Справа № 2а-10993/10/1570
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/27634/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
20.01.2011 та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08.04.2011 по
справі № 2а-10993/10/1570

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сумісне
українсько-російське підприємство
"Газхім"

до Державної податкової інспекції
у Малиновському районі м. Одеси

про скасування податкового
повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2010 року Товариством до суду
заявлений позов про скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції від
18.10.2010 №/0, яким позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість (далі - ПДВ)
на загальну суму 203 378,00 грн. за
порушення вимог Закону України "Про
податок на додану вартість". Позовні
вимоги обґрунтовані відсутністю з боку
позивача порушень вимог названого
Закону.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено, визано протиправним та
скасовано оспорюване податкове
повідомлення - рішення. При цьому суд
керувався тим, що митна вартість та
звичайна ціна при визначенні бази
оподаткування операцій з реалізації на
території України імпортного товару не
є тотожними. Також суди зазначили, що
Закон України "Про податок на додану
вартість" не ставить в залежність право
платника податку на формування
податкового кредиту від фактичного
відображення контрагентами своїх
податкових зобов'язань у податковій
звітності та від сплати таких
зобов'язань до бюджету.

Не погодившись із судовими рішеннями,
Держана податкова інспекція подала
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального
права, просить зазначені судові
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позивачу у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Касаційні вимоги обґрунтовано тим, що
Товариством безпідставно включено до
податкового кредиту суми ПДІВ по
податкових накладних, виписаних у
попередніх звітних періодах, без
підтверджуючих документів (поштові
листи з рекомендованим повідомленням)
про їх отримання. Також Державна
податкова інспекція зазначає, що базою
оподаткування для товарів, що
імпортуються, є договірна (контрактна)
вартість, але не менша від митної,
зазначеної у ввізній митній
декларації.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведено
позапланову документальну перевірку
Товариства з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодуванн ПДВ за червень 2010 року,
яка виникла за рахунок від'ємного
значення з ПДВ, що декларувалось у
травні 2010 року, за підсумками якої
складено акт від 07.10.2010.

У ході вказаної перевірки працівниками
Державної податкової інспекції було
встановлено порушення позивачем
вимоги п. 4.1 ст. 4, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.5.1 п. 7.5
ст. 7 Закону України "Про податок на
додану вартість" що призвело до
завищення суми бюджетного
відшкодування на 201 069,00 грн. та
податкового кредиту з ПДВ на загальну
суму 19 768,34 грн.

Висновки про вказані порушення
контролюючий орган обґрунтував тим, що
позивачем безпідставно визначено базу
оподаткування операції з реалізації
імпортованого товару на митній
території України, оскільки відповідно
до п. 4.1 вказаної статті база
оподаткування операцій з поставки
товарів на митній території України
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, визначеної за
вільними цінами, але не нижчими від
звичайних цін, а отже при подальшій
реалізації товару, база оподаткування
не може бути меншою, ніж митна вартість.
Також контролюючий орган дійшов
висновку про безпідставність
включення до податкового кредиту ПДВ
по податкових накладних, виписаних у
іншому ніж звітний податковий період,
та суми яких не були відображені
контрагентами у податковій звітності.

На підставі акта перевірки та вказаних
висновків Державна податкова
інспекція прийняла оскаржуване
податкове повідомлення-рішення.

Так, п 4.1 Закону України від 03.04.1997 №
168/97-ВР "Про податок на додану вартість"
у редакції, чинній на момент виникнення
спору (далі - Закон № 168/97-ВР) передбачає,
що база оподаткування операції з
поставки товарів (послуг) визначається
виходячи з їх договірної (контрактної)
вартості, визначеної за вільними
цінами, але не нижче за звичайні ціни, з
урахуванням акцизного збору, ввізного
мита, інших загальнодержавних податків
та зборів (обов'язкових платежів),
згідно із законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)), а відповідно до
4.3. вказаного Закону для товарів, які
імпортуються на митну територію
України платниками податку, базою
оподаткування є договірна (контрактна)
вартість таких товарів, але не менша
митної вартості, зазначеної у ввізній
митній декларації з урахуванням
відповідних витрат.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
зазначеного Закону податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку протягом такого
звітного періоду.

При цьому "звичайна ціна"
встановлюється за правилами п. 1.20 ст. 1
Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємства",
залежить від умов продажу товару і
відповідає справедливій ринковій ціні
в Україні.

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємства" звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору, якщо цим пунктом не
встановлено інше. Якщо не доведено
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.
При проведенні перевірки платника
податку податковий орган має право
надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого підпункту 1.20.1 цього
пункту (пп. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону).

Підпунктом 1.20.10 п. 1.20 ст. 1 Закону
передбачено, що донарахування
податкових зобов'язань платника
податку податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами.

Згідно з положеннями Наказу Державної
митної служби від 09.07.1997 № 307 "Про
затвердження Інструкції про порядок
заповнення вантажної митної
декларації" митна вартість
використовується виключно в цілях
митного оподаткування товарів і
ведення митної статистики.

Відповідно до ст. 43 Митного кодексу
України, товари і транспортні засоби
перебувають під митним контролем з
моменту його початку і до закінчення
згідно з заявленим митним режимом, а в
свою чергу митний контроль у разі
ввезення на митну територію України -
після здійснення у повному обсязі
митного оформлення товарів і
транспортних засобів, що переміщуються
через митний кордон України.

Таким чином, митна вартість
застосовується для нарахування
податків і зборів для товарів, які
перебувають під митним контролем,
оскільки у відповідності до ст. 259
Митного кодексу України, митною
вартістю товарів, які переміщуються
через митний кордон України, є їх ціна,
що була фактично сплачена або підлягає
сплаті за ці товари, обчислена
відповідно до положень цього Кодексу.

З огляду на наведене можна дійти
висновку, що при визначенні бази
оподаткування ПДВ операцій з
реалізації платником податку на
території України попередньо
імпортованого ним товару, звичайна
ціна та митна вартість, що є умовною
розрахунковою величиною, яка
розраховується відповідно до положень
Митного кодексу України і
застосовується при переміщенні
товарів через митний кордон України
(зокрема для ведення митної
статистики), не є тотожними і не можуть
бути порівнюваними.

Позиція ж Державної податкової
інспекції про те, що оскільки базою
оподаткування для товарів, що
імпортуються, є договірна (контрактна)
вартість, але не менша від митної,
зазначеної у ввізній митній
декларації, а отже база оподаткування
при подальшій реалізації такого
імпортованого товару також не може
бути меншою, ніж митна вартість не
ґрунтується на приписах законодавства,
оскільки жодною нормою законодавства
не передбачено, що митна вартість
товару, яка визначається для товарів,
що ввозяться на митну територію
України, є звичайною ціною для такого
товару, який реалізується на території
України.

Також колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
зазначає, що Закон № 168/97-ВР не обмежує
право платника на включення до
податкового кредиту, сум податку, що
підтверджуються податковими
накладними, які отримані після
закінчення податкових періодів, в яких
відбулися оплата та отримання товарів
(послуг), а суми податку, вказані в таких
податкових накладних, можуть бути
включені до складу податкового кредиту
в податковому періоді, в якому такі
податкові накладні отримані з
урахуванням строків давності,
визначених ст. 15 Закону України від
21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами".

Так, згідно пп. 7.4.5 п. 7.4. ст. 7 Закону №
168/97-ВР до складу податкового кредиту не
підлягають включенню суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг) не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями.

Дана норма закону містить імперативну
норму, тобто у тому разі якщо у платника
податку списані грошові кошти у якості
оплати товару (робіт, послуг) та/або
йому відвантажено товари (послуги),
однак даний факт не підтверджується
податковою накладною, платник податку
не має права на декларування
податкового кредиту.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем до
податкового кредиту були віднесені
суми ПДВ, які підтверджені податковими
накладними відповідно до вимог пп. 7.4.5.
п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР. Крім того,
податкові накладні, за якими було
сформовано податковий кредит, були
внесені контрагентами позивача до
реєстру отриманих податкових
накладних та включені до складу
податкового кредиту відповідних
податкових періодів, відображені у
реєстрах отриманих податкових
накладних та відповідають даним
податкових декларацій з ПДВ.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскарженого податкового
повідомлення-рішення.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Малиновському районі м.
Одеси відхилити.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 20.01.2011 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 08.04.2011 по
справі № 2а-10993/10/1570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко