Справа № 2а/1970/836/11
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2а/1970/836/11

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючої судді – Васильченко Н.В., суддів: Калашніковій О.В., Леонтович К.Г.,

провівши попередній розгляд справи за касаційною скаргою Державної фінансової інспекції в Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 березня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2014 року по справі № 2а/1970/836/11 за позовом Контрольно-ревізійного управління в Тернопільській області до Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя про зобов'язання вчинити певні дії –

в с т а н о в и л а:

В березні 2011 року Контрольно-ревізійне управління в Тернопільській області звернулось до суду з позовом до Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя, в якому просило зобов'язати відповідача виконати п. 2 вимоги від 17.11.2010 року №19-03-13-14/6263.

Постановою Тернопільського окружного адміністративною суду від 28 березня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2014 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленими по справі рішеннями, Державна фінансова інспекція в Тернопільській області подала касаційну скаргу, в якій просить ці рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована невірним застосуванням судами норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи на предмет повноти та всебічності дослідження їх судами та обґрунтованості застосування норм матеріального права до вирішення спірних правовідносин, вивчивши доводи касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав до її задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судами, Контрольно-ревізійним управлінням в Тернопільській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя та його структурних підрозділів, в тому числі щодо використання коштів державного бюджету, виділених на підготовку кадрів вищими навчальними закладами І-ІV рівнів акредитації за період з 01.07.2008р. по 01.09.2010р.

За результатами ревізії складено акт від 22.10.2010р. № 03-22/91, відповідно до якого позивачем встановлено, що при зарахуванні студентів на державну форму навчання, відповідачем укладались угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, в яких вказано про направлення їх на роботу, а також про відшкодування коштів до державного бюджету випускниками у випадку не відпрацювання ними трьох років в державному секторі народного господарства. З метою перевірки працевлаштування випускників 2009-2010 років, направлених відповідачем на роботу в державний сектор народного господарства, відповідно до виданих направлень, та відпрацювання ними трьох років, під час ревізії надіслано запити за місцем працевлаштування випускників. Згідно з отриманою інформацією з місць роботи випускників установи-відповідача, підтверджено їх працевлаштування частково. Так, в 23 випадках (10 осіб - випуск 2009 року, 13 осіб - випуск 2010 року) випускники не з'явились до місця роботи, в порушення п.14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996р. №992, що призвело до недоотримання державним бюджетом коштів на суму 663,694,73 грн. Внаслідок допущеного порушення державному бюджету завдано збитків на суму 663694,73 грн.

На підставі п.7 ст.10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» відповідачу пред'явлено вимогу від 17.11.2010 № 19-03-13-14/6263, пунктом 2 якої зобов'язано останнього провести претензійно-позовну роботу із випускниками щодо повернення затрачених на їх навчання коштів в сумі 663694,73 грн. та перерахувати вказану суму до державного бюджету.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що норми діючого законодавства не містять положень, які б надавали університету право чи закріплювали обов'язок здійснювати контроль за дотриманням випускниками вимог законодавства про обов'язкове відпрацювання трьох років за направленням, а отже, університет не має правових підстав проводити претензійно-позовну роботу щодо відшкодування випускниками вартості навчання до державного бюджету.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів, з огляду на наступне.

Із системного аналізу норм Закону України «Про освіту» вбачається, що до повноважень вищого навчального закладу не віднесено право звернення до суду з позовами про відшкодування витрат, понесених державою на навчання студентів, чи повноважень щодо контролю за працевлаштуванням таких студентів.

Положеннями Закону України «Про вищу освіту» вiд 17.01.2002 № 984-III не передбачено вимог про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Випускник навчального закладу вправі працевлаштуватися на підприємства, установи та організації і інших форм власності.

Таким чином, колегія суддів знаходить вірним висновок судів попередніх інстанцій, що навчальні заклади не мають права вимагати матеріальну компенсацію від студентів, які після навчання не відпрацювали три роки у державних установах. Будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, є неправомірними, оскільки на сьогоднішній день відсутні правові механізми, які б зобов'язували студента відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

Також, відповідно до пункту 7 статті 10 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" (діючого на чач виникнення спірних правовідносин), Головному контрольно-ревізійному управлінню України, контрольно-ревізійним управлінням в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, контрольно-ревізійним підрозділам (відділам, групам) у районах, містах і районах у містах надається право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно з пунктом 46 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550, якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Частиною 2 статті 15 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" встановлено, що обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що ревізуються, є законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що приймаючи спірну вимогу, Держфінінспекція діяла всупереч пункту 7 статті 10, частини 2 статті 15 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні", Закону України «Про вищу освіту», у зв’язку з чим обґрунтовані підстави до її виконання відсутні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла думки, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову ґрунтуються на вірно встановлених фактичних обставинах справи, належній оцінці досліджених доказів, та обґрунтовано застосованих нормах матеріального права до вирішення спірних правовідносин. Порушень норм процесуального закону, які б призвели до ухвалення незаконного рішення, не встановлено.

Твердження касаційної скарги зазначений висновок суду не спростовують.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 220, 220-1, 224, 230, 231 КАС України, колегія суддів –

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Тернопільській області відхилити.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 березня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2014 року по справі № 2а/1970/836/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п’ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, в порядку та у строки, визначені ст.ст. 236 – 238, 239-1 КАС України.

Судді: