Справа № 522/17812/13-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 р.м.ОдесаСправа № 522/17812/13-а

Категорія: 5.5 Головуючий в 1 інстанції:
Бондар В.Я.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,судді
-Лук’янчук О.В.,судді -Жук С.І.при
секретарі -Дубині Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
приватного акціонерного товариства
«Одеський олійножировий комбінат» на
постанову Приморського районного суду
м.Одеси від 29 квітня 2014 року у справі за
адміністративним позовом виконавчого
комітету Одеської міської ради до
приватного акціонерного товариства
«Одеський олійножировий комбінат» про
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2013 року виконавчий комітет
Одеської міської ради (надалі - Позивач)
звернувся до суду з адміністративним
позовом до приватного акціонерного
товариства «Одеський олійножировий
комбінат» (надалі - Відповідач), в якому
просив зобов'язати ПАТ «Одеський
олійножировий комбінат» виконати
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради від 16.09.1993 року №960 «Про
внесення доповнень до рішення
виконкому міськвиконкому №74 від 02.03.1992
року «Про відселення сімей з житлових
будинків, розташованих у
санітарно-захисній зоні центрального
промислового вузла» (надалі - Рішення
№960) шляхом відселення за власний
рахунок мешканців будинків, які
розташовані за адресою: м. Одеса, 2-й
Басейний провулок 3, 5, 9, 13, 15; 4-й Басейний
провулок 1, 3, 6; 6-й Басейний провулок 2, 8,
10, 12, 14.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що
Рішенням №960 Одеський олійно-жировий
комбінат було зобов'язано за власний
рахунок забезпечити у 1993-1995 роках
відселення громадян, що мешкають в
житлових домах, які розташовані в
санітарно-захисній зоні цього
підприємства, відповідно до додатку № 2
до Рішення №960. Оскільки дане рішення
виконкому Одеської міської ради
залишається не виконаним, позивач
просить зобов'язати відповідача
виконати це рішення в судовому порядку.

Постановою Приморського районного
суду м. Одеси від 29.04.2014 року
адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просить постанову суду першої
інстанції скасувати та винести нову
постанову, якою відмовити в задоволені
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржена
постанова Приморського районного суду
м. Одеси вимогам ст.159 КАС України не
відповідає, оскільки має місце неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про обґрунтованість позовних
вимог з тих підстав, що ПАТ «Одеський
олійножировий комбінат», як
правонаступник Одеського
олійножирового комбінату, зобов'язано
виконати рішення виконавчого комітету
Одеської міської радою народних
депутатів від 16.09.1993 року №960.

Колегія суддів з таким висновком суду
першої інстанції погодитися не може з
огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції
встановлені наступні обставини справи.

Виконавчий комітет Одеської міської
ради народних депутатів 16.09.1993 року
прийняв рішення №960 «Про внесення
доповнень до рішення міськвиконкому
№74 від 02.03.1992 року «Про відселення
сімей з житлових будинків,
розташованих у санітарно-захисній зоні
центрального промислового вузла».

Пунктом 2 даного рішення було
зобов'язано ряд промислових
підприємств, у тому числі і державне
підприємство Одеський олійножировий
комбінат, забезпечити в 1993-1995 роках
відселення громадян, які мешкають в
житлових домах, розташованих в
санітарно-захисній зоні цих
підприємств, згідно Додатку № за
власний рахунок 2 (а.с.12).

У Додатку №1 до Рішення №960 визначені
будинки, які розташовані в
санітарно-захисній зоні підприємств
центрального промислового вузла. Так,
до санітарно-захисної зони Одеського
олійножирового комбінату згідно цього
додатку віднесені наступні будинки: 2-й
Басейний провулок 3, 5, 9, 13, 15; 4-й Басейний
провулок 1, 3, 6; 6-й Басейний провулок 2, 8,
10, 12, 14 (а.с.13)

У Додатку №2 до Рішення №960 визначені
списки сімей, які підлягали відселенню.
Згідно цього додатку за рахунок
олійножирового комбінату підлягали
відселенню 25 сімей, які визначені у
цьому додатку під номерами з 216 по 241, і
які проживають в наступних будинках:

- №3, 5, 9, 13, 15 по 5-му Басейному пров.,

- №1, 3 по 4-му Басейному пров.,

- №2, 8, 10, 12, 14 по 6-му Басейному пров.
(а.с.23-24).

Аналіз Рішення №960 та Додатків №1 та 2
до цього рішення свідчить про те, що за
цим рішенням олійножировому комбінату
необхідно було забезпечити в 1993-1995
роках відселення тих сімей, які
перелічені у Додатку №2. Однак у цьому
додатку не зазначені мешканці будинків
№3, 5, 9, 13, 15 по 2-му Басейному провулку, на
відселенні яких наполягає позивач у
позовній заяві.

Будинки по 2-му Басейному провулку
будинків №3, 5, 9, 13, 15 лише перелічені у
Додатку №1 до Рішення №960 як такі, що
входять до санітарно-захисної зони
олійножирового комбінату, але
переселенню підлягали лише ті
громадяни, перелічені у Додатку №2.

Отже, твердження позивача, з яким
погодився і суд першої інстанції, про
те, що за Рішенням №960 олійножировий
комбінат повинен був забезпечити за
власний рахунок відселення мешканці
будинків №3, 5, 9, 13, 15 по 2-му Басейному
провулку, є безпідставними.

Також не було передбачено цього
обов'язку і в рішенні №74 від 02.03.1992 року,
до якого Рішенням №960 були внесені
доповнення.

Таким чином, має місце невідповідність
висновків суду першої інстанції
фактичним обставинам справи.

Як вже зазначено вище, п.2 Рішення №960
олійножировий комбінат було
зобов'язано забезпечити відселення
громадян, згідно Додатку №2 за власний
рахунок.

Згідно п.3 Рішення №960 виділення житла
для відселення громадян згідно Додатку
№2 повинно було бути здійснено
відділом обліку та розподілу житлової
площі міськвиконкому за рахунок
лімітів підприємств, вказаних у п.2
цього рішення, в тому числі і
олійножирового комбінату.

Аналіз наявних в матеріалах справи
документів (а.с.29-30, 50, 78, 82, 188, 189)
свідчить про те, що житло для
відселення громадян, які перелічені у
Додатку №2 до Рішення №960 повинен був
надати безпосередньо орган місцевого
самоврядування, а олійножировий
комбінат повинен був попередньо оплати
вартість будівництва цього житла
міськвиконкому.

Саме такий спосіб забезпечення
відселення вищевказаних громадян
чітко зазначений в рішенні виконавчого
комітету Одеської міської ради
народних депутатів №78 від 16.03.1989 року,
яким олійножировому комбінату була
виділена в користування земельна
ділянка площею 5,123 га. (п.1) із
зобов'язанням останнього передати в
1990-91 роках кошти в сумі 850 тис. карб. для
організації 100 метрової санітарної
зони та відселення мешканців будинків
з наданням їм квартир (п.2.2).

У вступній частині цього рішення
зазначається про гарантійне письмо
Держагропрому УРСР про виділення
коштів для організації санітарної зони
олійножирового комбінату, для розвитку
об'єктів комунального господарства та
дольової участі в будівництві житла.

Як зазначає відповідач в своєму листі
від 30.05.2012 року №15/610 в адрес Управління
капітального будівництва Одеської
міської ради (а.с.188), зазначені у пп.2.2
рішення №78 від 16.03.1989 року кошти в
повному обсязі були перераховані
міськвиконкому, після чого рішенням №74
від 02.03.1992 року відділ обліку та
розподілу житлової площі
міськвиконкому було зобов'язано
виділити житлову площу для відселення.
Перерахування коштів здійснювалось за
рахунок централізованих та
нецентралізованих джерел бюджету,
оскільки Одеський олійножировий
комбінат до 1997 року знаходився у
державній власності.

Позивач не заперечує того факту, що
згідно Рішення №960 житлова площа для
відселення повинна була надаватися
органом місцевого самоврядування за
рахунок тих коштів, які надійшли від
олійножирового комбінату.

Крім того, Управління капітального
будівництва Одеської міської ради в
своєму листі від 03.11.2005 року (а.с.189)
підтверджує факт отримання від
олійножирового комбінату в 1994 році
коштів для виконання рішень №74 та №960,
а також факт виділення за ці кошти 17
квартир загальною площею 1063 кв.м.. Інших
квартир для відселення сімей із
санітарно-захисної зони
олійножирового комбінату не
виділялось внаслідок відсутності
фінансування з боку комбінату.

В листі від 29.03.2006 року №209/1 (а.с.190)
Управління зазначає, що комбінат на
підставі договору з управлінням
регулярно перераховував кошти на
дольову участь в будівництві житла для
відселення сімей з санітарно-захисної
зони, але у зв'язку із інфляційними
процесами вартість будівництва
квадратного метра житла постійно
зростала, в зв'язку із чим житла було
виділено менше.

Згідно листа Управління по обліку,
розподілу та реалізації житлової площі
виконкому Одеської міської ради від
17.09.1996 року №95/2-4, олійножировому
комбінату підлягало виділенню 1071 кв.м.
житла, а станом на 02.09.1996 року протягом
1994-1996 років було виділено 868,07 кв.м.;
питання щодо виділення решти житла на
загальну площу 203 кв.м. буде
розглядатися при розподілі будинків,
які вводяться в експлуатацію в 1996 році.

До матеріалів справи також долучена
письмова інформація ВАТ «Одеський
масложиркомбінат» про хід відселення
житлового фонду з санітарно-захисної
зони станом на 01.03.1998 року (а.с.221), з якої
вбачається наступне: за період з 1989 по
1994 рік комбінат перерахував Одеському
міськвиконкому 1410 тис. карб за рахунок
централізованих джерел, та 2625333 тис.
карб. за рахунок нецентралізованих
джерел; станом на 01.03.1998 року підлягає
відселенню 9 сімей, для яких необхідно
виділити 9 квартир; з 1994 року для
відселення управлінням капітального
будівництва не виділено жодної
квартири; з посиланням на інфляцію
управління капітального будівництва
міськвиконкому понизило свою
заборгованість перед комбінатом по
житлу з 411,5 кв.м. до 202 кв.м.; надання
житла для відселення із санітарної
зони буде проводитися по мірі його
отримання від управління капітального
будівництва.

З листа КП ДЕЗ «Арнаутське» від 18.09.2005
року №87 (а.с.223) вбачається, що в
житловому масиві, обмеженим 4, 5, 6 - ми
Байсейновими провулками станом на
01.09.2005 року мешкають в державному
секторі на законних підставах всього
три сім'ї. З цих трьох сімей лише тільки
дві сім'ї зазначені до Додатку №2 до
Рішення №960 як такі, що підлягали
відселенню за рахунок олійножирового
комбінату, а саме: сім'я ОСОБА_5 (2
чоловіка) - АДРЕСА_1 та сім'я ОСОБА_6 (2
чоловіка) - АДРЕСА_2.

Ця ж сама інформація підтверджується і
листом Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
від 07.10.2014 року №01-11/1870 із доданими
довідками з місця проживання щодо
сімей ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.240)

Наведені вище обставини сторонами
справи не заперечуються.

Встановлені судом апеляційної
інстанції обставини свідчать про
наступне:

по-перше - обов'язок Одеського
олійножирового комбінату, як
державного підприємства, забезпечити у
1993-1995 роках відселення громадян із
санітарно-захисної зони згідно Рішення
№960 полягав у фінансуванні будівництва
житла державного житлового фонду на
підставі договору з управлінням
капітального будівництва Одеської
міської ради;

по-друге - Одеський олійножировий
комбінат, як державне підприємство, до
1996 року перераховувало Одеській
міській ради кошти на будівництві
житла для відселення сімей з
санітарно-захисної зони, за рахунок
яких міською радою були надані
квартири частині громадян, які
значаться у Додатку №2 до Рішення №960;

по-третє - на час розгляду даної справи
з 25 сімей, які підлягали відселенню за
рахунок Одеського олійножирового
комбінату згідно Додатку №2 до Рішення
№960, залишаються не відселеними лише
дві сім'ї.

Ці обставини спростовують твердження
позивача про те, що Одеським
олійножировим комбінатом не вчинялись
дії по виконанню Рішення №960 з метою
відселення громадян, які зазначені в
Додатку №2 до цього рішення.

Як видно з матеріалів справи, на базі
державного підприємства «Одеський
олійножировий комбінат» у 1994 році було
створено орендне підприємство
«Одеський олійножировий комбінат», яке
на підстав наказу Фонду Держмайна
України №85-АТ від 19.12.1996 року було
перетворено у відкрите акціонерне
товариство «Одеський олійножировий
комбінат» з датою реєстрації в ЄДРПОУ
03.03.1997 року.

Відповідно до ст.28 Закону України від
04.03.1992 року №2163-XII «Про приватизацію
державного майна» особи, які придбали
державні підприємства як цілісні
майнові комплекси, є правонаступниками
їх майнових прав і обов'язків
відповідно до умов договору між
продавцем і покупцем та законодавства
України.

При вирішенні питання щодо наявності у
відповідача, як правонаступника
державного підприємства, обов'язку
забезпечити за власний рахунок
відселення тих сімей, які значаться в
Додатку №2 до Рішення №960, і
залишаються не відселеними на даний
час, слід виходити з того, чи були
виконані в повному обсязі державним
підприємством Одеським олійножировим
комбінатом обов'язки, які передбачені
рішенням №960, тобто фінансування
будівництва житла для відселення
громадян відповідно до укладеного
договору з управлінням капітального
будівництва Одеської міської ради.

На вимогу апеляційної інстанції
позивачем не було надано доказів
повного або часткового невиконання
Одеським олійножировим комбінатом
обов'язків по фінансуванню будівництва
житла для відселення громадян, а наявні
в матеріалах справи документи
підтверджують, що такі обов'язки
комбінатом виконувались.

Більш того, представник позивача в
судовому засіданні не заперечував
проти наданої представником
відповідача інформації про хід
відселення житлового фонду з
санітарно-захисної зони станом на
01.03.1998 року щодо обсягу перерахованих
олійножировим комбінатом в період з 1989
по 1994 рік коштів на будівництво житла
для відселення, та щодо залишку
житлової прощі, яку повинен був
міськвиконком передати олійножировому
комбінату за сплачені ним кошти для
відселення громадян з санітарної зони.

Представники сторін пояснили, що
надати документи та більш детальну
інформацію про стан розрахунків між
олійножировим комбінатом та
міськвиконкомом по фінансуванню
будівництва житла для відселення та
обсяги фактичного наданого комбінату
житла для відселення громадян на даний
час не є можливим через відсутність
підтверджуючих ці обставини
документів.

Слід зазначити, що спори, які пов'язані
із укладанням, зміною, розірванням і
виконанням господарських договорів,
підлягають вирішенню в порядку
господарсько-процесуального
законодавства. В той же час відомості
про те, що між Одеською міською радою та
державним підприємством Одеський
олійножировий комбінат, чи його
правонаступниками існували спірні
відносини з приводу неналежного
виконання обов'язків по фінансуванню
будівництва житла для відселення
громадян, в матеріалах справи відсутні,
і сторони на наявність таких обставин
не посилаються.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку про
недоведеність факту неналежного
виконання олійножировим комбінатом
обов'язку по забезпеченню за власний
рахунок відселення тих сімей, які
значаться в Додатку №2 до Рішення №960.

Колегія суддів також звертає увагу на
те, що в позовній заяві виконком
Одеської міської ради просить
зобов'язати відповідача виконати
Рішення №960 шляхом відселення за
власний рахунок мешканців
вищевказаних будинків.

Такий спосіб виконання Рішення №960 на
думку колегії суддів не відповідає
змісту самого рішення, в якому
передбачався обов'язок не відселити, а
забезпечити відселення.

Як вже зазначено вище, за Рішенням №960
обов'язок комбінату забезпечити
відселення полягав у фінансуванні ним
будівництва житла для відселення, а
надати житло для відселення повинен
був міськвиконком.

В той же час, обов'язок відселити
передбачає надання іншого житла.

Докази того, що у відповідача є в
наявності житлові приміщення для
відселення громадян із
санітарно-захисної зони, або такі
приміщення надавались відповідачу, в
матеріалах справи відсутні, і сторони
на наявність таких обставин не
посилаються.

Представник позивача в судовому
засіданні наполягала на тому, що на
даний час відповідач на підставі
Рішення №960 зобов'язаний саме надати
житло для відселення, при цьому не
заперечувала того факту, що за цим
рішенням передбачалось фінансування
комбінатом будівництва житла для
відселення.

Стосовно посилань позивача в
обґрунтування позовних вимог на
положення ст.24 Закону України «Про
охорону атмосферного повітря» колегія
суддів зазначає наступне.

Дана норма закону визначає, що з метою
забезпечення оптимальних умов
життєдіяльності людини в районах
житлової забудови, масового відпочинку
і оздоровлення населення при
визначенні місць розміщення нових,
реконструкції діючих підприємств та
інших об'єктів, які впливають або
можуть впливати на стан атмосферного
повітря, встановлюються
санітарно-захисні зони. Якщо внаслідок
порушення встановлених меж та режиму
санітарно-захисних зон виникає
необхідність у відселенні жителів,
виведенні з цих зон об'єктів
соціального призначення або
здійсненні інших заходів,
підприємства, установи, організації та
громадяни - суб'єкти підприємницької
діяльності, місцеві органи виконавчої
влади, органи місцевого самоврядування
повинні вирішувати питання про
фінансування необхідних робіт і
заходів та строки їх реалізації.

За змістом ст.24 Закону України «Про
охорону атмосферного повітря»
виникнення необхідності у відселенні
жителів з санітарно-захисної зони
підприємства не викликає автоматично
обов'язку такого підприємства провести
таке відселення. Ця норма зобов'язує як
підприємство, так і органи місцевого
самоврядування спільно вирішувати
питання відселення громадян із
санітарно-захисної зони. Результати
таких спільних дій повинні знайти своє
відображенні у відповідних рішеннях
органу місцевого самоврядування.

З урахування встановлених обставин,
колегія суддів зазначає, що на час
розгляду даної справи питання
відселення громадян, які на даний час
проживають в санітарно-захисній зоні
олійножирового комбінату, залишається
не врегульованим, оскільки
відповідальними за вирішення цього
питання суб'єктами - Одеською міською
радою та ПАТ «Одеський олійножировий
комбінат» не визначені конкретні
заходи по забезпеченню таких громадян
житлом за межами санітарно-захисної
зоні з конкретними строками їх
реалізації та джерелами фінансування.

На думку колегії суддів, Рішення №74 від
02.03.1992 року та №960 від 16.09.1993 року, на які
посилається позивач, не можуть бути
належним способом вирішення цього
питання на даний час, оскільки, як вже
зазначено вище, за цими рішеннями
передбачалось фінансування
будівництва житла державного
житлового фонду для відселення за
рахунок державних підприємств під
гарантії державних органів, в
управлінні яких знаходились ці
підприємства, а саме будівництво житла
та надання його для відселення повинно
було здійснюватися органами місцевого
самоврядування.

На підставі всього вищенаведеного,
колегія суддів приходить до висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог
виконавчого комітету Одеської міської
ради, в зв'язку з чим постанова суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
винесенням нової постанови про відмову
у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.195, ст.196, п.3 ч.1 ст.198, ч.1
ст.202, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України,
апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Одеський
олійножировий комбінат» -
задовольнити.

Постанову Приморського районного суду
м. Одеси від 29 квітня 2014 року -
скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позовних вимог
виконавчого комітету Одеської міської
ради до приватного акціонерного
товариства «Одеський олійножировий
комбінат».

Постанова апеляційного суду набирає
чинності негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення
виготовлений 17 жовтня 2014 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко Суддя:
Суддя: О.В. Лук’янчук С.І. Жук