Справа № 826/7319/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/7319/14
у 1-й інстанції: Огурцов О.П.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Степанюка А.Г.,

суддів - Василенка Я.М.,
Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Національного банку України на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23 липня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
народного депутата України ОСОБА_2 до
Національного банку України про
визнання незаконними дій та
зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року народний депутат
України ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2)
звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Національного банку України
(далі - Відповідач, НБУ) про: визнання
незаконними дій НБУ по відмові у
наданні Позивачу відповіді на
депутатське звернення №129/2-04/14-180 від
08.04.2014 року інформацію про обсяги
підтримки ліквідності комерційних
банків Національним банком України з
дати підписання постанови Правління
НБУ від 06.02.2014 року №48, а також назви
банків, обсяги рефінансування та дати
прийняття відповідних рішень;
зобов'язання НБУ у десятиденний строк з
моменту ухвалення рішення за цим
позовом надати Позивачу інформацію,
яку останній запитував у депутатському
зверненні №129/2-04/14-180 від 08.04.2014 року, а
саме: інформацію про обсяги підтримки
ліквідності комерційних банків НБУ з
дати підписання постанови Правління
НБУ №48 від 06.02.2014 року, а також вказати
назви банків, обсяги рефінансування та
дати прийняття відповідних рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.07.2014 року позов задоволено частково -
визнано незаконними дії НБУ по відмові
надати Позивачу у відповідь на його
депутатське звернення №129/2-04/14-180 від
08.04.2014 року інформацію про обсяги
підтримки ліквідності комерційних
банків НБУ з дати підписання постанови
Правління НБУ №48 від 06.02.2014 року, а
також вказати назви банків, обсяги
рефінансування та дати прийняття
відповідних рішень; зобов'язано
Відповідача повторно розглянути
депутатське звернення народного
депутата України ОСОБА_2 №129/2-04/14-180 від
08.04.2014 року відповідно до вимог чинного
законодавства України. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено
повністю. При цьому суд першої
інстанції виходив з того, що НБУ
помилково відніс запитувану
інформацію до банківської таємниці, а
тому неправомірно відмовив у наданні
інформації на запит. Разом з тим,
відмовляючи у задоволенні решти
позовних вимог, суд зазначив, що не може
бути задоволена відмова на майбутнє.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, Відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою у задоволенні позовних вимог
відмовити. При цьому посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.
Наголошує на невірному тлумаченні
судом першої інстанції поняття
банківської таємниці, що спричинило
прийняття неправильного рішення.

У судовому засіданні повноважний
представник Апелянта доводи
апеляційної скарги підтримав та
наполягав на задоволенні вимог
останньої у повному обсязі.

Представник Позивача наполягав на
залишенні апеляційної скарги без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення повноважних представників
сторін, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу необхідно
задовольнити, а постанову суду першої
інстанції скасувати, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право, зокрема, скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Вирішуючи вказану справу по суті,
Окружний адміністративний суд м. Києва
встановив, що 08.04.2014 року Позивачем на
адресу НБУ направлено депутатський
запит №129/2-04/14-180, в якому останній
просив надати інформацію про обсяги
підтримки ліквідності комерційних
банків НБУ з дати підписання постанови
правління НБУ від 06.02.2014 року №48,
вказавши назви банків, обсяги
рефінансування та дати прийняття
відповідного рішення.

Листом від 22.04.2014 року №19-009/18380
Відповідач повідомив ОСОБА_2 про
відсутність підстав для задоволення
депутатського звернення, посилаючись
на приписи ст. ст. 60, 62 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
ст. 1076 ЦК України, а також рішення КС
України від 05.03.2003 року №5-рп/2003 з огляду
на те, що така інформація належить до
банківської таємниці.

На підставі встановлених вище
обставин, суд першої інстанції,
здійснивши системний аналіз приписів
ст. ст. 16, 17 Закону України «Про статус
народного депутата України», ст. ст. 2, 47,
49, 60, 66, Закону України «Про банки і
банківську діяльність», ст. ст. 2, 7
Закону України «Про Національний банк
України», а також ряду інших
підзаконних актів, прийшов до висновку
про неможливість віднесення
запитуваної інформації до банківської
таємниці, а відтак неправомірність
відмови НБУ у наданні такої інформації.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може
повністю погодитися з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
«Про статус народного депутата
України» народний депутат має право на
депутатське звернення до органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб,
керівників підприємств, установ і
організацій, незалежно від форм
власності та підпорядкування,
об'єднань громадян з питань, пов'язаних
з депутатською діяльністю, і брати
участь у розгляді порушених ним питань.

Депутатське звернення - викладена в
письмовій формі пропозиція народного
депутата, звернена до органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб,
керівників підприємств, установ і
організацій, об'єднань громадян
здійснити певні дії, дати офіційне
роз'яснення чи викласти позицію з
питань, віднесених до їх компетенції.

При цьому, як вірно зазначив суд першої
інстанції, згідно ч. 9 ст. 17 Закону
України «Про статус народного депутата
України» народний депутат має право
одержати інформацію з питань,
пов'язаних із здійсненням ним
депутатських повноважень, від органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб, які
зобов'язані надати йому таку
інформацію в порядку та строки,
визначені цим Законом.

Зі змісту рішення Конституційного Суду
України від 05.03.2003 року №5-рп/2003 у справі
за конституційним поданням
Національного банку України про
офіційне тлумачення положень статті 86,
частини другої статті 89 Конституції
України, частини другої статті 15,
частини першої статті 16 Закону України
«Про статус народного депутата
України» (справа про звернення
народних депутатів України до
Національного банку України)
вбачається, що народний депутат
України, реалізуючи свої повноваження,
може звернутись до Голови
Національного банку України із
запитом, а також до Національного банку
України або його посадових осіб із
зверненням про здійснення наглядових
дій, усунення порушень законодавства і
застосування заходів впливу до банків
та осіб, які охоплюються наглядовою
діяльністю Національного банку
України, але обов'язково дотримуючись
вимог статті 53 Закону України «Про
Національний банк України» -
невтручання у виконання функцій і
повноважень органів Національного
банку України, зокрема функцій
наглядової діяльності.

Підставами запиту або звернення
народного депутата України з цих
питань можуть бути скарги або заяви
виборців, надана громадянами та
юридичними особами інформація
(документи) про факти порушення
банківського законодавства України
банками та особами, які можуть бути
об'єктом перевірки Національним банком
України. Прийняття рішення про
здійснення наглядових дій і
застосування заходів впливу до таких
банків та осіб є виключною
компетенцією Національного банку
України.

Посадові особи Національного банку
України незалежно від того, як будуть
вирішені питання, порушені в запитах чи
зверненнях, зобов'язані розглянути їх і
надати народному депутату України
обґрунтовану відповідь про результати
розгляду.

При цьому, у рамках даної справи,
Конституційний Суд України вирішив,
зокрема, положення частини першої
статті 86 Конституції України, частини
другої статті 15 Закону України «Про
статус народного депутата України»
треба розуміти так, що народний депутат
України має право на сесії Верховної
Ради України звернутися із запитом до
Голови Національного банку України про
надання інформації, яка становить
банківську таємницю, а також про
здійснення наглядових дій та
застосування заходів впливу до банків
та осіб, які охоплюються наглядовою
діяльністю Національного банку
України.

Голова Національного банку України,
розглядаючи запит, має діяти з
додержанням вимог законів України «Про
Національний банк України», «Про банки
і банківську діяльність» і
зобов'язаний повідомити народного
депутата України про результати
розгляду, тобто дати офіційну
відповідь.

Відтак, суд першої інстанції, вірно
встановив, що народний депутат України
має право на сесії Верховної Ради
України звернутися із запитом до
Голови Національного банку України про
надання інформації, яка становить
банківську таємницю, а також про
здійснення наглядових дій та
застосування заходів впливу до банків
та осіб, які охоплюються наглядовою
діяльністю Національного банку
України.

Надаючи оцінку висновкам Окружного
адміністративного суду м. Києва про
неправомірність відмови НБУ у наданні
Позивачу запитуваної інформації з
підстав належності останньої до
банківської таємниці, колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» (далі -
Закон) інформація щодо діяльності та
фінансового стану клієнта, яка стала
відомою банку у процесі обслуговування
клієнта та взаємовідносин з ним чи
третім особам при наданні послуг банку,
є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є: 1)
відомості про банківські рахунки
клієнтів, у тому числі
кореспондентські рахунки банків у
Національному банку України; 2)
операції, які були проведені на користь
чи за дорученням клієнта, здійснені ним
угоди; 3) фінансово-економічний стан
клієнтів; 4) системи охорони банку та
клієнтів; 5) інформація про
організаційно-правову структуру
юридичної особи - клієнта, її
керівників, напрями діяльності; 6)
відомості стосовно комерційної
діяльності клієнтів чи комерційної
таємниці, будь-якого проекту,
винаходів, зразків продукції та інша
комерційна інформація; 7) інформація
щодо звітності по окремому банку, за
винятком тієї, що підлягає
опублікуванню; 8) коди, що
використовуються банками для захисту
інформації.

Інформація про банки чи клієнтів, що
збирається під час проведення
банківського нагляду, становить
банківську таємницю.

Інформація про банки чи клієнтів,
отримана Національним банком України
відповідно до міжнародного договору
або за принципом взаємності від органу
банківського нагляду іншої держави для
використання з метою банківського
нагляду або запобігання легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, чи фінансуванню
тероризму, становить банківську
таємницю.

Положення цієї статті не поширюються
на інформацію, яка підлягає
опублікуванню. Перелік інформації, що
підлягає обов'язковому опублікуванню,
встановлюється Національним банком
України та додатково самим банком на
його розсуд.

Національний банк України видає
нормативно-правові акти з питань
зберігання, захисту, використання та
розкриття інформації, що становить
банківську таємницю, та надає
роз'яснення щодо застосування таких
актів.

Як вбачається з матеріалів справи,
Позивач, з яким погодився суд першої
інстанції, виключає поняття
«рефінансування» з кола правовідносин,
яке охоплюється банківською таємницею,
наголошуючи на тому, що рефінансування
є способом індикативного регулювання з
боку НБУ, в які не входить діяльність з
надання банківських послуг, визначених
Законом України «Про банки і
банківську діяльність».

Однак, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
п. 1.2 затвердженого постановою
Правління НБУ від 30.04.2009 року №259
Положення про регулювання
Національним банком України
ліквідності банків України (далі -
Положення №259) рефінансуванням банків
є операції з надання банкам кредитів у
встановленому Національним банком
порядку.

Тобто, за своєю суттю рефінансування є
надання Національним банком України
кредиту комерційному банку в
встановленому регулятором порядку.

При цьому, посилання Окружного
адміністративного суду м. Києва на те,
що оскільки в силу приписів ст. 66 Закону
рефінансування є одним із заходів
індикативного регулювання НБУ, а
відтак не може належати до одного з
видів банківських послуг, колегія
суддів у цілому вважає вірним за
винятком того, що положення Закону не
обов'язково пов'язують виникнення
банківської таємниці з процесом
надання банками послуг.

Крім того, комплексний аналіз приписів
п. 1 ч. 2, ч. 6 ст. 60 Закону, а також пункту 3.1
розділу 3 затвердженого постановою
Правління НБУ від 14.08.2008 року №246
Переліку інформації з обмеженим
доступом, що не належить до державної
таємниці, у системі Національного
банку України, дає підстави для
висновку, що відомості, отримані НБУ у
ході надання кредитів банкам у порядку
рефінансування належить до відомостей,
що становлять банківську таємницю.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про
передчасність твердження суду першої
інстанції про неможливість віднесення
запитуваної інформації до банківської
таємниці.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Приписи ч. 1 ст. 1076 Цивільного кодексу
України банк гарантує таємницю
банківського рахунка, операцій за
рахунком і відомостей про клієнта.
Відомості про операції та рахунки
можуть бути надані тільки самим
клієнтам або їхнім представникам.
Іншим особам, у тому числі органам
державної влади, їхнім посадовим і
службовим особам, такі відомості
можуть бути надані виключно у випадках
та в порядку, встановлених законом про
банки і банківську діяльність.

Згідно ст. 62 Закону інформація щодо
юридичних та фізичних осіб, яка містить
банківську таємницю, розкривається
банками: 1) на письмовий запит або з
письмового дозволу відповідної
юридичної чи фізичної особи; 2) за
рішенням суду; 3) органам прокуратури
України, Служби безпеки України,
Міністерства внутрішніх справ України,
Антимонопольного комітету України - на
їх письмову вимогу стосовно операцій
за рахунками конкретної юридичної
особи або фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності за
конкретний проміжок часу; 4)
центральному органу виконавчої влади,
що реалізує державну податкову
політику: а) на його письмову вимогу
щодо наявності банківських рахунків; в)
за рішенням суду щодо відомостей,
зазначених у деклараціях про майно,
доходи, витрати і зобов'язання
фінансового характеру, у зв'язку з
проведенням перевірки їх
достовірності; 5) центральному органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері запобігання та
протидії легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванню тероризму, на його
запит щодо фінансових операцій,
пов'язаних з фінансовими операціями, що
стали об'єктом фінансового моніторингу
(аналізу) згідно із законодавством щодо
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму, а також учасників
зазначених операцій; 6) органам
державної виконавчої служби на їх
письмову вимогу з питань виконання
рішень судів та рішень, що підлягають
примусовому виконанню відповідно до
Закону України «Про виконавче
провадження», стосовно стану рахунків
конкретної юридичної особи або
фізичної особи, фізичної особи -
суб'єкта підприємницької діяльності; 7)
Національній комісії з цінних паперів
та фондового ринку у випадках
самостійного подання банком
інформації про банк як емітент та
адміністративних даних відповідно до
законів про цінні папери та фондовий
ринок.

Отже, враховуючи вичерпний перелік
підстав для розкриття банківської
таємниці, колегія суддів приходить до
висновку, що Національний банк України,
надаючи Позивачу вмотивовану
відповідь про відсутність підстав для
надання запитуваної інформації, діяв у
межах повноважень та у спосіб,
визначені чинним законодавством
України.

Таким чином, враховуючи викладене, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про необґрунтованість
тверджень суду першої інстанції щодо
неправомірності дій НБУ щодо відмови у
наданні інформації про обсяги
підтримки ліквідності банкві.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судового
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при ухваленні постанови
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи та порушено норми
матеріального права. У зв'язку з цим
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити, а
постанову суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 211,
212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Національного банку
України - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23 липня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
народного депутата України ОСОБА_2 до
Національного банку України про
визнання незаконними дій та
зобов'язання вчинити дії - скасувати та
ухвалити нову постанову, якою у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі. Касаційна
скарга на судові рішення подається в
порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212
КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
Я.М. Василенко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Василенко Я.М.

Шурко О.І.