Справа № 820/15553/14
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 р.Справа № 820/15553/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківський хлібний
дім" на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
18.09.2014р. по справі № 820/15553/14

за позовом Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківський хлібний
дім"

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Харківське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
відповідача, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківський хлібний
дім", в якому просив суд стягнути з
відповідача на його користь
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, в сумі
20208,34 грн. та пені у розмірі 3918,80 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2014 року
адміністративний позов Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківський хлібний
дім" (юридична адреса: 61124, м. Харків, пр.
Гагаріна, 167 А, ) на
користь Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (61022, м. Харків, Держпром, 1
під., 1 пов., к.16, ,
одержувач: р/р 0003, МФО 851011, код
одержувача: 37999654, УДКСУ у Дзержинському
районі м. Харкова)
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, в сумі
20208.34 грн. (двадцять тисяч двісті вісім
гривень 34 копійки) та пені у розмірі
3918.80 грн. (три тисячі дев'ятсот
вісімнадцять гривень 80 копійок).

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної постанови, норм
матеріального та процесуального права,
відповідач просить постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2014 року
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач, зокрема,
посилається на порушення судом першої
інстанції приписів ст.ст. 7, 10, 11 49, 51, 70
Кодексу адміністративного судочинства
України, ст.ст. 18-20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в України", п. 2 Порядку сплати
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 31.01.2008
року № 70, що призвело до неправильного
вирішення справи, а також на доводи та
обставини викладені в апеляційній
скарзі.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
визнала за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно листа Територіальної державної
інспекції з питань праці у Харківській
області від 03.06.2014 року № 0034
повідомлено Харківське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів про проведення перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківський хлібний
дім", якою встановлено що згідно
наданих під час проведення перевірки
довідки ТОВ "Харківський хлібний дім"
та табелів обліку використання
робочого часу за січень - грудень 2012
року у 2012 році середньооблікова
чисельність працівників склала 9
чоловік, проте згідно наданих до
перевірки документів протягом січня -
жовтня 2012 року працівники, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність, на
підприємстві не працювали.

Відповідно до акту перевірки
додержання суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування №20-01-558/0710
встановлено порушення вимог
законодавства, а саме: роботодавець не
подає звіти про зайнятість та
працевлаштування інвалідів,
середньооблікова чисельність штатних
працівників в 2012 р. становила 9 осіб, а
тому згідно ст. 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" кількість робочих
місць для працевлаштування інвалідів в
2012 р. визначена - 1 місце. Фактично
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів - штатних
працівників, які мали інвалідність та
були зайняті на підприємстві склала 0
осіб.

Крім того, до перевірки підприємством
було надано наказ №31-к від 15.11.2012 р. про
прийняття на посаду з 16.11.2012 року гр.
ОСОБА_1, якій встановлена друга група
інвалідності, тобто зазначена особа
працювала у відповідача у 2012 році лише
з листопада 2012 року.

Відповідно до листа Харківського
міського центру зайнятості №
ХМЦЗ-03-2113/22/14 від 25.07.2014 року Товариством
з обмеженою відповідальністю
"Харківський хлібний дім" протягом 2012
року не надавалась інформація про
попит на робочу силу (вакансії) за
формою №3-ПН та не працевлаштовано
жодної особи з обмеженими фізичними
можливостями за направленням
Харківського міського центру
зайнятості.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачем не були
виконані вимоги Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" щодо прийняття
заходів для працевлаштування
інвалідів.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов до висновку, що позовні вимоги
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
обґрунтовані підлягають задоволенню
та з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківський хлібний
дім" підлягають стягненню
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, в сумі
20208,34 грн. та пені у розмірі 3918,80 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що відповідачем не вжито усіх залежних
від нього заходів для недопущення
господарського правопорушення,
зокрема, не виконано обов'язку по
наданню центру зайнятості
передбаченої законодавством про
соціальну захищеність інвалідів
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів протягом 2012 року, що є
правопорушенням у сфері
господарювання, однак, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних вимог
Фонду, судом першої інстанції допущено
порушення норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Як свідчать матеріали справи, позивач
28.08.2014 року звернувся до суду з позовом
про стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання 4% нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів у
2012 році та пені за порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав
людини також свідчить про те, що право
на звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків на звернення до
суду за захистом порушених прав (справа
"Стаббігс на інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Таким чином, дотримання строку
звернення з позовом є однією з умов для
реалізації права на подання позову у
публічно-правових відносинах.

Відповідно до пункту 5 частини першої
статті 107 Кодексу адміністративного
судочинства України, суддя після
одержання позовної заяви з'ясовує, чи
подано адміністративний позов у строк,
установлений законом (якщо
адміністративний позов подано з
пропущенням встановленого законом
строку звернення до суду, то чи
достатньо підстав для визнання
причин пропуску строку звернення до
суду поважними).

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, для звернення до
адміністративного суду суб'єкта
владних повноважень встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня
виникнення підстав, що дають суб'єкту
владних повноважень право на
пред'явлення передбачених законом
вимог.

Отже, строк у шість місяців, у даній
категорії справ, визнано законодавцем
достатнім для того, щоб суб'єкт владних
повноважень звернувся з позовом до
суду.

Встановлення процесуальних строків
законом передбачено з метою
дисциплінування учасників
адміністративного судочинства та
своєчасного виконання ними
передбачених Кодексом
адміністративного судочинства України
певних процесуальних дій. Інститут
строків в адміністративному процесі
сприяє досягненню юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах, а також стимулює учасників
адміністративного процесу
добросовісно ставитися до виконання
своїх обов'язків. Ці строки обмежують
час, протягом якого такі
правовідносини можуть вважатися
спірними; після їх завершення, якщо
ніхто не звернувся до суду за
вирішенням спору, відносини стають
стабільними.

Таким чином, з'ясуванню підлягають
обставин щодо початку перебігу строку
звернення до суду, зокрема,
встановлення дня виникнення підстав,
що надали суб'єкту владних повноважень
право на пред'явлення передбачених
законом вимог; та з'ясування причин
пропуску цього строку.

Колегія суддів зазначає, що за змістом
статті 20 Закону України від 21.03.1991 року
№ 875-XIІ "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" (далі -
Закон України від 21.03.1991 року № 875-XIІ)
адміністративно-господарські санкції
за недотримання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів
сплачуються (нараховуються,
застосовуються) підприємствами
самостійно в строк до 15 квітня року,
наступного за роком, в якому відбулося
порушення нормативу, встановленого
частиною 1 статті 19 цього Закону.

Аналогічні положення містить також і п.
2 Порядку сплати підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 31.01.2007
року № 70. Так, у відповідності до
вказаного пункту, роботодавці
сплачують суму
адміністративно-господарських санкцій
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів (далі - відділення Фонду) за
місцем їх державної реєстрації як
юридичних осіб або фізичних осіб -
підприємців на рахунки, відкриті в
органах Державного казначейства, до 15
квітня року, що настає за роком, в якому
відбулося порушення нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

Обчислення суми
адміністративно-господарських санкцій
проводиться роботодавцями самостійно
згідно з порядком заповнення звіту про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів, затвердженим Мінпраці за
погодженням з Держкомстатом.

Разом з цим слід зазначити, що частиною
2 ст.20 Закону №875-ХІІ передбачено, що
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Наведена норма кореспондується з
приписами п.3.1 та п.3.4 Порядку
нарахування пені та її сплати,
затвердженого Наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 15.05.2007 року №223 "Про затвердження
Порядку нарахування пені та її сплати"
(далі - Порядок №223), якими встановлено,
що порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені у
розмірі 120 відсотків річної облікової
ставки Національного банку України за
кожен календарний день прострочення
(наведених у постановах Правління
Національного банку України), що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.

Нарахування пені як роботодавцем, так і
органом контролю здійснюється з
наступного дня граничного строку
сплати адміністративно-господарських
санкцій по день сплати включно (тобто з
16 квітня наступного за роком, у якому
відбулося порушення нормативу).

Аналізуючи зміст викладених правових
норм, колегія суддів приходить до
висновку, що саме з 16 квітня
відповідного року у контролюючого
органу виникає право на стягнення
несплачених підприємством самостійно
сум санкцій у судовому порядку.

При цьому суд апеляційної інстанції
зазначає про те, що на дані
правовідносини поширюється строк
звернення до суду, встановлений ст. 99
КАС, а ч. 4 ст. 20 зазначеного Закону (за
змістом якої до правовідносин із
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених цим Законом, не
застосовуються строки, визначені ст. 250
ГК) немає правового значення для
вирішення цього спору, оскільки в
останній нормі визначено строки
застосування
адміністративно-господарських
санкцій, а не їх стягнення.

Даний висновок суду апеляційної
інстанції узгоджується з правовою
позицією Верховного Суду України при
вирішенні спору цієї категорії у
постанові від 21 лютого 2011 р. по справі №
21-9а11 за позовом Сумського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до товариства з обмеженою
відповідальністю "СК-Агро". Дана
постанова внесена до Єдиного
державного реєстру судових рішень
України під реєстраційним номером
14405504, прийнятій за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

Відповідно до вимог частини 1 статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Частиною 2 статті 161 КАС України
встановлено, що при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Отже, у позивача право на звернення до
суду із вказаними позовом виникло з
16.04.2013 року, проте Харківське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось до суду лише
28.08.2014 року, тобто поза межами строку,
встановленого частиною 2 статтею 99
Кодексу адміністративного судочинства
України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що
початок перебігу строку звернення до
суду з позовом суб'єкта владних
повноважень законодавець пов'язує саме
з днем виникнення підстав, що надали
суб'єкту владних повноважень право на
пред'явлення передбачених законом
вимог, а не з днем, коли позивач
дізнався про існування такої
заборгованості.

В контексті наведеного слід також
додати, що відповідно до ст. 18 Закону №
875-ХІІ підприємства, які використовують
найману працю, зобов'язані, крім іншого,
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п. 2.1. Інструкції щодо
заповнення форми № 10-ПІ (річна) "Звіт
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів", затвердженої наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 10 лютого 2007 року №
42 та зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 13 лютого 2007 р. за №
117/13384 (із змінами) звіт складається
роботодавцями щороку і до 1 березня,
наступного після звітного періоду,
подається або надсилається
рекомендованим листом за місцем їх
державної реєстрації відділенню Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
відділення Фонду).

Відповідно до ст. 19 цього Закону
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів з метою контролю за
виконанням нормативу робочих місць,
передбаченого частиною першою цієї
статті, мають право в порядку,
передбаченому Кабінетом Міністрів
України, здійснювати перевірки
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, щодо реєстрації у Фонді
соціального захисту інвалідів, подачі
ними звітів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів, виконання
нормативу робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів, у тому
числі шляхом зарахування, та сплати
ними адміністративно-господарських
санкцій.

Згідно з Порядком проведення перевірки
підприємств, установ, організацій та
фізичних осіб, що використовують
найману працю, затвердженим постановою
КМ України від 31 січня 2007 р. № 70,
предметом проведення перевірки є, крім
іншого: подання роботодавцями до
відділень Фонду звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів; виконання
роботодавцями нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів; сплата
роботодавцями суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені (п. 2).

Відповідно до п. 5 цього Порядку, якою
регламентовано порядок та підстави
проведення перевірок, визначено, що
позапланова виїзна перевірка
проводиться незалежно від кількості
раніше проведених перевірок, зокрема, у
разі неподання роботодавцем звіту про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів або подання такого звіту з
помилками, що призвели до несплати суми
адміністративно-господарських санкцій
або сплати їх у неповному обсязі.

Відтак, виходячи з системного аналізу
наведених вище правових актів, колегія
суддів приходить до висновку, що у разі
неподання роботодавцем звіту до 01
березня року, наступного за звітним,
відділення Фонду мало повноваження
щодо проведення перевірки відповідача
у зв'язку з неподачею звіту та
виконання нормативу працевлаштування
інвалідів починаючи з дня, наступного
за граничним днем подачі звіту, а отже,
починаючи з 02.03.2013 року, позивач мав
можливість дізнатися про можливі
порушення з боку позивача щодо
невиконання вищезгаданого нормативу
та, у разі виявлення порушень,
виникнення у відповідача обов'язку
щодо сплати санкцій та несплати цих
санкцій станом на 15.03.2013 року, - про
виникнення з 16.03.2013 року обставин, що
зумовлюють виникнення у позивача права
на звернення до суду щодо реалізації
наданих законом повноважень.

Відповідно до ст. 100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Слід зазначити, що поважними причинами
пропуску строку звернення до суду
можуть бути визнані лише такі
обставини, які є об'єктивно
непереборними, не залежать від
волевиявлення особи та пов'язані з
дійсними істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного вчинення
процесуальних дій, які повинні бути
підтверджені належними доказами.

Однак, позивачем ні до суду першої
інстанції, ні до суду апеляційної
інстанції не надано доказів поважності
пропуску строку для звернення до
адміністративного суду з позовом щодо
стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

Враховуючи вищенаведене, беручи до
уваги те, що позивачем не доведено
обставин, які б свідчили про поважність
пропуску строку звернення до суду, а
наведені позивачем обставини не
свідчать про дотримання строку
звернення до суду та поважність причин
його пропуску, колегія суддів
приходить до висновку, що позивачем
пропущений строк на звернення до суду
без поважних причин, у зв'язку з чим
позовна заява підлягає залишенню без
розгляду відповідно до вимог ст. 100 КАС
України.

Таким чином, суд першої інстанції, не
перевіривши дотримання позивачем
строку звернення до адміністративного
суду, допустив порушення норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 203
КАС України, це є підставою для
часткового задоволення апеляційної
скарги, скасування оскарженої
постанови та постановлення ухвали про
залишення адміністративного позову
без розгляду відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155
КАС України.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинне бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Таким чином, внаслідок неправильного
застосування норм ч. 2 ст. 99 КАС України
постанова суду першої інстанції не
може бути визнана законною, а тому
підлягає скасуванню, а позов згідно
приписів ст. 100 КАС України - залишенню
без розгляду.

У відповідності до ст. 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції,
серед іншого, має право скасувати
постанову суду і залишити позовну
заяву без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 203 КАС
України постанова або ухвала суду
першої інстанції скасовується в
апеляційному порядку і позовна заява
залишається без розгляду з підстав,
встановлених статтею 155 цього Кодексу.

Згідно п. 9 частини 1 статті 155 КАС
України суд своєю ухвалою залишає
позовну заяву без розгляду, якщо,
зокрема, останню подано з пропущенням
встановленого законом строку
звернення до адміністративного суду і
суд не знайшов підстав для визнання
причин пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2014 року
через порушення судом норм
процесуального права, які призвели до
ухвалення неправильного рішення,
підлягає скасуванню, а позовні вимоги
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів -
залишенню без розгляду.

Керуючись 99, 100, п. 9 ст. 155, ст.ст. 160, 167, 195,
196, п. 4 ст. 198, 203, 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Харківський хлібний дім" задовольнити
частково.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2014р.
по справі № 820/15553/14 скасувати.

Адміністративний позов
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківський хлібний
дім" про стягнення
заборгованості залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів після
набрання ухвалою законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Перцова Т.С.