Справа № 2а-2093/12/1370
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/22228/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 02.10.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 01.11.2012 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31.03.2014

у справі № 2а-2093/12/1370

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Ніко-Захід"

до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова

Головного управління
Міндоходів у Львівській області

про скасування
податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Ніко-Захід"
звернулось до Львівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про скасування
податкових повідомлень-рішень: №
/1402 від 20.01.2012; № /252 від 21.03.2012;
№ /250 від 21.03.2012.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 01.11.2012
позовні вимоги задоволено, визнано
неправомірними та скасовано податкові
повідомлення-рішення: № /1402 від
20.01.2012; № /252 від 21.03.2012; № /250
від 21.03.2012.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31.03.2014
ухвалу Львівського окружного
адміністративного суду від 01.11.2012
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведена
виїзна планова перевірка позивача та
складено акт від 16.09.2011р. № 197/23-2/3248384.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення: № /28616 від
11.11.2011 (№/270 від 03.02.2012), яким
визначено податкове зобов'язання по
податку на прибуток в загальній сумі
318589, 20 грн.; № /28615 від 11.11.2011, в
частині визначення грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість на суму 230765, 75 грн.

Також прийнято податкове повідомлення
- рішення ДПІ у Шевченківському районі
м. Львова № /1402 від 20.01.2012, яким
зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість за серпень 2010 року на суму 8833
грн. та застосовано штрафні (фінансові)
санкції в сумі 2208 грн.

Позивач оплатив послуги за надання
консалтингових послуг, які
передбачають в собі абонентну плату за
надані юридичні, аудиторські,
інформаційні та консультаційні
послуги ІТ-департаменту Концерну з
виготовлення, постачання та
документування стандартного та
прикладного програмного забезпечення
та інше.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств" № 334/94-ВР валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону № 334/94-ВР до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
№ 334/94-ВР передбачено, що не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, правомірність включення
позивачем вартості абонентної плати
за надані юридичні, аудиторські,
інформаційні та консультаційні
послуги ІТ-департаменту Концерну з
виготовлення, постачання та
документування стандартного та
прикладного програмного забезпечення
та інше. до складу валових витрат
підтверджується належним чином
оформленими актами прийому-передачі
наданих послуг та платіжними
документами.

Висновок відповідача про
невикористання даної марки з метою
одержання доходу і безпідставність
перерахування платежів по роялті та
віднесення їх до складу валових витрат
суперечить чинному законодавству.

Відповідно до пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону
України „Про податок на додану
вартість" № 168/97-ВР якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту.

Згідно з пунктом 1.32 статті 1 Закону №
334/94-ВР господарською
діяльністю є будь-яка діяльність особи,
направлена на отримання доходу в
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, у разі коли
безпосередня участь такої особи в
організації такої діяльності є
регулярною, постійною та суттєвою.

Поряд з цим, судами встановлено, що
проведення позивачем вартості
інформаційно-консультаційних послуг
заходів в подальшому призвело до
збільшення його доходу.

Відповідно до вимог п. 5.3.9 ст. 5 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств", передбачено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку. В цей ж час, статтею
11 "Правила ведення податкового обліку"
Закону, особливостей щодо форми змісту
документів не передбачено.

Згідно з вимогами п. 2 ст. 9 Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність", первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях повинні мати обов'язкові
реквізити, такі як назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Судами встановлено, що позивач працює
під вивіскою NІКО, і будь-яка особа, що
придбаває товари та послуги
Підприємства саме під торговельною
маркою NІКО.

Відповідно до бухгалтерської
звітності позивачем проведено та
включено до складу валових витрат
вартість наданих інформаційних послуг
та рекламних послуг.

Також судами попередніх інстанцій
встановлено, що всі первинні документи,
оформлені належним чином, які
підтверджують понесені витрати.

Позивачем підтверджено реальність
проведених господарських операцій з
Концерном „НІКО" актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
посвідками про відрядження, як
працівників Підприємства, так і
працівників Концерну „НІКО", звітами
про використання коштів на відрядження
тощо.

Перелік наданих послуг зазначений у
актах виконаних робіт, та містять
конкретизований перелік наданих
юридичних послуг з цивільного,
господарського, трудового та інших
галузей права, які надавались протягом
відповідного місяця, із зазначенням їх
замовника та виконавця.

Відповідно до дилерських договорів,
підприємство зобов'язане здійснювати
гарантійне та післягарантійне
обслуговування автомобілів
реалізованих через дилерську мережу.

Понесені витрати на використання у
господарській діяльності послуг,
оформлені відповідними документами,
які підтверджують фактичне отримання
цих послуг, понесені витрати є
реальними і були необхідними для
функціонування Підприємства та його
господарської діяльності.

Судами попередніх інстанцій правильно
встановлено, що виконання зазначених
договорів позивачем належним чином
підтверджується долученими до
матеріалів справи актами здачі
приймання послуг та податковими
накладними.

Крім того, відповідачем не наведено
жодних доказів, які б підтверджували
його доводи відносно недійсності
податкових накладних та фіктивності
проведених позивачем господарських
операцій.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 01.11.2012 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31.03.2014 у
справі № 2а-2093/12/1370 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області
залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 01.11.2012 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31.03.2014 у
справі № 2а-2093/12/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді Г.К.
Голубєва О.І. Степашко