Справа № 263/7810/14-а
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2014-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 р. Справа № 263/7810/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бегунца А.О.

Суддів: Бартош Н.С. , Старостіна В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Жовтневому районі м.
Маріуполя Донецької області на
постанову Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від
26.08.2014р. по справі № 263/7810/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Жовтневому районі м.
Маріуполя Донецької області

про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання виконати
певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

04.08.2014 року позивач звернувся до
Жовтневого районного суду м.Маріуполя
Донецької області з вищезазначеним
адміністративним позовом.

За результатами розгляду справи
постановою Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від
26.08.2014 року позов задоволено. Визнано
неправомірною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Жовтневому районі міста Маріуполя
Донецької області щодо не нарахування
та не виплати ОСОБА_1 підвищення до
пенсії відповідно до ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком з урахуванням встановленого
законодавством прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
починаючи з 04 лютого 2014 року, з
відрахуванням фактично проведених
виплат; зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України в Жовтневому
районі міста Маріуполя Донецької
області здійснити перерахунок та
виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до
ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком з
урахуванням встановленого
законодавством прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
починаючи з 04 лютого 2014 року з
відрахуванням фактично проведених
виплат.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Колегія суддів на підставі п. 1 ч. 1 ст.
197 Кодексу адміністративного
судочинства України вважає за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними в
справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції обґрунтовано
встановлено, що позивач відповідно до
ст. 1 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" є дитиною війни та
за приписами ст. 6 цього закону має
право на отримання підвищення до
пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції правильно застосував до
спірних правовідносин норми
матеріального права надавши перевагу
ст. 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" над постановою
Кабінету Міністрів України від 28
грудня 2011 р. за № 1381 "Про підвищення
рівня соціального захисту найбільш
вразливих верств населення". Також
судом правильно визначено розмір
мінімальної пенсії за віком, виходячи
із приписів ч.1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки іншими законами
такий розмір не врегульовано.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку про необхідність
захисту прав позивача на отримання
щомісячної державної соціальної
допомоги як дитині війни з 04.02.2014 року,
без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів частково погоджується з
даним висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни",
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій, передбачених цим
Законом, здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2014 рік" (в редакції Закону до
03.08.2014 р.) не встановлено обмеження,
щодо виплат відповідно до Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни", тому з 01.01.2014 року діють
положення ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", з
урахуванням частини 1 статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування".

За таких обставин застосування до
таких правовідносин з 01.01.2014 року по
02.08.2014 року підзаконного акту -
постанови КМУ № 1381 від 28 грудня 2011 р.,
яка суперечить Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", є
помилковим.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що з 04.02.2014 року нарахування та виплата
дітям війни підвищення до пенсії або
щомісячного грошового довічного
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, повинні здійснюватися
відповідно до норм Закону України "Про
соціальний захист дітей війни".

Щодо доводів апеляційної скарги про
необґрунтоване застосування до
спірних правовідносин ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
колегія суддів зазначає наступне.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано не взяв до уваги
положення ч. 3 ст.28 зазначеного Закону, з
якої випливає, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом 1
частини 1 цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсії, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії,
встановленої ст.46 Конституції України
та права на отримання доплати до
пенсії, передбаченої ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни".

Колегія суддів вважає безпідставним
посилання відповідача на відсутність
коштів щодо забезпечення виплат
зазначеної доплати до пенсії, оскільки
органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів, як на
підставу невиконання своїх
зобов'язань, які встановлені ст.46
Конституції України та зазначеною
нормою Закону.

Колегія суддів також відхиляє доводи
відповідача щодо не визначеності на
законодавчому рівні питання відносно
органу, на який покладено обов'язок по
виплаті підвищення до пенсії особам,
які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у
відповідності Положення "Про Пенсійний
фонд України" і здійснює свої
повноваження на підставі п. 15
зазначеного положення через створені в
установленому порядку його
територіальні управління. Відповідно
до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" рішення про призначення
та перерахунок пенсій приймаються
районними управліннями Пенсійного
фонду України за місцем проживання
пенсіонерів. Таким чином, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що обов'язок
по нарахуванню та виплаті доплати до
пенсії позивача, передбаченої ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" покладено саме на
управління пенсійного фонду України за
місцем проживання позивача.

Враховуючи, що держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
доплати до пенсії та поклала виконання
цього обов'язку на центральний орган
виконавчої влади - Пенсійний фонд
України, який діє через свої місцеві
органи, що входять в систему його
органів, але вони не вчинили жодної дії
для нарахування цих коштів та їх
виплати, колегія суддів вважає, що вони
не виконали своїх повноважень без
поважних причин.

Разом з тим, задовольняючи позов про
зобов'язання здійснити нарахування та
виплату позивачу підвищення до пенсії,
передбаченого ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
без обмеження кінцевою датою
здійснення перерахунку, суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, виходячи з наступних
підстав.

Пунктом 9 статті 1 Закону України від 31
липня 2014 року № 1622-VII "Про внесення змін
до Закону України "Про Державний бюджет
України на 2014 рік", який набув чинності 3
серпня 2014 року (газета Голос України
№146 (5896) від 2 серпня 2014) доповнено
Прикінцеві положення Закону України
від 16 січня 2014 року № 719-VII "Про
Державний бюджет України на 2014 рік"
пунктом 6-7 такого змісту: "установити,
що норми і положення статей 5 та 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявних
фінансових ресурсів бюджетів усіх
рівнів, бюджету Пенсійного фонду
України та бюджетів інших фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на 2014 рік".

З аналізу наведених норм вбачається, що
визначення порядку та розмірів виплат
зазначеним категоріям громадян з 03.08.2014
року делеговано Кабінету Міністрів
України.

Отже, у період з 03.08.2014р. розмір
підвищення до пенсії особам, які мають
статус дітей війни повинен визначатися
відповідно до урядових постанов, а тому
позовні вимоги про зобов'язання
відповідача здійснити позивачу
перерахунок та виплату підвищення до
пенсії передбаченого ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" в розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" за період з
03.08.2014р. - задоволенню не підлягають.

Колегія суддів зазначає, що вказані
вище зміни до Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік"
набули чинності до ухвалення
оскаржуваного судового рішення у цій
справі, проте суд першої інстанції
вказаних обставин не врахував та не
надав їм належної правової оцінки.

Враховуючи те, що судом першої
інстанції невірно визначено період, за
який відповідач повинен здійснити
перерахунок пенсії позивачеві, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції через порушення ним
норм матеріального, які призвели до
ухвалення неправильного рішення,
підлягає скасуванню в частині
задоволення позову за період з 03.08.2014
року.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги може своєю постановою змінити
постанову суду першої інстанції або
прийняти нову постанову, якими суд
апеляційної інстанції задовольняє або
не задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 197, п. 3 ст. 198, п. 4
ч.1 ст. 202, 205, 207, 209 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Жовтневому
районі м. Маріуполя Донецької області -
задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від
26.08.2014р. по справі № 263/7810/14-а скасувати
в частині задоволення позову з 03.08.2014
року. В цій частині ухвалити нову
постанову, якою в задоволенні позову
відмовити.

В іншій частині постанову Жовтневого
районного суду м.Маріуполя Донецької
області від 26.08.2014р. по справі №
263/7810/14-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з моменту
отримання копії цієї постанови.

Головуючий суддя Бегунц А.О.Судді
Бартош Н.С. Старостін В.В.