Справа № 2а-0770/1997/11
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2014 рокум. Ужгород№ 2а-0770/1997/11

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С. А.

при секретарі судових засідань -
Приходько Т.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

представника позивача - Кіш А.С.

представника відповідача - Міхал М.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Державного підприємства
Агропромисловий комплекс
"Ужгородський" про стягнення
адміністративно-господарської санкції
в розмірі 19545,60 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач -Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Державного підприємства
агропромисловий комплекс
«Ужгородський» про стягнення
адміністративно-господарської санкції
в розмірі 19545,60 грн.

Свої позовні вимоги позивач мотивує
тим, що відповідачем подано до
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звіт форми №10-ПІ -річна «Звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів»за 2010 рік, з якого випливає,
що відповідач вимогу Закону "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» не виконав.

Згідно рядка 03 звіту, кількість
інвалідів які повинні працювати на
підприємстві відповідно до вимог ст.19
Закону становить 1 особа, в той же час,
згідно рядка 02 звіту, на підприємстві
протягом 2010 року середньооблікова
кількість інвалідів становила 0 осіб.

Враховуючи порушення відповідачем
норм чинного законодавства щодо
невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів за 2010
рік, позивач просить стягнути з
відповідача
адміністративно-господарської санкції
та пеню в розмірі 19545,60 грн.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала з
підстав викладених у позовній заяві та
просила суд даний адміністративний
позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення даного
адміністративного позову заперечила,
посилаючись на обставини викладені у
письмових запереченнях проти даного
адміністративного позову. Свою позицію
відповідач обґрунтовує тим, що Законом
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», зокрема п. 4
ст. 12, передбачено, що протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не нараховуються неустойка
(штраф, пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування та інші
види загальнообов'язкового державного
соціального страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів). Згідно
ч. 1 ст. 11, ч. 4 ст. 12 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
мораторій вводиться одночасно з
порушенням провадження у справі про
банкрутство. Відповідно до ч. 7 ст. 12
означеного Закону, дія мораторію
припиняється з дня припинення
провадження у справі про банкрутство.

З врахуванням наведеного представник
відповідача просила суд у задоволенні
даного адміністративного позову
відмовити повністю, так як позивач не
мав права застосовувати до відповідача
адміністративно - господарські
санкції.

Розглянувши подані документи та
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом в ході судового
розгляду та вбачається із матеріалів
справи Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось із позовом про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів за 2010
рік у розмірі 19 200 грн. та пені в сумі 345,
60 грн.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27 жовтня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 серпня 2012
року постанову суду першої інстанції
залишеною без змін

Не погоджуючись з зазначеними судовими
рішеннями, позивач подав касаційну
скаргу у якій просить їх скасувати, а
позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
від 04 березня 2014 року Постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27 жовтня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15 серпня 2013 року скасовано, а справу
направлено до суду першої інстанції
для розгляду.

Із матеріалів даної адміністративної
справи судом встановлено, що ДП АПК
«Ужгородський» подано до Фонду
інвалідів звіт форми №10-ПІ за 2010 рік,
згідно якої, кількість інвалідів які
повинні працювати на підприємстві
відповідно до вимог ст.19 Закону
становить 1 особа, в той же час, згідно
рядка 02 звіту, на підприємстві протягом
2010 року середньооблікова кількість
інвалідів становила 0 осіб.

Як передбачено приписами ст. 19 Закону
України від 21.03.1991 року № 875-XII ,,Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону (в редакції,
чинній з 01.01.2006 року) забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Разом з тим, ч. 3 ст. 18 Закону чітко
визначені обов'язки підприємства, що
використовує найману працю: виділяти
та створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів; надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для
працевлаштування інвалідів; звітувати
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до частини 3 статті 181 цього
Закону державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

У статті 20 Закону № 875-XII встановлено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів (частина 1).

Таким чином,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII ,,Про систему оподаткування", а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Виходячи з положень статтей 19, 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
відповідач повинен був у відповідній
кількості створити на підприємстві
спеціально обладнані робочі місця для
інвалідів та надіслати у службу
зайнятості спеціальні повідомлення
про готовність працевлаштування
зазначених осіб.

Інформація про наявність чи
відсутність на підприємстві
відповідача атестованих робочих місць
для працевлаштування інвалідів
міститься у звітах, що надаються
підприємством за формою 3-ПН, а не у
звіті за формою 10-ПІ. Звіт за формою 3-ПН
є актом інформування органів
працевлаштування про створені робочі
місця і водночас запитом про
направлення на підприємство осіб з
обмеженими фізичними можливостями для
працевлаштування.

Враховуючи вищевикладене, з метою
виконання Ухвали Вищого
адміністративного суду від 04 березня
2014 року в даній справі та повного та
всебічного розгляду даної
адміністративної справи, судом було
зроблено відповідний запит від 19.06.2014
року за №2а-0770/1997/11/42291/14 до
Ужгородського районного центру
зайнятості щодо щомісячного подання
протягом 2010 року ДП АПК "Ужгородський"
(89424. Ужгородський район, с. Розівка, вул.
Концівська. 38; код ЄДРПОУ - 05513709) звітів
за формою 3-ПН "Про наявність вакансій",
із зазначенням інформації про
наявність вільних робочих місць для
осіб з обмеженими фізичними
можливостями.

З отриманої відповіді Ужгородського
районного центру зайнятості № 673 від
15.07.2014 року судом встановлено, що ДП АПК
"Ужгородський" звітів за формою 3-ПН "Про
наявність вакансій", із зазначенням
інформації про наявність вільних
робочих місць для осіб з обмеженими
фізичними можливостями протягом 2010
року не подавалось.

Оскільки відповідач протягом 2010 року
не виконав обов'язку щодо
працевлаштування інвалідів, Фонд
обґрунтовано нарахував позивачу
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
та пеню.

Ухвалою Господарського суду
Закарпатської області від 09.11.2006 р.
розірвано мирову угоду від 03.03.2004 р.,
укладену між ДП АПК ,,Ужгородський",
комітету кредиторів боржника та ТОВ
,,Агро-Комплекс" та повнолено
провадження у справі про банкрутство
ДП АПК ,,Ужгородський" зі стадії
санації.

Відповідно до статей 1, 12 Закону України
,,Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ мораторій
на задоволення вимог кредиторів - це
зупинення виконання боржником
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, а також
припинення заходів, спрямованих на
забезпечення виконання цих зобов'язань
та зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення та
введення мораторію. Протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не нараховуються неустойка
(штраф, пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів).

В постанові від 09 березня 2013 року у
справі за позовом державної
судноплавної компанії ,,Чорноморське
морське пароплавство" до управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси про
визнання незаконними та скасування
рішень Верховний Суд України зазначив,
що наведені у статтях 1, 12 Закону № 2343-XII
норми регулюють правовідносини, які
виникли між боржником і кредиторами у
зв'язку з неспроможністю боржника
виконати після настання встановленого
строку існуючі зобов'язання, і
спрямовані на відновлення
платоспроможності боржника або його
ліквідацію з метою здійснення заходів
щодо задоволення визнаних судом вимог
кредиторів.

З порушенням провадження у справі про
банкрутство не пов'язується завершення
підприємницької діяльності боржника,
він має право укладати угоди, у нього
можуть виникати нові зобов'язання.

Виходячи з наведеного можна дійти
висновку, що дія мораторію поширюється
лише на задоволення вимог конкурсних
кредиторів, до яких позивач не входить,
що не заперечувалося сторонами у ході
розгляду даної адміністративної
справи.

Таким чином, що стосується зобов'язань
поточних кредиторів, то за цими
зобов'язаннями згідно із загальними
правилами нараховується неустойка
(штраф, пеня), застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів).

За своєю правовою природою фінансові
та економічні санкції є додатковими
зобов'язаннями, похідними від
основного зобов'язання.

Тож оскільки мораторій не зупиняє
виконання боржником грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), які виникли після введення
мораторію, то і не припиняє заходів,
спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов'язань є
правопорушенням. Отже, нарахування
санкцій, застосування заходів
забезпечення за невиконання
зазначених зобов'язань та примусове
стягнення на підставі виконавчих
документів коштів на виконання таких
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), а також штрафних санкцій
ґрунтується на законі.

Нарахування неустойки (штрафу, пені),
процентів та інших економічних санкцій
з усіх видів заборгованості за
зобов'язаннями, строк виконання яких
настав після порушення справи про
банкрутство та введення мораторію,
припиняється згідно з частиною першою
статті 23 Закону № 2343-XII лише з дня
прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури.

В силу ч.1 ст. 244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку, що обов'язок відповідача щодо
працевлаштування інвалідів в 2010 році
виник після введення мораторію, а тому
застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів і
нарахування пені ґрунтується на законі
та є правомірним.

Враховуючи вищевикладене, а також те,
що відповідачем станом на день
розгляду даної адміністративної
справи не надано суду доказів про
сплату вказаної заборгованості в
добровільному порядку, суд вважає
позовні вимоги позивача
обґрунтованими, підтвердженими
належними та допустимими доказами,
заявленими відповідно до чинного
законодавства і такими, що підлягають
задоволенню.

Судові витрати по справі згідно ч. 4 ст.
94 КАС України з відповідача не
стягуються.

Керуючись ст. ст. 17, 71, 86, 94, 160, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Державного підприємства
Агропромисловий комплекс
"Ужгородський" про стягнення
адміністративно-господарської санкції
в розмірі 19545,60 грн - задовольнити
повністю.

Стягнути з Державного підприємства
Агропромисловий комплекс
"Ужгородський" на користь
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративного - господарські
санкції та пеню в розмірі 19545,60 грн.
(дев'ятнадцять тисяч п'ятсот сорок п'ять
гривень шістдесят копійок).

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст.254 КАС
України та може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, встановлені ст.186 КАС України.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України -
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови (копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції).

СуддяC.А. Гебеш