Справа № 2а-5729/10/0870
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/96104/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., секретар
Буденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 23 листопада 2011 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до Державного
комітету України із земельних
ресурсів, треті особи Головне
управління Державного комітету
України із земельних ресурсів, Голова
Державного комітету України із
земельних ресурсів Кулініч О.М. про
визнання дій протиправними, визнання
незаконними та скасування наказів,
поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а :

У липні 2010 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом до
відповідача. Уточнивши позовні вимоги,
просив визнати протиправними дії
відповідача щодо його звільнення з
посади начальника Головного
управління Державного комітету
України із земельних ресурсів у
Запорізькій області на підставі п.6 ст.30
Закону України «Про державну службу»
та ст.7 КЗпП України, визнати
протиправними та скасувати накази
відповідача № 504 кт від 22 липня 2010
року про його звільнення та № 509 кт від
23 липня 2010 року про внесення змін до
наказу № 504 кт від 22 липня 2010 року,
поновити його на посаді начальника
Головного управління Державного
комітету України із земельних ресурсів
у Запорізькій області, стягнути з
відповідача на його користь заробітну
плату за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
наказ про звільнення не містить фактів
порушення ним присяги державного
службовця; перевірка, на підставі якої
видано наказ про звільнення позивача,
має упереджений характер; звільнення
проведено з порушенням порядку та
процедури звільнення, зокрема з
порушенням ч.3 ст. 40 КЗпП України, тобто
в період тимчасової непрацездатності
позивача.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 14 жовтня 2010
року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії відповідача
щодо звільнення позивача з посади
начальника Головного управління
Державного комітету України із
земельних ресурсів у Запорізькій
області, скасовано накази Державного
комітету України із земельних ресурсів
№ 504 кт від 22 липня 2010 року та № 509 кт від
23 липня 2010 року. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 23 листопада 2011 року
скасовано постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 14
жовтня 2010 року та прийнято нову
постанову про відмову у задоволенні
позову.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування постанови суду
апеляційної інстанції з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права і залишення в
силі постанови суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права у межах доводів
касаційної скарги, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач з липня 2007 року
займав посаду начальника Головного
управління Державного комітету
України із земельних ресурсів у
Запорізькій області.

22 липня 2010 року наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
№ 504 кт ОСОБА_4 звільнено із займаної
посади з 22 липня 2010 року шляхом
припинення державної служби на
підставі п. 6 ст. 30 Закону України «Про
державну службу» та ст. 7 КЗпП України.
Наказом Державного комітету України із
земельних ресурсів № 509 кт від 23
липня 2010 року внесено зміни до наказу
Державного комітету України із
земельних ресурсів № 504 кт від 22 липня
2010 року в частині дати звільнення
позивача та вказано, що днем звільнення
ОСОБА_4 є перший день виходу його на
роботу після закінчення тимчасової
непрацездатності.

Підставою для звільнення позивача
стали результати перевірки стану
організації кадрової роботи, окремих
питань організації роботи щодо
запобігання проявам корупції у
Головному управлінні Державного
комітету України із земельних ресурсів
у Запорізькій області, проведеної на
підставі наказу Державного комітету
України із земельних ресурсів № 533 від
14 липня 2010 року.

За результатами перевірки складено
довідку від 16 липня 2010 року, з якої
вбачається, що у Головному управлінні
Державного комітету України із
земельних ресурсів у Запорізькій
області не розроблено та не
затверджено у встановленому порядку
регламент; наказ про розподіл
обов'язків між начальником та
заступниками начальника Головного
управління не погоджено Головою
Державного комітету України із
земельних ресурсів; рішення про
проведення конкурсу на заміщення
вакантних посад не оформлялось
розпорядчим документом, відсутні
протоколи конкурсної комісії щодо
попереднього розгляду документів
претендентів, які подавали документи
на участь у конкурсі; накази не
проходять погодження юридичною
службою; не виконано доручення
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 4 лютого 2010
року № 2889/24/7-10 щодо належного подання
інформації про результати роботи у
сфері запобігання протидії корупції та
невжиття заходів реагування щодо справ
про вчинення державними службовцями
територіальних органів корупційних
діянь або інших правопорушень,
пов'язаних із корупцією, які надходять
від правоохоронних та судових органів.

Задовольняючи позов частково та
скасовуючи оскаржувані позивачем
накази відповідача, суд першої
інстанції виходив з того, що в наказах
про звільнення позивача не зазначено,
які саме його дії чи бездіяльність є
порушенням Присяги державного
службовця та не зазначено, які
функціональні обов'язки несумлінно
виконував або порушував під час роботи
ОСОБА_4 Разом з тим, суд відмовив у
задоволенні позовних вимог про
поновлення на роботі та зазначив, що
оскільки позивачу не видано трудову
книжку у день звільнення із
зазначенням нової дати звільнення, то
трудові відносини між сторонами не
припинені. Що стосується позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, то
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач від цих вимог відмовився.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нову постанову
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що відповідач при прийнятті
оскаржуваних наказів діяв на підставі,
в межах та у спосіб, які передбачені
чинним законодавством, а висновки суду
першої інстанції не відповідають
фактичним обставинам справи.

Проте повністю погодитися з такими
висновками не можна. Згідно ст. 159 КАС
України судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі
закону висновки суду апеляційної
інстанції зроблені без повного та
всебічного з'ясування обставин в
адміністративній справі.

Так, скасовуючи висновок суду
першої інстанції про те, що в наказах
відповідача про звільнення позивача не
зазначено, які функціональні обов'язки
несумлінно виконував або порушував під
час роботи ОСОБА_4, які саме дії чи
бездіяльність позивача є порушенням
Присяги державного службовця, суд
апеляційної інстанції в порушення
вимог ст.159 КАС України не встановив
обставини справи, не надав належної
правової оцінки правомірності дій
відповідача щодо звільнення позивача
з посади за порушення Присяги
державного службовця, та не навів
мотивів в обґрунтування своїх
висновків.

При цьому суд апеляційної
інстанції не врахував, що звільнення за
порушення присяги може мати місце лише
тоді, коли державний службовець скоїв
проступок проти інтересів служби, який
суперечить покладеним на нього
обов'язкам, підриває довіру до нього як
до носія влади, що призводить до
приниження державного органу та
унеможливлює подальше виконання ним
своїх обов'язків. Державний службовець,
який вчинив дисциплінарний проступок,
не може бути звільнений за порушення
Присяги, якщо цей проступок не можна
кваліфікувати як порушення Присяги, та
не з'ясував, чи доведено відповідачем
скоєння позивачем такого проступку.

Крім того, в порушення ч.2 ст.11, ст.
195 КАС України суд апеляційної
інстанції не перевірив судове рішення
суду першої інстанції в межах
заявлених ОСОБА_4 позовних вимог,
зокрема щодо поновлення на посаді та
про стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Так, суд апеляційної інстанції
залишив поза увагою висновок суду
першої інстанції, який скасував накази
відповідача про звільнення позивача з
посади та одночасно відмовив у
задоволенні позовних вимог про
поновлення на роботі з тих підстав, що у
зв'язку з невнесенням запису про
звільнення до трудової книжки позивача
трудові відносини не припинені, як і
висновок суду першої інстанції про те,
що позивач відмовився від позовних
вимог щодо стягнення заробітної
плати. Тобто, суд апеляційної
інстанції не перевірив, чи ґрунтується
такий висновок суду першої інстанції
на законі, а також чи є в матеріалах
справи ухвала суду першої інстанції
про закриття провадження у справі у
зв'язку з відмовою від позову в частині
позовних вимог про стягнення
заробітної плати (п.2 ч.1 ст.157 КАС
України).

При цьому ні суд першої, ні суд
апеляційної інстанцій не з'ясували чи
досяг позивач на час виникнення
спірних правовідносин та станом на
момент ухвалення судових рішень
граничного віку перебування на
державній службі, передбаченого ст.23
Закону України «Про державну службу» (
в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), чи
продовжувався йому термін перебування
(і до якого часу) на державній службі
згідно Порядку погодження
продовження терміну перебування на
державній службі, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 грудня 2003 року №2020, хоч ці
обставини мають істотне значення для
правильного вирішення спору.

Неповне з'ясування судом апеляційної
інстанції дійсних обставин справи,
неправильне застосування норм
матеріального і порушення норм
процесуального права призвело до
ухвалення рішення, яке не відповідає
вимогам статті 159 КАС України щодо його
законності та обґрунтованості.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, оскільки суд
касаційної інстанції в силу ст.220 КАС
України не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 23 листопада 2011 року скасувати,
справу направити на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк