Справа № 2а-5604/12/2670
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/1748/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Лиски Т.О.,

за участю секретаря
Лавренюка В.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_4, його
представника - ОСОБА_5 та представника
Вінницької ОДА - Хмарського Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19.07.2012р. та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.12.2012р. у
справі за позовом ОСОБА_4 до Вінницької
обласної державної адміністрації,
Головного управління з питань
внутрішньої політики, у справах
засобів масової інформації та зв'язків
з громадськістю Вінницької обласної
державної адміністрації про визнання
протиправними дій, бездіяльності та
рішень суб'єктів владних повноважень -
визнання протиправним та скасування
розпорядження Вінницької обласної
державної адміністрації №229-РК від
09.09.2005р., наказу Головного управління з
питань внутрішньої політики, у справах
засобів масової інформації та зв'язків
з громадськістю Вінницької обласної
державної адміністрації №3-к від
20.01.2006р., про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2005 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Вінницької обласної
державної адміністрації, Головного
управління з питань внутрішньої
політики, у справах засобів масової
інформації та зв'язків з громадськістю
про поновлення його на роботі в
Головному управлінні з питань
внутрішньої політики, у справах
засобів масової інформації та зв'язків
з громадськістю Вінницької обласної
державної адміністрації на посаді
заступника начальника управління з
питань внутрішньої політики
облдержадміністрації - начальника
відділу зв'язків з політичними
партіями та громадськими
організаціями, а також стягнення на
його користь середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу з
09.09.2005р. до дня поновлення на роботі.

Розгляд справи здійснювався
неодноразово, під час якого позивач
виклав свої позовні вимоги в наступній
редакції - просив визнати протиправним
і скасувати розпорядження Вінницької
обласної державної адміністрації від
09.09.2005р. №229-РК та наказ Головного
управління з питань внутрішньої
політики, у справах засобів масової
інформації та зв'язків з громадськістю
Вінницької обласної державної
адміністрації від 20.01.2006р. №3-К;
зобов'язати відповідачів поновити
позивача на роботі й стягнути на його
користь заробітну плату за час
вимушеного прогулу з 09.09.2005р. до дня
поновлення на роботі та моральну шкоду
в сумі 200 000,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19.07.2012р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.12.2012р., в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і процесуального
права, просив рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати і
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Відповідач (Вінницька обласна державна
адміністрація) в письмових
запереченнях на касаційну скаргу проти
доводів та вимог останньої заперечив,
вважаючи їх безпідставними та такими,
що не підлягають задоволенню, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій,
які він просив залишити без змін, -
обґрунтованими та законними.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що з січня 1999р. ОСОБА_4
працював в управлінні з питань
внутрішньої політики на посаді
головного спеціаліста відділу зв'язків
з політичними партіями та громадськими
організаціями.

З 20.06.2000р. розпорядженням голови
Вінницької обласної державної
адміністрації позивач призначений на
посаду заступника начальника
управління - начальника відділу
зв'язків з політичними партіями та
громадськими організаціями управління
з питань внутрішньої політики
Вінницької обласної державної
адміністрації.

Також позивачеві присвоєно 9 ранг
державного службовця в межах 5
категорії.

Розпорядженням голови Вінницької
облдержадміністрації від 25.05.2005р. №189
"Про перелік головних управлінь,
управлінь та інших структурних
підрозділів облдержадміністрації" з
01.06.2005р. управління з питань
внутрішньої політики Вінницької
обласної державної адміністрації та
управління у справах преси та
інформації Вінницької обласної
державної адміністрації шляхом злиття
в Головне управління з питань
внутрішньої політики, у справах
засобів масової інформації та зв'язків
з громадськістю.

Згідно з п.4 вказаного розпорядження
керівникам структурних підрозділів
облдержадміністрації, що
реорганізуються, надано доручення
попередити всіх працівників цих
структурних підрозділів про їх
вивільнення з 01.08.2005р. у зв'язку з
реорганізацією даних структурних
підрозділів.

На підставі вказаного розпорядження
наказом по управлінню з питань
внутрішньої політики державної
адміністрації від 26.05.2005р. №14 «Про
реорганізацію управління з питань
внутрішньої політики» всі працівники
(в тому числі й позивач, про що свідчить
його особистий підпис) були
попереджені про наступне вивільнення у
зв'язку з реорганізацією управління.

Розпорядженням Вінницької обласної
державної адміністрації від 09.09.2005р.
№229-РК ОСОБА_4 звільнено з посади
заступника начальника управління з
питань внутрішньої політики
Вінницької обласної державної
адміністрації - начальника відділу
зв'язків з політичними партіями та
громадськими організаціями на
підставі пункту 1 статті 40 Кодексу
законів про працю України у зв'язку з
реорганізацією.

Загальні засади діяльності, а також
статус державних службовців, які
працюють в державних органах та їх
апараті, визначено в Законі України
"Про державну службу" від 16.12.1993р. №3723-XII,
відповідно до статті 10 якого до
основних обов'язків державних
службовців відносяться, зокрема,
забезпечення ефективної роботи та
виконання завдань державних органів
відповідно до їх компетенції,
безпосереднє виконання покладених на
них службових обов'язків, своєчасне і
точне виконання рішень державних
органів чи посадових осіб,
розпоряджень і вказівок своїх
керівників, сумлінне виконання своїх
службових обов'язків.

За змістом же ст.30 Закону України "Про
державну службу" державна служба може
бути припинена, в тому числі за
загальними підставами, передбаченими
КЗпП України.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

На підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

За змістом ч.1 ст.49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше,
ніж за два місяці.

Згідно із ч.1 ст.43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України
звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що
при вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством (частина друга).
Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці (частина третя).

Згідно із частиною 1 статті 42 КЗпП
України при скороченні чисельності чи
штату працівників у зв'язку із змінами
в організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Для виявлення працівників, які мають
таке право, роботодавець робить
порівняльний аналіз продуктивності
праці і кваліфікації тих працівників,
які залишаються на роботі, і тих, які
підлягають звільненню. Такий аналіз
проводиться з врахуванням ряду
факторів, зокрема, рівня освіти і
присвоєної кваліфікації, підвищення
кваліфікації, навчання без відриву від
виробництва, тимчасового виконання
обов'язків більш кваліфікованого
працівника, досвіду трудової
діяльності, обсягу виконуваної роботи,
суміщення професій тощо. Крім цього,
однією з істотних ознак більш високої
продуктивності праці є
дисциплінованість працівника, а тому
при визначенні рівня продуктивності
праці враховується, в тому числі, й
наявність у працівника дисциплінарних
стягнень.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.1992р. №9 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" передбачено, що при проведенні
звільнення власник або уповноважений
ним орган вправі в межах однорідних
професій і посад провести перестановку
(перегрупування) працівників і
перевести більш кваліфікованого
працівника, посада якого скорочується,
з його згоди на іншу посаду, звільнивши
з неї з цих підстав менш
кваліфікованого працівника.

Як встановили суди, Віницька ОДА в
оскаржуваному розпорядженні
передумовою для звільнення позивача
визначила реорганізацію управління з
питань внутрішньої політики
Вінницької обласної державної
адміністрації, що здійснювалась шляхом
злиття із управлінням у справах преси
та інформації Вінницької обласної
державної адміністрації в Головне
управління з питань внутрішньої
політики, у справах засобів масової
інформації та зв'язків з громадськістю,
за наслідками якої, зокрема, по
управлінню з питань внутрішньої
політики було скорочено 4 посади.

Так, відповідно до штатного розпису
управління з питань внутрішньої
політики, затвердженого заступником
голови облдержадміністрації 18.02.2005р.
№132/5, у вказаному управлінні було три
посади заступника начальника
управління, одну з яких (посаду
заступника начальника
управління-начальника відділу зв'язків
з політичними партіями та громадськими
організаціями) займав ОСОБА_4 Проте,
після реорганізації відповідно до
штатного розпису, затвердженого
заступником голови
облдержадміністрації 29.07.2005р. №676/3, в
управлінні з питань внутрішньої
політики Головного управління з питань
внутрішньої політики, у справах
засобів масової інформації та зв'язків
з громадськістю залишилась лише одна
посада заступника начальника
управління, а дві посади заступника
начальника управління було скорочено.

При цьому, винесенню спірного
розпорядження відповідно до ч.1 ст.49-2
КЗпП України передувало попередження
позивача про майбутнє вивільнення за
два місяці й погодження питання його
звільнення профспілковим комітетом
Вінницької ОДА, як то передбачено ч.1
ст.43 КЗпП України.

Також, як встановлено судами, посада
заступника начальника управління -
начальника відділу зв'язків з
політичним партіями та громадськими
організаціями в головному управлінні з
питань внутрішньої політики, у справах
засобів масової інформації та зв'язків
з громадськістю була запропонована
ОСОБА_7 як більш кваліфікованому
працівнику з більшою продуктивністю
праці, який до реорганізації обіймав
посаду заступника начальника
управління внутрішньої політики.

Так, ОСОБА_7 має вищу освіту, працював
заступником начальника управління з
питань внутрішньої політики
облдержадміністрації з 02.01.2003р. й
станом на 01.12.2005р. мав загальний стаж
роботи 41 рік 9 місяців та стаж державної
служби - 12 років 10 місяців.

За період трудової діяльності з 1983 року
ОСОБА_7 займав посади директора
Вінницького електротехнічного заводу
та голови правління ВАТ "Вінницький
електротехнічний завод", з 2001 року -
заступника директора філіалу
"Вінницький аукціонний центр", з 2002 року
- заступника директора Вінницького
виробничого комерційного підприємства
"Ма-кі" ЛТД, а його загальний стаж роботи
на керівних посадах складає 18 років.

ОСОБА_4 має вищу освіту, працював
заступником начальника управління -
начальником відділу зв'язків з
політичними партіями та громадськими
організаціями управління з питань
внутрішньої політики
облдержадміністрації з 20.06.2000р. та
станом на 01.12.2005р. мав загальний стаж
роботи 33 роки 4 місяці, з якого 8 років 10
місяців - стажу державної служби, при
цьому, попереднього досвіду роботи на
керівних посадах він не мав, а на посаді
заступника начальника управління -
начальника відділу зв'язків з
політичним партіями та громадськими
організаціями пропрацював 5 років.

А отже, ОСОБА_7 мав більший досвід
роботи на керівних посадах до
призначення на зазначену посаду.

До того ж, посадовою інструкцією ОСОБА_7
як заступника начальника управління з
питань внутрішньої політики
облдержадміністрації до його завдань і
функцій віднесено керівництво
відділами у межах делегованих
начальником управління повноважень;
забезпечення надання практичної та
методичної допомоги
райдержадміністраціям, їх відділам з
питань здійснення внутрішньої
політики; виконання обов'язків
начальника управління за його
відсутності.

Відповідно ж до посадової інструкції
заступника начальника управління -
начальника відділу зв'язків з
політичним партіями та громадськими
організаціями управління з питань
внутрішньої політики
облдержадміністрації, посаду якого
обіймав ОСОБА_4, до його завдань і
функцій віднесено здійснення
керівництва діяльністю відділу і
забезпечення виконання покладених на
відділ завдань щодо питання взаємодії
з політичними партіями,
громадсько-політичними та
громадськими об'єднаннями, творчими
спілками з метою підтримки державного
курсу, проведення загальнодержавної і
регіональної політики, здійснення
контролю за дотриманням Закону України
«Про об'єднання громадян».

Крім того, відповідно до п.3 Положення
про проведення атестації державних
службовців, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 28.12.2000p.
№1922, у період між атестаціями з метою
здійснення регулярного контролю за
проходженням державної служби та
професійними досягненнями державних
службовців щороку проводиться оцінка
виконання державними службовцями
покладених на них завдань і обов'язків.
Також зазначено, що результати
атестації та щорічної оцінки беруться
до уваги кадровою службою відповідного
державного органу під час проведення
планомірної ротації кадрів на окремих
посадах державних службовців.

Пунктом же 1.2 Загального порядку
проведення щорічної оцінки виконання
державними службовцями покладених на
них обов'язків і завдань, затвердженого
наказом Головного управління
державної служби України від 31.10.2003р.
№122 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 19.11.2003р. за №1063/8384,
передбачено, що щорічна оцінка
проводиться з метою поліпшення добору
й розстановки кадрів, розвитку
ініціативи і творчої активності
державних службовців, визначення їх
потенціалу, потреб у підвищенні
кваліфікації та особистому розвитку;
планування кар'єри, вдосконалення
процесу планування та організації
діяльності як державного службовця,
так і державного органу в цілому,
виявленні організаційних проблем та
оперативного реагування на них,
аналізу виконання посадових
інструкцій.

Так, за результатами щорічної оцінки
виконання державними службовцями
покладених на них обов'язків і завдань
за 2004 рік ОСОБА_7 отримав більш високу
підсумкову оцінку, ніж ОСОБА_4, що
підтверджує більш високий рівень
виконання покладених на нього
обов'язків та завдань.

До того ж, відповідачем було вжито всіх
заходів щодо працевлаштування
позивача в межах його спеціальності та
кваліфікації, в зв'язку з чим 09.09.2005р.,
тобто після виходу ОСОБА_4 з
лікарняного, на якому він перебував з
28.07.2005р. по 08.09.2005р., йому було
запропоновано на вибір посади
головного спеціаліста відділу зв'язків
з політичними партіями та громадськими
організаціями або провідного
спеціаліста відділу інформації,
аналізу та прогнозування
суспільно-політичних процесів, від
яких, однак, позивач відмовився, про що
складено акт від 09.09.2005р.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає обґрунтованим висновок судів
попередніх інстанцій про те, що
розпорядження Вінницької обласної
державної адміністрації від 09.09.2005р.
№229-РК про звільнення позивача з
займаної посади є законним та
обґрунтованим, а позовні вимоги в
частині визнання вказаного
розпорядження протиправним та його
скасування є такими, що не підлягають
задоволенню.

Відповідно не підлягають задоволенню,
як похідні, й позовні вимоги про
зобов'язання відповідачів поновити
позивача на роботі та стягнення на його
користь заробітної плати за час
вимушеного прогулу у зв'язку з цим
звільненням, а також й моральної шкоди,
яку позивач просив відшкодувати з
огляду на незаконність, як він вважав,
такого звільнення.

Проте, при цьому, слід вказати, що судом
першої інстанції під час прийняття
рішення у даній справі не було
враховано, що ухвалою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13.09.2011р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24.04.2012р.,
інші позовні вимоги, які були заявлені
позивачем під час розгляду справи, щодо
скасування наказу Головного
управління з питань внутрішньої
політики, у справах засобів масової
інформації та зв'язків з громадськістю
Вінницької обласної державної
адміністрації «Про увільнення ОСОБА_4»
№3-к від 20.01.2006р. й, відповідно, похідні
від цієї вимоги - про поновлення
позивача на роботі з часу звільнення на
підставі вказаного наказу, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди залишено без розгляду на
підставі ст.ст.99,100 КАС України, й суд
апеляційної інстанції зазначеної
помилки не виправив, в зв'язку з чим
рішення судів в частині відмови в
задоволенні позову у вказаній частині
підлягають скасуванню.

Керуючись статтями 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19.07.2012р. та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.12.2012р. в
частині відмови в задоволенні позову
щодо скасування наказу Головного
управління з питань внутрішньої
політики, у справах засобів масової
інформації та зв'язків з громадськістю
Вінницької обласної державної
адміністрації №3-к від 20.01.2006р.,
поновлення на роботі з часу звільнення
на підставі вказаного наказу,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу й відшкодування
моральної шкоди скасувати.

В решті постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19.07.2012р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 06.12.2012р. залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Лиска Т.О.