Справа № 2а-3417/11
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року
Справа № 9104/82422/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого:
Довгополова О.М.,

суддів:
Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами у м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України у Рожнятівському районі
Івано-Франківської області на
постанову Рожнятівського районного
суду Івано-Франківської області від 12
серпня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України у Рожнятівському районі
Івано-Франківської області про
стягнення недоплаченого підвищення до
пенсії як дитині війни, -

ВСТАНОВИВ:

22 липня 2011 року позивач звернувся до
суду з позовом про визнання
неправомірними дій відповідача щодо
відмови здійснити перерахунок пенсії,
зобов'язання відповідача нарахувати та
виплатити підвищення до пенсії
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
починаючи з 01 січня 2010 року.

Постановою Рожнятівського районного
суду Івано-Франківської області від 12
серпня 2011 року адміністративний позов
задоволено частково: визнано
протиправною відмову відповідача щодо
невиплати позивачу надбавки до пенсії
як дитині війни у розмірі,
встановленому ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни";
зобов'язано відповідача здійснити
нарахування та провести виплату
позивачу підвищення до пенсії у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
як дитині війни за період з 22 січня 2011
року по 18 червня 2011 року відповідно до
ст. 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни", виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", з урахуванням
фактично проведених виплат. Також суд
стягнув з Державного бюджету України
на користь позивача судовий збір в сумі
3 гривні 40 копійок та 50 грн. за надання
правової допомоги.

Рішення суду оскаржив відповідач, у
скарзі, покликаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить постанову скасувати та
прийняти нову постанову про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що постанова суду
першої інстанції прийнята в порядку
скороченого провадження, відповідно до
п. 3 ч. 1 ст.197 КАС України розгляд даної
справи судом апеляційної інстанції
здійснюється в порядку письмового
провадження, за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, суд приходить до
висновку про часткове її задоволення,
враховуючи наступне.

Встановлено, що позивач є дитиною
війни, що підтверджується відповідним
посвідченням.

Відповідно до статті 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" від
18.11.2004 року № 2195 (далі - Закон № 2195) дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
розмір якої, у свою чергу, обчислюється
за правилами, встановленими частиною 1
статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Враховуючи, що відповідно до
законодавства держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
підвищення до пенсії та поклала
виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади -
Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в його
систему, але вони не вчинили необхідних
дій для нарахування цих коштів та їх
виплати, суд першої інстанції вірно
зазначив про те, що вони не виконали
своїх повноважень без поважних причин.

Наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
є визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (стаття 46
Конституції України).

Відсутність бюджетного фінансування,
на яку вказує відповідач, не може бути
підставою невиконання відповідним
суб'єктом владних повноважень
покладених на нього обов'язків. В свою
чергу реалізація особою права на
отримання соціальних виплат не може
бути поставлена у залежність від
наявності відповідних бюджетних
асигнувань.

При цьому колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до частини 2 статті 99 КАС
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин та
розгляду справи в суді першої
інстанції) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 КАС
України адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд за заявою особи, яка
його подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Враховуючи пропущення позивачем
шестимісячного строку звернення до
адміністративного суду без поважних
причин, колегія суддів приходить до
висновку про залишення позовних вимог
без розгляду за період з 01 січня 2010 року
по 21 січня 2011 року.

Пунктом 7 частини першої Закону України
від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»
Прикінцеві положення Закону України
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» доповнено пунктом 4, яким
установлено, що у 2011 році норми і
положення статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

З аналізу наведеної норми випливає, що
визначення порядку та розмірів виплат
указаним категоріям громадян
делеговано Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи питання про те, яка з
однопредметних законодавчих норм
однакової юридичної сили, що не визнані
неконституційними в установленому
порядку, підлягає застосуванню для
вирішення спорів зазначеної категорії,
судам необхідно надавати перевагу тій
із них, що прийнята пізніше. У цих
правовідносинах така норма міститься у
Законі України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік».

На виконання вимог цього Закону
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про
встановлення деяких виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», яка набрала
чинності 23 липня 2011 року.

До набрання чинності зазначеною
постановою Кабінету Міністрів України,
тобто до 23 липня 2011 року, при вирішенні
справ цієї категорії щодо розміру
підвищення до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії, дітям
війни застосуванню підлягають
положення статті 6 Закону № 2195.

Постанова в частині відмови в позові не
оскаржена, тому відповідно до ч.1 ст. 195
КАС України в апеляційному порядку не
розглядається.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволенню у частині нарахування та
виплати підвищення до пенсії за період
з 22 січня 2011 року по 18 червня 2011 року.

Щодо вирішення судом першої інстанції
питання про розподіл судових витрат та
стягнення в користь позивача 50 грн.
витрат за надання правової допомоги з
Державного бюджету України, то таке
проведено невірно з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 87 КАС України до
витрат, пов'язаних з розглядом справи
віднесено витрати на правову допомогу.
Частина 1 ст. 90 КАС України встановлює,
що правовою допомогою в
адміністративному процесі визнається
допомога правового характеру лише
адвоката або у визначених законом
випадках іншого фахівця у галузі права,
які її надають на підставі договору.

Витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги, несуть сторони. Відповідно до
ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа), але у
межах, встановлених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу згідно п. 2 розділу VII
"Прикінцеві та перехідні положення" КАС
України визначається постановою
Кабінету Міністрів України "Про
граничні розміри компенсації витрат,
пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави" від 27
квітня 2006 року N 590. Відповідно до даної
постанови, компенсація витрат на
правову допомогу стороні, на користь
якої ухвалено судове рішення і яка не є
суб'єктом владних повноважень, якщо
вона сплачується суб'єктом владних
повноважень, не повинна перевищувати 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за кожну годину
роботи особи, яка надавала правову
допомогу. А якщо компенсація
відповідно до КАС України сплачується
за рахунок держави, тоді така
компенсація не повинна перевищувати 5
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за повний робочий
день особи, яка надавала правову
допомогу.

З матеріалів справи вбачається лише
наявність квитанції, де зазначається
сума оплати за послуги з написання
позовної заяви. Розрахунку оплати
послуг адвоката про надання правової
допомоги згідно вимог постанови
Кабінету Міністрів України "Про
граничні розміри компенсації витрат,
пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави" немає.
Тому, витрати пов'язані з наданням
правової допомоги в користь позивача
стягненню з Державного бюджет України
не підлягають.

Разом з тим, колегія зазначає, що в силу
ч.3 ст.94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

В контексті наведених правових норм,
колегія суддів звертає увагу на те, що
судом першої інстанції при вирішенні
питання про розподіл судових витрат та
визначення їх розміру було порушено
вимоги ст.94 КАС України, зокрема суд
стягнув із Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 3,40 грн. судового
збору, попри те, що судові витрати
підлягали стягненню з Державного
бюджету України в розмірі частково
задоволених позовних вимог ( а саме: 1
грн. 70 коп. ). Слід зазначити, що на дату
звернення позивача до суду, судовий
збір за подання позовної заяви Законом
України «Про судовий збір» був
встановлений у розмірі 3,40 грн. Оскільки
позовні вимоги були задоволені
частково, то стягненню підлягає 1,70 грн.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно вирішивши справу
по суті, допустив помилкове
застосування норм процесуального
права в частині вирішення питання щодо
розподілу судових витрат, що
відповідно до п. 2 ст. 201 КАС України є
підставою для зміни оскаржуваної
постанови.

Керуючись статями 99, 100, 195, 197 ч. 1 п. 3,
ст.ст. 198, 201 ч.1 п.1, 205 ч.1 п.2 ,ст. 207, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у
Рожнятівському районі
Івано-Франківської області
задовольнити частково, постанову
Рожнятівського районного суду
Івано-Франківської області від 12
серпня 2011 року у справі № 2а-3417/11
змінити, виклавши четвертий абзац
резолютивної частини постанови в
наступній редакції: «Присудити з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 1 (одну) грн. 70 коп. сплаченого
судового збору».

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, що беруть участь у справі.

Постанова остаточна, оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
О.М. Довгополов

Судді:
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький