Справа № 2а-2952/10/2270
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/29312/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого суддіГоловчук С.В.
(суддя-доповідач),СуддівЛіпського Д.В.,
Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 06 липня 2010
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 квітня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до
Хмельницької міжрайонної державної
податкової інспекції Хмельницької
області (далі - Хмельницька МДПІ
Хмельницької області) про стягнення
ненарахованих і невиплачених сум по
оплаті праці,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому
зазначив, що з 2002 року проходив службу в
органах податкової міліції, з яких
звільнився у запас у березні 2007 року за
власним бажанням, згідно з наказом ДПА
у Хмельницькій області від 12 березня 2007
року №95-о. Вказує, що під час
проходження служби йому не виплачено
матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань та допомогу
на оздоровлення за 2002-2004 роки, 15 %
надбавку за роботу в умовах режимних
обмежень за 2002-2005 роки, заробітну плату
за роботу у вихідні, святкові та
неробочі дні за 2002-2007 роки, доплату за
роботу у нічний час за 2003-2006 роки та
надурочні за 2002-2004 роки. Вважаючи
бездіяльність відповідача
неправомірною, просив суд стягнути з
Хмельницької МДПІ Хмельницької
області 19178,18 грн невиплаченої
заробітної плати.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 06 липня 2010
року, яку залишено без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04 квітня 2012
року, позов задоволено частково.
Зобов'язано Хмельницьку МДПІ
Хмельницької області нарахувати та
виплатити ОСОБА_4 надбавку за таємність
за жовтень 2005 року в розмірі 15%
посадового окладу. В задоволенні решти
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування судових рішень
та ухвалення нового рішення про
задоволення позову. Зазначає, що судами
порушено норми матеріального права,
зокрема, не взято до уваги положення
статті 33 Закону України 16 грудня 1993
року № 3723-XII «Про державну службу» (далі
- Закон № 3723-XII), якою заборонено
зменшення виплат державним службовцям
через скорочення бюджетних асигнувань.
Вказує, що суди не дали належної оцінки
обставинам справи та наданим
документам.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 2002 по 2007 рік
ОСОБА_4 проходив службу в органах
податкової міліції Хмельницької МДПІ
на посаді старшого оперуповноваженого.

Відповідно до частини 2 статті 33 Закону
№ 3723-XII заробітна плата державних
службовців складається з посадових
окладів, премій, доплати за ранги,
надбавки за вислугу років на державній
службі та інших надбавок.

Можливість виплати матеріальної
допомоги для вирішення
соціально-побутових питань
передбачена частиною 6 статті 33 Закону
№ 3723-XII, а виплата допомоги для
оздоровлення у розмірі посадового
окладу передбачена частиною 2 статті 35
Закону № 3723-XII.

З метою вдосконалення оплати праці
працівників апарату органів
виконавчої влади, місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів, органів прокуратури, судів та
інших органів 13 грудня 1999 року
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову № 2288 «Про впорядкування
умов оплати праці працівників апарату
органів виконавчої влади, місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів, органів прокуратури, судів та
інших органів» (далі - постанова КМУ №
2288), згідно з пунктом 2 якої, керівникам
органів і головам рад, зазначених у
пункті 1 цієї постанови, в межах
установленого фонду оплати праці
надано право, зокрема, надавати
працівникам матеріальну допомогу для
вирішення соціально-побутових питань
та допомогу на оздоровлення в розмірі
середньомісячної заробітної плати
(підпункт 3 пункту 2 постанови КМУ № 2288).

Отже, за умовами наведених норм,
виплата допомоги на оздоровлення
носить обов'язковий характер,
здійснюється незалежно від бюджетних
асигнувань та не може бути меншою від
розміру, встановленого частиною 2
статті 35 Закону № 3723-XII, проте як,
виплата матеріальної допомоги на
вирішення соціально-побутових питань
не має обов'язкового характеру,
залежить від наявності бюджетних
асигнувань і здійснюється за рішенням
керівника.

Як встановлено судами, у 2002 і 2003 роках
позивач отримав матеріальну допомогу
на оздоровлення в розмірі
середньомісячної заробітної плати, а в
2004 році - в розмірі посадового окладу,
що підтверджується матеріалами справи,
зокрема, наказами про надання
відпусток та особовими картками.

Разом з тим, у 2002-2004 роках ОСОБА_4 до
відповідача із заявами про виплату
матеріальної допомоги на вирішення
соціально-побутових питань у 2002-2004
роках не звертався, а тому рішення про
її виплату керівником не приймалось.

За таких обставин суди дійшли
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача матеріальної допомоги на
вирішення соціально-побутових питань в
розмірі середньомісячної заробітної
плати за 2002-2004 роки та щорічної
матеріальної допомоги на оздоровлення
в розмірі середньомісячної заробітної
плати за 2004 рік.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону
України від 04 грудня 1990 року № 509-XII «Про
державну податкову службу в Україні»
(далі - Закон № 509-XII) особи
начальницького складу податкової
міліції проходять службу у порядку,
встановленому законодавством для осіб
начальницького складу органів
внутрішніх справ.

За умовами статті 26 Закону № 509-XII на
осіб начальницького складу податкової
міліції та членів їх сімей поширюються
гарантії соціального і правового
захисту, передбачені статтями 20 - 23
Закону України «Про міліцію».

Соціальний захист працівників міліції
визначений статтею 22 Закону України
«Про міліцію», частиною 11-12 якої,
встановлено, що для працівників
міліції встановлюється 41-годинний
робочий тиждень. У необхідних випадках
особи рядового і начальницького складу
несуть службу понад встановлену
тривалість робочого часу, а також у
вихідні та святкові дні.

Питання про залучення працівників до
надурочних робіт та умови оплати праці
за роботу в надурочний та нічний час, а
також у святкові та неробочі дні
врегульовані КЗпП України, зокрема,
статтями 106-108, якими передбачено, що
робота в надурочний час, святковий і
неробочий день оплачується в
подвійному розмірі, а робота у нічний -
у підвищеному розмірі, встановлюваному
генеральною, галузевою (регіональною)
угодами та колективним договором, але
не нижче 20 відсотків тарифної ставки
(окладу) за кожну годину роботи у нічний
час.

При цьому, оплата у зазначеному розмірі
провадиться за години, фактично
відпрацьовані у святковий і неробочий
день (частина 2 статті 107 КЗпП України).
На бажання працівника, який працював у
святковий і неробочий день, йому може
бути наданий інший день відпочинку.

Компенсація за роботу у вихідний день
урегульована статтею 72 КЗпП України,
якою передбачено, що робота у вихідний
день може компенсуватися, за згодою
сторін, наданням іншого дня відпочинку
або у грошовій формі у подвійному
розмірі. Оплата за роботу у вихідний
день обчислюється за правилами статті
107 цього Кодексу.

Підпунктом 3 пункту 4 постанови
Кабінету Міністрів України від 31
грудня 1996 року №1592 «Про умови оплати
праці працівників органів державної
податкової служби» (далі - постанова
КМУ №1592) передбачено, що працівникам
податкової міліції за роботу в нічний
час виплачується доплата в розмірі 35
відсотків посадового окладу (тарифної
ставки), а доплата за ненормований
робочий час встановлена у розмірі 25
відсотків посадового окладу (тарифної
ставки) за фактично відпрацьований час
(абзац 4 підпункту 4 постанова КМУ №1592).

Проте, виходячи з положень наведених
норм, оплата праці в святкові, неробочі
та вихідні дні здійснюється за умови
фактичного виходу працівника на роботу
у вказані дні.

Як встановлено судами, згідно з
розпорядженнями за 2002-2007 роки,
графіками чергувань оперативного
складу на вихідні дні за 2002-2007 роки та
щомісячними табелями явки працівників
Хмельницької МДПІ на роботу в ці роки, у
вказані в розпорядженнях святкові та
вихідні дні позивач до служби не
залучався, а в нічний час чергував дома.

Отже, суди дійшли обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову в цій частині.

Згідно з частиною 2 статті 27 Закону
України від 21 січня 1994 року № 3855-XII «Про
державну таємницю» рішення про надання
доступу до конкретної секретної
інформації та її матеріальних носіїв
приймають у формі наказу або
письмового розпорядження керівники
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ і організацій, в яких
виконуються роботи, пов'язані з
державною таємницею, або зберігаються
матеріальні носії секретної
інформації.

Відповідна компенсація громадянину,
який за умовами своєї професійної
діяльності постійно працює з
відомостями, що становлять державну
таємницю або виконує роботу в умовах
режимних обмежень, передбачена статтею
30 вказаного Закону, а її види, розміри
та порядок встановлюються Кабінетом
Міністрів України.

Абзацом 3 пункту 2 постанови КМУ № 414
передбачено, що особам, які працюють в
умовах режимних обмежень,
установлюється надбавка до посадових
окладів (тарифних ставок) у розмірі 15 %
за відомості та їх носії, що мають
ступінь секретності «цілком таємно» та
10 % - за відомості та їх носії, що мають
ступінь секретності «таємно».

Такими, що постійно працюють з
відомостями, що становлять державну
таємницю, вважаються особи, які за
своїми функціональними обов'язками або
на час виконання робіт згідно з
укладеними договорами займаються
розробленням, виготовленням, обліком,
зберіганням, використанням документів,
виробів та інших матеріальних носіїв
державної таємниці, приймають рішення
з цих питань або здійснюють постійний
контроль за станом захисту державної
таємниці (пункт 5 постанови КМУ № 414).

Персональний склад осіб, які працюють в
умовах режимних обмежень, та розмір
надбавки визначаються керівником
відповідного органу законодавчої,
виконавчої та судової влади, органу
прокуратури, інших органів державної
влади, Верховної Ради Автономної
Республіки Крим, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування,
підприємства, установи та організації,
де працюють ці особи (пункт 6 постанови
КМУ № 414).

Надбавка до посадових окладів
(тарифних ставок) виплачується лише за
наявності дозволу на провадження
діяльності, пов'язаної з державною
таємницею, наданого відповідно до
законодавства про державну таємницю.

Аналіз наведених норм закону свідчить,
що розмір надбавки визначається
керівником установи, де працює особа,
якій надано доступ до державної
таємниці, та яка постійно займається
роботою в умовах режимних обмежень.
Проте наявність лише допуску до
державної таємниці не дає права на
отримання зазначеної компенсації,
обов'язковою підставою виплати якої є,
також, постійна робота з інформацією,
що має обмежений доступ та наказ про
встановлення розміру надбавки.

Як встановлено судами, згідно з наказом
ДПА у Хмельницькій області від 29 січня
2002 року №1 «Про надання допуску до
цілком таємних відомостей» ОСОБА_4П
надано допуск до цілком таємної
інформації, у зв'язку з чим, з 01 жовтня
2005 року встановлено надбавку до
посадового окладу за роботу в умовах
режимних обмежень в розмірі 15%, про що
видано наказ від 18 жовтня 2005 року № 48-ф.

Отже з 01 жовтня 2005 року позивач набув
право на отримання надбавки до
посадового окладу за роботу в умовах
режимних обмежень в розмірі 15%, проте
відповідач розпочав виплачувати
позивачеві вказану надбавку лише з 01
листопада 2005 року.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд,
обґрунтовано зобов'язав відповідача
виплатити надбавку до посадового
окладу за роботу в умовах режимних
обмежень в розмірі 15% за жовтень 2005
року.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, що призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення спору, тому підстав для
скасування ухваленого судового
рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 06 липня 2010
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В. Головчук
Судді Д.В. Ліпський
М.І. Мойсюк