПСЗН) заборгованість з виплати
зазначеної допомоги за 2003-2008 роки в
розмірі 7805 грн.

Постановою Київського районного суду
м. Донецька від 5 лютого 2010 року позов
задоволено частково, визнано
неправомірними дії та стягнуто з
відповідача на користь позивача спірну
допомогу за 2003-2005 роки та за 2007-2008 роки.
В решті позовних вимог відмовлено.

Оскаржуваною постановою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 18 травня 2011 року рішення суду
першої інстанції, в частині
задоволених позовних вимог за 2003-2005, 2007
роки, скасовано та в цій частині позов
залишено без розгляду, в решті судове
рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення, в частині залишення позову без
розгляду, скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги в межах
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку про
часткове задоволення скарги з таких
підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та залишаючи частину
позовних вимог без розгляду,
апеляційний суд виходив з того, що
позивачем пропущено встановлений
частиною 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
строк звернення до адміністративного
суду, з заявою про його поновлення
ОСОБА_4 не зверталась, а на застосуванні
наслідків пропущення такого наполягав
відповідач.

Так, згідно вимог частини 1 і 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, яка діяла на день
звернення до суду) адміністративний
позов може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Як правильно встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
позивач звернулась до суду 22 липня 2009
року, при цьому про поновлення
пропущеного строку звернення до суду
не просила, а відповідач наполягав на
застосуванні наслідків пропущення
такого.

Отже, висновки судів про наявність
підстав для застосування наслідків
пропущення строку звернення до
адміністративного суду, передбачених
статтею 100 Кодексу адміністративного
судочинства України є правильними, з
урахуванням того, що про своє порушене
право позивач мала дізнаватися кожного
разу після отримання неповних сум
допомоги, яка не відповідала вимогам
статті 48 Закону № 796-ХІІ.

Разом з тим, апеляційний суд помилково
застосував редакцію статті, яка діяла
на момент розгляду справи в суді
апеляційної інстанції та прийняття
оскаржуваної постанови.

За правилами частини 2 статті 5 Кодексу
адміністративного судочинства України
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Отже, апеляційний суд, переглядаючи
рішення суду першої інстанції, повинен
був застосувати редакцію статті, яка
діяла на момент звернення особи з
позовом до адміністративного суду.

Згідно з частиною 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції станом на момент звернення
з позовом), пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою
для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Отже, суд апеляційної інстанції,
залишаючи без розгляду позовні вимоги
за 2003-2005, 2007 роки, порушив вищевказану
норму процесуального права, оскільки
мав підстави саме для відмови у
задоволенні цієї частини позову.

Крім того, колегія суддів не бере до
уваги доводи касаційної скарги про те,
що згідно вимог Закону України від 8
лютого 1995 року № 39/95-ВР «Про
використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку» до спірних
правовідносин не застосовується
річний строк звернення до суду,
оскільки відповідно до статті 90
цього Закону його положення
застосовуються щодо будь-якого
ядерного інциденту, що може статися на
території України, після набрання цим
Законом чинності, тобто починаючи з 21
березня 1995 року, у зв'язку з чим
зазначений Закон не встановлює строку
звернення до суду щодо громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи.

З огляду на викладене під час вирішення
питання щодо дотримання строку
звернення до адміністративного суду з
даним позовом про нарахування та
виплату допомоги на оздоровлення
особі, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи, суд
апеляційної інстанції правильно
керувався приписами статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, однак, при цьому порушив
вимоги статей 5 і частини 1 статті 100
цього Кодексу.

За таких обставин, оскаржуване рішення
суду апеляційної інстанції, в частині
залишення без розгляду позовних вимог
за 2003-2005, 2007 роки, слід змінити,
відмовивши у задоволенні цієї частини
позову.

За приписами статті 225 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
змінити судове рішення, якщо у справі
немає необхідності досліджувати нові
докази або встановлювати обставини, а
судове рішення, яке змінюється, є
помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 225, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 18 травня 2011
року, в частині залишення без розгляду
позовних вимог за 2003-2005, 2007 роки,
змінити, відмовивши у задоволенні цієї
частини позову.

В решті рішення суду апеляційної
інстанцій залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало