Справа № 813/5592/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№813/5592/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
Головуючого-судді Сасевича О.М.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Кулака І.О.,
представника відповідача Холявки І.Я.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» до
Городоцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Львівській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ»
(надалі по тексту - ТзОВ «ТБ ФРУТ
СЕКЮРІТІ») звернулося 11.08.2014 року до
суду із позовом до Городоцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області
(надалі - Городоцька ОДПІ ГУ Міндоходів
у Львівській області), у якому просить
визнати протиправним та скасувати
від 05.08.2014 року.
В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що оспорюване ним
податкове повідомлення-рішення було
прийняте контролюючим органом із
порушенням норм матеріального права та
є такими, що суперечать чинному
законодавству України.
Позивач вважає оскаржуване податкове
повідомлення-рішення необґрунтованим,
а відповідно і протиправним, оскільки
ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ», діючи в рамках
та в межах чинного законодавства
України, правомірно було віднесено до
складу податкового кредиту суми ПДВ за
господарською операцією, яка
проводилася ним із ТзОВ «Семикс».
Позивач стверджує, що його
господарська операція з ТОВ «Семикс»
носила реальний характер. Оскільки
факт реальності такої господарської
операції підтверджується належними та
допустимими доказами - укладеним
договором, зареєстрованими
податковими, видатковими накладними,
актами приймання-передачі
(внутрішнього переміщення) основних
засобів тощо, які підтверджують право
позивача на податковий кредит,
ненадання лише документів на
підтвердження факту транспортування
товару не може бути підтвердженням
факту нереальності здійснення
господарської операції. Усі
перераховані документи мають
необхідні реквізити та відомості, у
повній мірі відображають зміст
господарської діяльності.
При цьому, позивач зазначає, що в ході
перевірки, яка проводилася
відповідачем, остатньому було надано
документи, що стосуються такої
господарської операції: договір,
видаткові, податкові накладні, акти
інвентаризації основних засобів, які
підтверджували факти виконання
господарської операції. Позивач
стверджує, що при проведенні перевірки
відповідачем не було дано належної
оцінки усім наявним доказам, які
безумовно та однозначно свідчили про
реальність господарської операції
позивача та, відповідно, про
відсутність порушення чинного
законодавства України.
Позивач також вважає неправомірним
обґрунтування висновків органу
доходів і зборів про нереальність
господарської операції, яка
замовлялася позивачем, та про
порушення ним податкового
законодавства виключно податковою
інформацією про контрагента позивача,
його діяльність і допущені ним
порушення податкового законодавства,
оскільки відповідальність платників
податків носить виключно
індивідуальний характер і позивач як
добросовісний платник податків не
повинен нести відповідальність за
можливі порушення, допущені його
контрагентом. При цьому, позивач вказує
на те, що податкова інформація про
контрагента позивача, на яку
посилається відповідач, була здобута
податковими органами не в ході
проведення перевірки, як це визначає
чинне законодавство, а виключно
відображена в акті про неможливість
проведення зустрічної звірки з
контрагентом позивача, який перебував
у стані припинення, що не може свідчити
про достовірність таких даних.
У зв'язку із цим, позивач наголошує, що
господарська операція із ТзОВ «Семікс»
була вчинена реально й документована у
повній відповідності до чинного
законодавства України. А оскільки
учасники таких правовідносин були
платниками ПДВ, тому на підставі
виписаних виконавцями робіт
податкових накладних позивач мав повне
право на формування податкового
кредиту. У той же час, оспорюване
рішення відповідача, фактично
ґрунтуються на припущеннях
податкового органу, безпідставно й
необґрунтовано порушує його права, а
тому воно підлягає визнанню
протиправним і скасуванню.

Ухвалами судді від 12.08.2014 року у даній
адміністративній справі відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду.

На заперечення позовних вимог 17.09.2014
року відповідачем було подано
заперечення на позовну заяву. У
поданому запереченні відповідач
обґрунтовує законність оспорюваного
податкового повідомлення-рішення, а
його позиція полягає в наступному.

Як було встановлено відповідачем, за
результатами документальної
позапланової виїзної перевірки
позивача, господарська операція між
ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» та його
контрагентом, яка була відображена в
податковому обліку, фактично не мала
місце та не відбувалася. На переконання
відповідача, на нереальність операції
вказує та обставина, що контрагент
позивача не володів достатніми
можливостями для виконання таких
операцій та, відповідно, не міг їх
здійснювати фактично (у контрагента
позивача встановлено відсутність
необхідних умов для досягнення
результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, оборотних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів та
устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності підприємства). У зв'язку з
чим, контрагент позивача не міг
виконувати укладений з ТзОВ «ТБ ФРУТ
СЕКЮРІТІ» договір, а отже, позивач
проводив господарську операцію з ТзОВ
«Семикс», що пов'язана із отриманням
податкової вигоди. Також відповідач
зазначає, що в цьому випадку документи,
які оформлялися при таких операціях,
незважаючи на їх формальну
правильність, не мають сили первинних
документів у розумінні податкового
законодавства і не можуть слугувати
правомірною підставою для формування
податкового кредиту.

Тож, враховуючи фактичне нездійснення
господарської операції між ТзОВ «ТБ
ФРУТ СЕКЮРІТІ» та ТОВ «Семикс»,
віднесення сум ПДВ по такій операції до
складу податкового кредиту є
безпідставним.

Водночас, відповідач стверджує, що
позивач допустив порушення
податкового законодавства, а спірне
податкове повідомлення-рішення вважає
таким, що прийняте у відповідності до
чинного законодавства України і
підстав для його скасування не вбачає.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві, просив суд
позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечив й
просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши і дослідивши
подані документи та матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позов підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ТзОВ «ТБ ФРУТ
СЕКЮРІТІ» зареєстроване як юридична
особа Городоцькою районною державною
адміністрацією Львівської області
22.02.2013 року. На податковий облік
позивача взято з 25.02.2013 року, а у
періоді, що перевірявся останній був
платником ПДВ, згідно свідоцтва від
13.12.2013 року. Основні види діяльності
позивача - діяльність приватних
охоронних структур, виробництво
зерняткових і кісточкових фруктів,
виробництво фруктових і овочевих
соків, інші види перероблення та
консервування фруктів і овочів, оптова
торгівля напоями, оптова торгівля
фруктами та овочами.

Судом з'ясовано, що у період із 16.07.2014
року по 18.07.2014 року Городоцькою ОДПІ ГУ
Міндоходів у Львівській області було
проведено позапланову виїзну
перевірку ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати податку
на додану вартість при здійсненні
фінансово-господарських операцій з ТОВ
«Семикс» за січень 2014 року.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем було складено акт
№319/2201/38626541 від 25.07.2014 року, у якому
зафіксовано наступні порушення
податкового законодавства, допущені
ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» у своїй
діяльності:

1)п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 року №2744-VI, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 60 000
грн., в тому числі по декларації з
податку на додану вартість за січень 2014
року у розмірі 56 000 грн., за лютий 2014 року
у розмірі 4 000 грн.

Як випливає зі змісту акту №319/2201/38626541
від 25.07.2014 року, контролюючий орган
дійшов висновку, що господарська
операція між ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» та
його контрагентом не носила реальний
характер, а була лише документована на
папері з метою отримання податкових
вигод.

Так, в акті №319/2201/38626541 від 25.07.2014 року
відповідач послався на дані акту
№1012/26-55-22-07/38348306 від 03.04.2014 року про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Семикс», складеному ДПІ у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві. У
згаданому акті №1012/26-55-22-07/38348306 від
03.04.2014 року про неможливість проведення
зустрічної звірки орган доходів і
зборів встановив відсутність у ТОВ
«Семикс» необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, оборотних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів при
значних обсягах реалізації товарів
(робіт, послуг) тощо. У зв'язку з чим,
контролюючий орган у даному акті
прийшов до висновку, що ТОВ «Семикс» не
провадило реальної господарської
діяльності.

Таким чином, базуючись на даних акта
№1012/26-55-22-07/38348306 від 03.04.2014 року про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Семикс», відповідач
прийшов до висновку про не
підтвердження факту отримання ТзОВ «ТБ
ФРУТ СЕКЮРІТІ» товарів від ТОВ
«Семикс».

Ґрунтуючись на описаних вище висновках
і даних, відповідач прийшов до
переконання про нереальність операцій
між позивачем та його контрагентом, що,
на його думку, призвело до заниження
податку на додану вартість, що підлягає
сплаті до бюджету, на загальну суму 60 000
грн.

Таким чином, на підставі акту
№319/2201/38626541 від 25.07.2014 року,
відповідачем було прийнято
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення № від 05.08.2014
року щодо збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість (+60 000 грн.) та штрафними
санкціями (15 000 грн.).

Не погоджуючись із рішенням
Городоцької ОДПІ ГУ Міндоходів у
Львівській області та вважаючи свої
права порушеними, позивачем було
заявлено означений позов, у якому ТзОВ
«ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» стверджує про
відсутність підстав для прийняття
відповідачем оспорюваного податкового
повідомлення-рішення та, відповідно,
про його протиправність.

Розглянувши доводи сторін і дослідивши
підстави прийняття суб'єктом владних
повноважень оспорюваного рішення, суд
у першу чергу висловлює критичну
оцінку обґрунтуванню висновків і
рішення відповідача даними акта про
неможливість проведення зустрічної
звірки із контрагентом позивача. На
переконання суду, обґрунтування
органом доходів і зборів висновків
щодо порушення позивачем податкового
законодавства (та подальше позбавлення
його права на податкові вигоди й
притягнення до відповідальності) тими
обставинами, які були зафіксовані в
акті про неможливість проведення
зустрічної звірки контрагента
позивача, є безпідставним.

Так, виходячи зі змісту Методичних
рекомендацій щодо організації та
проведення органами державної
податкової служби зустрічних звірок,
затверджених наказом ДПА України №236
від 22.04.2011 року, акт про неможливість
проведення зустрічної звірки за своєю
природою призначений виключно для
засвідчення факту об'єктивної
неможливості здійснення такого заходу
як зустрічна звірка, а не фактів
порушення платниками податків
податкового чи іншого законодавства. У
зв'язку з чим, суд вважає, що сама по
собі неможливість реалізації органом
доходів і зборів визначеної
законодавством компетенції щодо
проведення зустрічної звірки
вказаного контрагента не може
вважатись доказом вчинення ним
порушень податкового законодавства, а
тим більше неможливість проведення
зустрічної звірки не може свідчити про
вчинення порушень податкового
законодавства третіми особами (у
даному випадку - позивачем).

Отже, акт про неможливість проведення
зустрічної звірки не може розглядатися
як належне підтвердження фактів
порушення платником податків
податкового законодавства, здобуте в
ході перевірки, тим більше, що акт, на
який посилається відповідач,
стосуються не безпосередньо позивача,
а його контрагента.

При цьому, суд також наголошує на тому,
що платник податків не може зазнавати
негативних наслідків внаслідок діянь
інших осіб, що перебувають поза межами
його впливу. Слід зазначити, що при
провадженні своєї діяльності позивач
не зобов'язаний здійснювати перевірку
легальності чи правомірності
діяльності свого (їх) контрагента (ів),
дотримання ним (и) законодавства
України, повноваження його (їх)
представників тощо, - для цього
позивачу не надано відповідних
повноважень та компетенції й він
позбавлений ефективної можливості
уникати чи попереджувати співпрацю із
несумлінними платниками податків. У
той же час, співпраця та наявність
господарських відносин із особами, які
допустили порушення законодавства, не
свідчить автоматично про допущення
порушень самим позивачем, за умови якщо
ним особисто порушень закону допущено
не було.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання, у випадку
неправомірних дій іншого, визначено й у
практиці Європейського Суду з прав
людини. Зокрема, у п.71 рішення у справі
«Булвес» АД проти Болгарії»
Європейський Суд з прав людини дійшов
такого висновку, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності.
Вищенаведений висновок Європейський
Суд з прав людини повторно підтвердив в
рішенні у справі «Бізнес Саппорт
Сентр» проти Болгарії», п.23 якого
зазначено, що у разі виявлення
податковими органами невиконання
постачальником своїх обов'язків як
платника ПДВ, вони могли б розпочати
податкову перевірку цього
постачальника, з тим щоб стягнути з
нього належні платежі та штрафні
санкції.

Тому, допущені порушення податкового
законодавства постачальником товару,
робіт чи послуг тягнуть негативні
наслідки саме для такої особи та не
впливають на право позивача на
віднесення до складу податкового
кредиту сум сплаченого податку на
додану вартість. Лише встановлення в
ході судового розгляду факту
узгодженості дій платника податків з
недобросовісними платниками податків
(постачальниками) з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару у ланцюгу
постачання від виконання податкових
зобов'язань може слугувати підставою
для висновку про необґрунтованість
податкової вигоди. А тому, висновки про
порушення податкового законодавства
контрагентом (ми) позивача чи іншими
особами не можуть автоматично
підтверджувати порушення податкового
законодавства самим позивачем, а
позивач як платник податку не повинен
нести наслідків невиконання своїм (и)
контрагентом (ми) вимог закону. Така
позиція узгоджується й з висновками
Верхового Суду України, висловленими,
зокрема, у постанові від 31.01.2011 року в
справі №21-47а10, постанові від 11.12.2007 року
у справі №21-1376во06.

Виходячи з вищенаведених міркувань,
суд приходить до висновку про
неправомірність висновків відповідача
про порушення ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ»
податкового законодавства, які
ґрунтуються на акті про неможливість
проведення зустрічної звірки
контрагента такого платника податків.

Більш того, суд відзначає ту обставину,
що позивач довів подання відповідачу, а
відповідач в акті перевірки №319/2201/38626541
від 25.07.2014 року відобразив факт
дослідження первинних документів, що
складалися при господарській операції
між ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» та ТзОВ
«Семикс». При цьому, в акті перевірки
№319/2201/38626541 від 25.07.2014 року контролюючим
органом не було висловлено зауважень
чи висновків щодо неналежного
оформлення чи формальної дефектності
таких первинних документів. Така
обставина, поруч із вказаною вище
позицією суду щодо неможливості
обґрунтування порушень законодавства
платником податків даними актів про
неможливість проведення зустрічної
звірки контрагента платника податків,
свідчить про відсутність належного
підтвердження нереальності чи
фіктивності господарської операції
позивача, яка була предметом перевірки.

Розглядаючи дану справу, судом також
було досліджено документи, які
підтверджують факт реального
здійснення господарської операції між
ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» та його
контрагентом, й які, про що сказано
вище, подавалися позивачем
контролюючому органу при проведенні
перевірки і досліджувалися останнім, а
саме.

Позивачем було представлено суду копію
договору купівлі-продажу №02/012014-К від
02.01.2014 року, укладеного із ТзОВ
«Семикс», на виконання умов якого ТзОВ
«Семикс» (Продавець) передало у
власність позивачу (Покупець) товар -
КУНГи, тобто здійснило поставку КУНГів
у продовж січня - лютого 2014 року в
загальній кількості 15 штук на загальну
суму 360 000 грн., в т.ч. ПДВ 60 000 грн.;
специфікацію, яка є невід'ємною
частиною договору; копії видаткових
накладних №РН-530 від 02.01.2014 року на суму
24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №РН-529 від 02.01.2014
року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.),
№РН-528 від 02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у
т.ч. 4 000 грн.), №РН-527 від 02.01.2014 року на
суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №РН-526 від
02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000
грн.), №РН-525 від 02.01.2014 року на суму 24 000
грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №РН-524 від 02.01.2014
року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.),
№РН-523 від 02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у
т.ч. 4 000 грн.), №РН-522 від 02.01.2014 року на
суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №РН-521 від
02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000
грн.), №РН-520 від 02.01.2014 року на суму 24 000
грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №РН-519 від 02.01.2014
року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.),
№РН-518 від 02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у
т.ч. 4 000 грн.), №РН-517 від 02.01.2014 року на
суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №РН-516 від
02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000
грн.), копії податкових накладних №530
від 02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000
грн.), №529 від 02.01.2014 року на суму 24 000 грн.
(у т.ч. 4 000 грн.), №528 від 02.01.2014 року на
суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №527 від
02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000
грн.), №526 від 02.01.2014 року на суму 24 000 грн.
(у т.ч. 4 000 грн.), №525 від 02.01.2014 року на
суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №524 від
02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000
грн.), №523 від 02.01.2014 року на суму 24 000 грн.
(у т.ч. 4 000 грн.), №522 від 02.01.2014 року на
суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №521 від
02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000
грн.), №520 від 02.01.2014 року на суму 24 000 грн.
(у т.ч. 4 000 грн.), №519 від 02.01.2014 року на
суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.), №518 від
02.01.2014 року на суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000
грн.), №517 від 02.01.2014 року на суму 24 000 грн.
(у т.ч. 4 000 грн.), №516 від 02.01.2014 року на
суму 24 000 грн. (у т.ч. 4 000 грн.), копії актів
приймання-передачі (внутрішнього
переміщення) основних засобів; копії
інвентаризаційних описів основних
засобів (розписки) №1 від 01.04.2014 року, №2
від 01.07.2014 року; копію довідки про
місцезнаходження та кількість
поставлених КУНГів; а також копії
фотокарток із зображенням КУНГів,
місця їх розташування та встановлення.

Дослідивши вказані документи суд
відзначає, що первинні документи, які
складалися сторонами при здійсненні
господарської операції за своїм
змістом засвідчують підставність
проведення операції та підтверджують
факт передачі (поставки) контрагентом
товару - КУНГів позивачу, тобто в
сукупності такі документи свідчать про
реальне виконання конкретної
господарської операції.
Проаналізувавши зазначені документи,
суд дійшов висновку, що вони
відповідають вимогам Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», які ставляться до
підприємств у частині здійснення
облікової політики, та містять
необхідні для первинних документів
дані, що дозволяє достовірно
встановити обсяги та зміст відповідної
господарської операції.

При цьому, позивачем на виконання вимог
законодавства по розрахунках із ТзОВ
«Семикс» було включено до податкового
кредиту по деклараціях з податку на
додану вартість за січень 2014 року у
сумі 5 600 грн., за лютий 2014 року у сумі 4 000
грн.

Так, нормами ст.198 Податкового кодексу
України визначено, що право на
віднесення сум ПДВ до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної діяльності)
тощо.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст.201 Податкового
кодексу України) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п.201.11 ст.201
Податкового кодексу України.

Зі змісту наведених правових норм
вбачається, що у платника податку
виникає право на включення суми
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту за умови
підтвердження відповідними первинними
документами здійснення господарських
операцій, на підставі яких платником
податків було сформовано податковий
кредит, та наявності належним чином
оформлених податкових накладних.

У той же час, беззаперечним є той факт й
підтверджується матеріалами справи, що
придбані Товаристом КУНГи
використовувалися безпосередньо у
господарській діяльності позивача, а
саме для надання охоронних послуг у
садах замовників.

Таким чином, зважаючи на наявність
податкових накладних та підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій, суд приходить до висновку про
підставне й правомірне віднесення
позивачем до складу податкового
кредиту сум ПДВ, сплаченого на користь
контрагента у ціні товару.

Суд не бере до уваги твердження
відповідача щодо неможливості
реального здійснення такої
господарської операції контрагентом
позивача з підстав відсутності у нього
власних виробничих об'єктів, приміщень,
транспортних засобів, трудових
ресурсів тощо. Суд вважає за необхідне
зазначити, що контрагент (и) позивача
вправі залучати для реалізації своєї
господарської компетенції не лише
власні ресурси, а, на законних
підставах або без таких, й ресурси
інших осіб, а тому, відсутність у певних
осіб майна, устаткування, ресурсів тощо
не є безумовним свідченням
неможливості здійснення ним (и)
господарських операцій, а такі
обставини повинні досліджуватися та
оцінюватися в сукупності з іншими
обставинами справи.

При цьому, суд бере до уваги й ту
обставину, що як в акті перевірки не
міститься відомостей, так і у процесі
розгляду справи не було відповідачем
надано жодних доказів, що на момент
здійснення господарської операції,
ТзОВ «Семикс» не знаходився в ЄДР і що у
нього було анульовано свідоцтво про
реєстрацію платника податку на додану
вартість, а навпаки, підтверджується
протилежне. Окрім того, як з'ясовано
судом та не заперечувалось і сторонами,
товар, який був предметом договору, не
вилучався з цивільного обороту України
та спірні господарські правовідносини
в судовому порядку не визнавались
недійсними.

Щодо доводів контролюючого органу про
відсутність у позивача дозволу на
встановлення малих архітектурних форм
та інших документів, суд відзначає, що
відсутність таких документів не
спростовує обставин щодо фактичного
здійснення згаданих господарських
операцій, а перевірка таких документів
не належить до повноважень
відповідача. Вказане визначено п.п.20.1.6
п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України,
згідно якої контролюючий орган має
право запитувати та вивчати під час
проведення перевірок первинні
документи, що використовуються в
бухгалтерському обліку, регістри,
фінансову, статистичну та іншу
звітність, пов'язану з обчисленням і
сплатою податків, зборів, платежів,
виконання вимог законодавства,
контроль за додержанням якого
покладено на контролюючі органи. Як
вбачається із даної норми чинного
законодавства, контролюючий орган не
уповноважений на здійснення перевірки
будь-яких інших документів, адже вони
не відносяться до первинних
документів, оскільки не фіксують і не
підтверджують господарську операцію.

При вирішенні цього спору суд критично
оцінює доводи відповідача щодо
відсутності товаросупровідних
документів при придбанні товарів
(товарно-транспортних накладних), якими
він обґрунтовує нереальність та
безтоварність операцій. Суд звертає
увагу на те, що, у відповідності до
розд.1 Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України №363 від 14.10.1997 року,
товарно-транспортна накладна є
документом обов'язковим для учасників
транспортного процесу, що призначений
для списання товарно-матеріальних
цінностей, обліку на шляху їх
переміщення, оприбуткування,
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку, а також для
розрахунків за перевезення вантажу та
обліку виконаної роботи. Відповідно,
товарно-транспортні накладні
призначені для обліку руху
товарно-матеріальних цінностей та
розрахунків за їх перевезення
автомобільним транспортом, а відтак,
визначає взаємовідносини по виконанню
перевезення вантажів для обліку
транспортної роботи. У зв'язку з чим,
товарно-транспортні накладні не є
документами первинного
бухгалтерського обліку, які
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей, а тому, відсутність таких
документів не можна розцінювати як
беззаперечне свідчення безтоварності
спірних операцій із закупівлі товарів.

Більш того, як вбачається із договору
від 02.01.2014 року, укладеного між
позивачем та його контрагентом,
транспортування товару здійснювалась
силами та коштами останнього, а
оскільки ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» не був
учасником транспортного процесу, тому
і не міг мати таких в наявності.

У зв'язку із чим, враховуючи наявні
матеріали справи та зважаючи на
недоведеність нереальності чи
безтоварності господарської операції,
суд приходить висновку про
правомірність віднесення позивачем до
складу податкового кредиту сум ПДВ по
господарській операці між ТзОВ «ТБ
ФРУТ СЕКЮРІТІ» та ТзОВ «Семикс» у
загальному розмірі 60 000 грн.

Таким чином, висновки відповідача про
нереальність господарської операції
між позивачем та його контрагентом й
про порушення позивачем податкового
законодавства, викладені в акті
перевірки №319/2201/38626541 від 25.07.2014 року, є
необґрунтованими, а прийняте за їх
наслідком податкове
повідомлення-рішення № від 05.08.2014
року є протиправним та підлягає
скасуванню.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 67 Конституції України
регламентовано, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується також з
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у п.110 рішення у справі
«Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що адміністративні суди, які
розглядають скарги заявників стосовно
рішень податкового управління, мають
повну юрисдикцію у цих справах та
повноваження скасувати оскаржені
рішення. Справи мають бути розглянуті
на підставі поданих доказів, а довести
наявність підстав, передбачених
відповідними законами, для призначення
податкових штрафів має саме податкове
управління.

При цьому, суд вважає за потрібне
наголосити на необхідності
дотримуватися позиції, висловленої у
рішенні Європейського суду з прав
людини у п.53 рішення у справі
«Федорченко та Лозенко проти України»,
відповідно до якої, суд при оцінці
доказів керується критерієм доведення
«поза розумними сумнівом». Так,
наведені Городоцькою ОДПІ ГУ
Міндоходів у Львівській області
аргументи не є достатньо вагомими,
чіткими та узгодженими доказами, що
спростовують реальність господарської
операції між позивачем та його
контрагентом при купівлі (поставці)
товару, факт чого підтверджується
належними та допустимими доказами в
розумінні положень ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень не надав до суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
висновки та заперечення, та ним не було
спростовано доводів позивача.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи, суд вважає, що суб'єкт
владних повноважень, прийнявши
оскаржуване рішення, не дотримався
принципу верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, вимог
чинного податкового законодавства
України та передбачених ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципів.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158,
160-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В
И В :

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Городоцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Львівській
області № від 05.08.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ»
сплачений судовий збір у сумі 182 (сто
вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 24 жовтня 2014 року.