Справа № 803/467/14
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року
Справа №
4359/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Макарика В.Я.

суддів -
Глушка І.В. Большакової О.О.

за участю секретаря судового засідання
- Баранкевич А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
21.03.2014р. у справі № 803/467/14 за позовом
ОСОБА_1 до Державної фінансової
інспекції у Волинській області про
визнання незаконним та скасування
пункту 5 листа-вимоги від 10.01.2014 року №
810- 13/16, -

В С Т А Н О В
И В:

11 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Державної фінансової
інспекції у Волинській області у якому
просив визнати незаконним та скасувати
частково незаконний акт
індивідуальної дії Державної
фінансової інспекції у Волинській
області, оформлений у формі вимоги №
810-13/16 від 10.01.2014 року, зокрема, п.5 вимоги,
яким зобов'язано ДП «Турійське лісове
господарство» відобразити в обліку
дебіторську заборгованість по окремих
контрагентах, в тому числі відносно
позивача, щодо якого здійснено
безпідставні виплати в сумі 22,26 тис.
грн., провести претензійно - позовну
роботу з цим контрагентом щодо
відшкодування коштів.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 21.03.2014 року
у задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив її в
апеляційному порядку та просить
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 21.03.2014 року
скасувати та винести нову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
об'ємі .

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що за
результатами розгляду справи суд
дійшов висновку про те, що не
приймаються до уваги доводи позивача,
наведені у позовній заяві та в
засіданні суду, оскільки такі доводи
можуть бути предметом розгляду судом в
порядку цивільного судочинства при
розгляді справи про стягнення
заборгованості і не можуть
досліджуватись в межах даної
адміністративної справи, враховуючи
те, що позивач не є особою, якій
адресовано вимоги, викладені в
оскаржуваному рішенні суб'єкта владних
повноважень і позивач не довів
обставин, які б свідчили про порушення
його прав свобод чи інтересів у сфері
публічно-правових відносин.

Однак, суд, роблячи такий висновок, не
прийняв до уваги наступні обставини: в
поданій апелянтом позовній заяві та в
ході судового засідання зазначалось,
що в цілях звернення до Турійського
районного суду про стягнення належних
виплат в порядку досудової підготовки
11.12.2013 року керівнику ДП «Турійське
лісове господарство» був направлений
запит про надання документів,
необхідних для звернення до суду, на що
йому було відмовлено саме з посиланням
на вищевказаний акт ревізії, у зв'язку з
чим позивач не може реалізувати своє
конституційне право на звернення до
суду для одержання винагороди за працю,
тобто, актом ревізії та вимогою № 810-13/16
від 10.01.2014 року в частинах, що
стосуються його особистих інтересів
порушується його конституційне право,
передбачене статтею 43 Конституції
України , а саме, « кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.
Право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом».

Окрім цього, судом не взято до уваги, що
саме інформація, викладена в акті
ревізії в частині проведення мені
незаконних виплат слугувала підставою
для відмови у проведенні поточних
виплат за виконану роботу (за листопад
2013 року) та погашенні наявної
заборгованості з боку ДП «Турійське
лісове господарство», а тому подальше
співробітництво не мало сенсу і 02.12.2013
року під впливом зазначених вище
обставин позивачем було прийняте
рішення про розірвання умов договору в
односторонньому порядку, що
підтверджує факт прямого порушення
Конституційного права на працю
незаконними актом ревізії та вимогою №
810-13/16 від 10.01.2014 року в частинах, що
стосуються моїх особистих інтересів.

Судом не враховано такий важливий факт,
як створення незаконною вимогою №
810-13/16 від 10.01.2014 року перешкод для
реалізації його інтересів та прав в
частині подальшого зайняття
індивідуальною діяльністю у сфері
надання юридичних послуг, оскільки
викладена у вимозі інформація
негативно вплинула на рівень моєї
ділової репутації, процес становлення
якої відбувався протягом багатьох
років.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, що не перешкоджає розгляду
справи у їх відсутності згідно із ч.4 ст.
196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апелянта у їх сукупності, апеляційний
суд приходить до переконання, що подана
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону
України «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» головними завданнями органу
державного фінансового контролю є:
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), за
дотриманням законодавства на всіх
стадіях бюджетного процесу щодо
державного і місцевих бюджетів,
дотриманням законодавства про
державні закупівлі, діяльністю
суб'єктів господарської діяльності
незалежно від форми власності, які не
віднесені законодавством до
підконтрольних установ, за рішенням
суду, винесеним на підставі подання
прокурора або слідчого для
забезпечення розслідування
кримінальної справи. Державний
фінансовий контроль забезпечується
органом державного фінансового
контролю через проведення державного
фінансового аудиту, перевірки
державних закупівель та інспектування.

Згідно із частиною 1 статті 11 Закону
України «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» плановою виїзною ревізією
вважається ревізія у підконтрольних
установах, яка передбачена у плані
роботи органу державного фінансового
контролю і проводиться за
місцезнаходженням такої юридичної
особи чи за місцем розташування об'єкта
права власності, стосовно якого
проводиться така планова виїзна
ревізія.

відповідно до Плану
контрольно-ревізійної роботи на III
квартал 2013 року Володимир-Волинською
ОДФІ на підставі направлень на
проведення ревізії від 30.08.2013 року № 89,
від 0.09.2013 року № 93, № 94, виданих
начальником Володимир-Волинської ОДФІ
Юзефовичем С. Б., з 02.09.2013 року по 22.11.2013
року проведено планову ревізію
фінансово-господарської діяльності ДП
«Турійське лісове господарство» за
період з 01.01.2011 року по 01.09.2013 року.

За результатами проведеної перевірки
складено акт від 22.11.2013 року № 810-14-13,
яким встановлено, що для забезпечення
виконання правової роботи укладання
договорів та ведення
претензійно-позовної роботи ДП
«Турійське лісове господарство»
укладено цивільно-правовий договір від
03.01.2012 року з громадянином ОСОБА_1,
згідно пункту 2.1 якого щомісячна оплата
за виконану роботу складає 500,00 грн.,
крім того за кожну задоволену судом
цивільну справу додаткова винагорода
становить 25 відсотків від ціни позову.
Проведеною ревізією відповідності
сплаченої вартості наданих послуг
умовам цивільно-правового договору від
03.01.2012 року встановлено, що в період, що
підлягав ревізії ОСОБА_1 за виконану
роботу щомісячно здійснювалось
нарахування і виплата винагороди у
розмірі 500,00 грн. Також встановлено, що
протягом зазначеного періоду до суду
направлено лише один позов. Проте,
всупереч договору, на підставі поданих
актів виконаних робіт і наданих
юридичних послуг ОСОБА_1 підприємством
додатково здійснювалось нарахування і
виплата ОСОБА_1 винагороди у розмірі 25
відсотків від суми надходження
заборгованості від суб'єктів
господарювання, яким надсилались
претензії, чим порушено пункт 2.1
договору, яким передбачена така
винагорода за задоволену судом
цивільну справу. Всього у період, що
підлягав ревізії, ОСОБА_1 безпідставно
нараховано винагороди за невиконанні
роботи (ненадані послуги) у розмірі
22259,53 грн., за які проведено розрахунок у
сумі 10427,93 грн.

На підставі вищенаведеного,
Володимир-Волинською ОДФІ було
зроблено висновок про те, що внаслідок
нарахування та оплати завищеної
вартості наданих послуг ДП «Турійське
лісове господарство» завдано
матеріальної шкоди на загальну суму
10427,93, крім того завищено кредиторську
заборгованість по розрахунках з ОСОБА_1
на суму безпідставно нарахованої та не
сплаченої винагороди у сумі 11831,60 грн.

Врахувавши вищевикладене, На підставі
акту ревізії від 22.11.2013 року № 810-14-13
Володимир-Волинською ОДФІ винесено
лист-вимогу від 10.01.2014 року № 810-13/16,
пунктом 5 якої зобов'язано ДП
«Турійське лісове господарство»
відобразити в обліку дебіторську
заборгованість по фізичній особі
ОСОБА_1, щодо якого здійснено
безпідставні витрати у сумі 22260,00 грн.,
провести претензійно-позовну роботу з
цим контрагентом щодо відшкодування
коштів, в іншому випадку стягнути з
осіб, винних у проведенні зайвих
виплат, шкоду у порядку та у розмірі
встановленому статтями 130-136 Кодексу
законів про працю України.

Пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України
передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Під рішенням суб'єкта владних
повноважень у контексті положення
пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України
необхідно розуміти нормативно-правові
акти та правові акти індивідуальної
дії.

Правовим актом індивідуальної дії є
виданий суб'єктом владних повноважень
офіційний письмовий документ,
прийнятий на виконання
нормативно-правового акта, дію якого
поширено на конкретних осіб та/або які
стосуються конкретної ситуації і є
актами одноразового застосування норм
права.

Предметом оскарження в даній справі є
акт індивідуальної дії, а саме пункт 5
листа-вимоги від 10.01.2014 року № 810-13/16, дія
якого поширюється лише на осіб, яких
він стосується, тобто ДП «Турійське
лісове господарство».

Конституційний суд України у рішенні
від 23.06.1997 по справі щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положення підпункту 2 пункту 3 розділу IV
Закону України «Про Конституційний Суд
України» стосовно правових актів
органів Верховної Ради України
установив, що за своєю природою
ненормативні правові акти, на відміну
від нормативних, встановлюють не
загальні правила поведінки, а
конкретні приписи, звернені до
окремого індивіда чи юридичної особи,
застосовуються одноразово й після
реалізації вичерпують свою дію.

Отже, лист-вимога від 10.01.2014 року № 810-13/16
є правовим актом індивідуальної дії
відносно ДП «Турійське лісове
господарство», так як зазначений акт
індивідуальної дії встановлює
обов'язок саме ДП «Турійське лісове
господарство» відобразити в обліку
дебіторську заборгованість по
фізичній особі ОСОБА_1, щодо якого
здійснено безпідставні витрати у сумі
22260,00 грн., та провести з ним
претензійно-позовну роботу щодо
відшкодування цих коштів. Тобто, пункт 5
листа-вимоги від 10.01.2014 року № 810- 13/16
створює певні юридичні наслідки для ДП
«Турійське лісове господарство», а не
для позивача, оскільки не створює для
нього обов'язкових правових наслідків.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що доводи позивача
наведені у позовній заяві можуть бути
предметом розгляду судом в порядку
цивільного судочинства при розгляді
справи про стягнення заборгованості, і
не можуть досліджуватись в межах даної
адміністративної справи, враховуючи
те, що позивач не є особою, якій
адресовано вимоги, викладені в
оскаржуваному рішенні суб'єкта владних
повноважень.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, на підставі
правильно встановлених обставин
справи та визначених їм правовідносин,
прийшов до обґрунтованих і законних
висновків. Доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції і не свідчать про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи і
відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 195, ст. 198, ст. 200,
ст. 205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський
апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
21.03.2014р. у справі № 803/467/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя:
В.Я. Макарик

Судді:
І.В. Глушко

О.О. Большакова

Повний текст ухвали складений 21 жовтня
2014 року.