Справа № 810/5068/14
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2014-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2014 року 810/5068/14

м. Київ

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Журавель В.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до ДПІ у Києво-Святошинському
районі ГУ Міндоходів у Київській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернувся
фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(далі-позивач) з позовом до ДПІ у
Києво-Святошинському районі ГУ
Міндоходів у Київській області
(далі-відповідач, податковий орган) про
скасування податкового
повідомлення-рішення

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
спірне податкове повідомлення-рішення
прийнято з порушенням норм чинного
законодавства. Зазначає, що в акті
перевірки не вказано суму несвоєчасної
сплати податкового зобов'язання та
граничний термін такої сплати.
Розрахунок штрафних санкцій до акту
перевірки та податкового
повідомлення-рішення не надавався. За
вказаний період ним був несвоєчасно
сплачений лише один платіж в січні 2013
року із затримкою 12 днів. Із лютого 2013 р.
позивач неодноразово усно звертався до
податкового органу для отримання
розрахунку суми штрафу за несвоєчасну
сплату цього грошового зобов'язання,
але рішення податкового органу йому не
було надано та повідомлено, що в
облікових системах податкового органу
штраф не нараховано. Вважає, що за
порушення позивача, несвоєчасна сплата
єдиного податку за січень 2013 року могла
бути застосована фінансова санкція,
яка передбачено п.1.126 ст.126 ПК України,
тобто 10% від суми, що складає 22,94 грн.
Проте, податковий орган більше року не
вживав жодних заходів щодо нього, та аж
у квітні 2014 р. застосував щодо нього
санкцію за це порушення вже в розмірі
3947,8 грн. Просить суд скасувати
податкове повідомлення-рішення.

Позивач подав до суду клопотання про
розгляд справи в порядку письмового
провадження, позовні вимоги підтримав
повністю, позов просив задовольнити.

Відповідач був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового розгляду. У призначений день і
час до суду відповідач не прибув, про
причини неприбуття суд не повідомив,
явку свого представника в судове
засідання не забезпечив.

Дослідивши матеріали справи, надавши
оцінку доказам, суд встановив наступні
обставини справи та правовідносини, що
склалися між сторонами.

22 квітня 2014 року податковим органом
проведено документальну невиїзну
перевірку питань своєчасної сплати до
бюджету єдиного податку суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1, за
результатами якої складено акт
№75/10-13-17-01/НОМЕР_1. Актом встановлено, що
позивач за період з 20.01.2013 по 20.04.2014
несвоєчасно сплатив податкові
зобов'язання, чим порушено п.1.295 ст.295 ПК
України. За несвоєчасну сплату
узгоджених сум податкового
зобов'язання до суб'єкта
підприємницької діяльності на
підставі ст.122, ст.126 ПК України
застосовується штрафна санкція за
період з 20.01.2013 по 20.04.2014.

На підставі Акту перевірки від 22.04.2014
№75/10-13-17-01/НОМЕР_1 відповідачем винесено
податкове повідомлення-рішення від
22.04.2014 №, яким визначено грошове
зобов'язання в сумі 3497,80 грн та
застосовано штрафні санкції за
несвоєчасну сплату єдиного податку з
фізичних осіб у сумі 1748,90 грн.

Позивач не погодившись з прийнятим
податковим повідомленням-рішенням
здійснив адміністративне оскарження
та рішеннями ГУ Міндоходів у Київській
області від 17.07.2014 та ДФС України від
04.08.2014, якими податкове
повідомлення-рішення від 22.04.2014 №
залишено без змін, а скарги без
задоволення. У рішенні ГУ Міндоходів у
Київській області від 17.07.2014 вказано, що
20.01.2013 позивач мав сплатити відповідно
до ставки єдиного податку 229,4 грн, проте
сплачено несвоєчасно - 04.02.2013, в
результаті чого застосовано штрафну
санкцію та пеню у розмірі 0,40 грн. В
результаті цього щомісячно
нараховувалася штрафна санкція за
несвоєчасну сплату чергових платежів
відповідно до ст. 122 ПК України в
розмірі 50% ставки єдиного податку та
пеня. На підставі цього відповідачем
22.04.2014 застосовано штрафні санкції за
несвоєчасну сплату єдиного податку з
фізичних осіб у сумі 1748,90 грн.

Дослідженням матеріалів справи
встановлено, що відповідно до
квитанцій 01.02.2013, 07.02.2013, 18.03.2013 здійснено
платіж єдиного податку, а в подальшому
згідно з квитанціями позивачем
здійснено своєчасно сплату єдиного
податку за кожний місяць 2013 р. та за
січень-квітень 2014 року. Податкове
зобов'язання, яке нараховано позивачу в
сумі 3724, 20 грн, позивачем сплачено.

Відповідно до довідки, ДПІ у
Києво-Святошинському районі
повідомлено позивача, що станом на
13.06.2014 у позивача є заборгованість по
єдиному податку з фізичних осіб, а у
разі не сплати свідоцтво платника
єдиного податку буде анульовано.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Згідно з пунктом п.300.1 ст.300 Податкового
кодексу України платники єдиного
податку несуть відповідальність
відповідно до цього Кодексу за
правильність обчислення, своєчасність
та повноту сплати сум єдиного податку,
а також за своєчасність подання
податкових декларацій.

Відповідно до пункту 122.1 статті 122
Податкового кодексу України несплата
(неперерахування) фізичною особою -
платником єдиного податку, визначеною
підпунктами 1 і 2 пункту 291.4 статті 291
цього Кодексу, авансових внесків
єдиного податку в порядку та у строки,
визначені цим Кодексом, тягне за собою
накладення штрафу в розмірі 50
відсотків ставки єдиного податку,
обраної платником єдиного податку
відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 295.1 статті 295
Податковою кодексу України платники
єдиного податку першої і другої груп
сплачують єдиний податок шляхом
здійснення авансового внеску не
пізніше 20 числа (включно) поточного
місяця. Такі платники єдиного податку
можуть здійснити сплату єдиного
податку авансовим внеском за весь
податковий (звітний) період (квартал,
рік), але не більш як до кінця поточного
звітного року.

Судом встановлено, що позивач за період
з 01.01.2013 по 20.04.2014 повинен був сплатити
податкове зобов'язання в сумі 3724,20 грн,
яке з лютого 2013 р. своєчасно
сплачувалося в повному розмірі (3724,40
грн), що підтверджується платіжними
документами.

Разом з тим, суд зазначає, що станом на
лютий 2013 р. податковим органом
нараховано позивачу штраф та пеню в
розмірі 0,40 грн. Доказів повідомлення
позивача податковим органом про
здійснене ним визначення податкових
зобов'язань до суду не надано. Позивач
визнавав факт несвоєчасної сплати
авансового платежу в січні 2013 року та
звертався до податкового органу з
метою отримання рішення для сплати
визначено штрафу і пені, але податковим
органом позивачу таке рішення не
надано.

Як встановлено судом, у лютому 2013 р.
податковим органом застосовано
штрафну санкцію та пеню у розмірі 0,40
грн., а в подальшому до квітня 2014 р.
щомісячно нараховувалася штрафна
санкція за несвоєчасну сплату чергових
платежів відповідно до ст. 122 ПК України
в розмірі 50% ставки єдиного податку та
пеня, а всього нараховано грошове
зобов'язання в сумі 3497,80 грн та
застосовано штрафні санкції за
несвоєчасну сплату єдиного податку з
фізичних осіб у сумі 1748,90 грн.

Податковий орган, приймаючи таке
рішення, посилався на норми ПК України,
які регламентують застосування
санкцій та пені за несвоєчасну сплату
податкових зобов'язань.

Разом з тим, суд зазначає, що в Україні
визнається і діє принцип верховенства
права, а рішення Європейського суду з
прав людини є джерелом права.

Згідно з усталеною практикою
Європейського суду з прав людини дії
суб'єкта владних повноважень щодо
втручання чи обмеження прав людини
повинні бути обґрунтованими,
законними, необхідними, а втручання -
пропорційним. Дискреційність
повноважень органу влади повинна бути
зведена до мінімуму, а логіка рішень
органу влади повинна бути чіткою і
зрозумілою, як і можливі наслідки таких
дій. Особа не повинна відповідати за
помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з
прав людини у справі «Рисовський проти
України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав
незаконне та непропорційне втручання
у права заявника, гарантовані статтею 1
Першого протоколу Конвенції. Суд у
цьому рішенні підкреслив особливу
важливість принципу «належного
урядування». Він передбачає, що у разі,
коли йдеться про питання загального
інтересу, зокрема, якщо справа впливає
на такі основоположні права людини, як
майнові права, державні органи повинні
діяти вчасно та в належний і якомога
послідовніший спосіб. Зокрема, на
державні органи покладено обов'язок
запровадити внутрішні процедури, які
посилять прозорість і ясність їхніх
дій, мінімізують ризик помилок і
сприятимуть юридичній визначеності у
цивільних правовідносинах, які
зачіпають майнові інтереси. Принцип
«належного урядування», як правило, не
повинен перешкоджати державним
органам виправляти випадкові помилки,
навіть ті, причиною яких є їхня власна
недбалість. Будь-яка інша позиція була
б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню
неналежного розподілу обмежених
державних ресурсів, що саме по собі
суперечило б загальним інтересам. З
іншого боку, потреба виправити минулу
«помилку» не повинна непропорційним
чином втручатися в нове право, набуте
особою, яка покладалася на
легітимність добросовісних дій
державного органу. Іншими словами,
державні органи, які не впроваджують
або не дотримуються своїх власних
процедур, не повинні мати можливість
отримувати вигоду від своїх
протиправних дій або уникати
виконання своїх обов'язків. Ризик
будь-якої помилки державного органу
повинен покладатися на саму державу, а
помилки не можуть виправлятися за
рахунок осіб, яких вони стосуються.
Принцип «належного урядування»
покладає на державні органи обов'язок
діяти невідкладно, виправляючи свою
помилку.

Судом у цій справі встановлено, що
податковому органу ще в лютому 2013 р.
стало відомо про несвоєчасну сплату
позивачем податкового зобов'язання, у
зв'язку з чим позивачу нараховано штраф
та пеню, які на той час складали 0,40 грн.
Позивач звертався до податкового
органу для сплати визначеного
відповідачем грошового зобов'язання,
проте позивача не було повідомлено про
наявність і розмір такого зобов'язання.
Податковий орган про здійснене
нарахування не тільки не повідомив
позивача, але й більше року продовжував
нараховувати йому податкові
зобов'язання і пеню, які у квітні 2014 р.
досягли ще більш значного розміру:
нараховано грошове зобов'язання в сумі
3497,80 грн та застосовано штрафні санкції
у сумі 1748,90 грн.

З урахуванням практики Європейського
суду з прав людини суд визнає, що у
ситуації, яка склалася, податковий
орган з лютого 2013 р. по квітень 2014 р.
порушував вищевказані вимоги щодо
«належного урядування», унаслідок чого
заборгованість позивача зросла з 0,40
грн до 5246,7 грн.

Оскільки спірне рішення прийнято
податковим органом з порушенням
принципу верховенства права, всупереч
вимогам щодо «належного урядування»,
то з огляду на зазначене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та вважає їх такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви
сплачено судовий збір, доказів
понесення ним інших судових витрат
суду не надано. Таким чином, на користь
позивача підлягає стягненню сплачена
ним сума судового збору.

Керуючись статтями 11-14, 69-71, 79, 86, 94, 122,
159-163, 167, 185-186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 22.04.2014,
видане Державною податковою
інспекцією у Києво-Святошинському
районі ГУ Міндоходів у Київській
області.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 182
(сто вісімдесят дві) грн 70 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Журавель В.О.