Справа № 802/2390/14-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/2390/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Віятик Н.В.
Суддя-доповідач: Драчук Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Загороднюка А.Г. Полотнянка
Ю.П.

при секретарі: Александровій К.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Лебедєвої
О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Управління Державної казначейської
служби України у м. Вінниці Вінницької
області та ОСОБА_2 на постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 02 вересня
2014 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління державної
казначейської служби України у м.
Вінниці Вінницької області про
визнання дій протиправними, скасування
рішень та зобов'язання вчинити певні
дії ,

В С Т А Н О В И В :

26.06.2014 року позивач - ОСОБА_2 звернулась
до Вінницького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Управління державної казначейської
служби України у м. Вінниці Вінницької
області про визнання дій
протиправними, скасування рішень та
зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 02.09.2014 року
адміністративний позов задоволено
частково.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку, позивач, в свою
чергу, також звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 02.09.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
задоволити позовні вимоги в повному
обсязі.

22.10.2014 року на адресу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від позивача надійшла заява із
запереченнями на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні сторони
підтримали доводи своїх апеляційних
скарг.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційних скарг
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, колегія суддів
вважає, що в задоволенні апеляційних
скарг необхідно відмовити з наступних
підстав.

Як досліджено з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ухвалою Вінницького міського суду від
29.04.2013р. по справі № 212/2-5500/11 прийнято
рішення повернути ОСОБА_2 кошти у
розмірі 8,50 грн., що сплачені ОСОБА_4 на
рахунок місцевого бюджету м. Вінниці
(код 22090100) згідно квитанції від 19.10.2011
№101982.308.2 та кошти у розмірі 37,00 грн., що
сплачені ОСОБА_4 на рахунок державного
бюджету м. Вінниці (код 22050001) згідно
квитанції від 19.10.2011 №101982.308.7.

В подальшому УДКС України у м. Вінниці
звернулось до Вінницького міського
суду Вінницької області про
роз'яснення ухвали від 29.04.2013 року,
обґрунтовуючи її тим, що зазначені
кошти ОСОБА_2 особисто не сплачувала.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 07.11.2013р.
роз'яснено ухвалу від 29.04.2013р.
зазначивши, що відповідно до ст. 14 ЦПК
України та постанови пленуму
Верховного суду України № 14 від 18.12.2009
року, дана ухвала має бути виконана у
відповідності до Декрету Кабінету
Міністрів України "Про державне мито"
та з обов'язковим наданням доказів щодо
сплати особою особисто, чи на підставі
довіреності, якою надано право на
здійснення представництва інтересів
або оплати судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Окрім того, ухвалою Вінницького
міського суду Вінницької області від
23.04.2014р. за заявою ОСОБА_2 роз'яснено
ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 07.11.2013р.
зазначивши, що відповідно до ст. 14 ЦПК
України та постанови пленуму
Верховного Суду України №14 від 18.12.2009
року, ухвала Вінницького міського суду
Вінницької області від 29.04.2013 р. має
бути виконана у відповідності до
Декрету Кабінету Міністрів України
„Про державне мито", а також з
врахуванням прав та обов'язків ОСОБА_2
наданих їй відповідно до Сімейного
Кодексу України.

29.04.2014 року ОСОБА_2 звернулась до УДКС
України у м. Вінниці із заявою про
повернення надходжень бюджету (щодо
виконання ухвал Вінницького міського
суду Вінницької області від 29.04.2013р.,
від 07.11.2013р. та від 23.04.2014р. по справі
№212/2-5500/11). Листом від 07.05.2014р. за №02.17/1270
позивачу повідомлено про повернення та
повернуто надіслані документи без
виконання, оскільки дані документи
видано або оформлено з порушенням
установлених вимог (пп. 1 п. 9 Порядку).
Зокрема, при перевірці документів
встановлено, що згідно з наданих
квитанцій №101982.308.7 від 19.02.2011р. та
№101982.308.2 від 19.10.2011р., строк зарахування
коштів судового збору та витрат на
інформаційне-технічне забезпечення
розгляду справи із бюджету, що
суперечить ч. 2 ст. 8 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про державне мито".
Окрім того, позивачем не надано право
на здійснення представництва
інтересів або оплати ОСОБА_4 у 2011 році
судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в інтересах та від
імені ОСОБА_2 по справі №212/2-5500/11.

16.05.2014 року позивач повторно звернулась
до УДКС України у м. Вінниці із заявою
про надання інформації щодо умов
виконання ухвал Вінницького міського
суду Вінницької області від 29.04.2013р.,
від 07.11.2013р. та від 23.04.2014р. по справі
№212/2-5500/11 в повному обсязі. Листом від
22.05.2014р. №02.17/1403 відповідач повідомив
ОСОБА_2 про механізм повернення
судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення, а
саме позивач має право звернутись до
УДКС України в м. Вінниці в разі
поновлення строку для пред'явлення
виконавчого документа, а також в разі
надання довіреності на представництво
інтересів.

На думку позивача такі дії Управління
Державної казначейської служби
України у м. Вінниці Вінницької області
є протиправними та порушують його
законні права та охоронювані інтереси,
що стало причиною звернення до суду.

За результатом розгляду справи, суд
першої інстанції, керуючись
положеннями Сімейного кодексу України
та Цивільно-процесуального кодексу
України прийшов до висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами та висновкам суду першої
інстанції, колегія суддів враховує
наступне.

Відповідно до п. 9 Постанови Кабінету
Міністрів України "Про затвердження
Порядку виконання рішень про стягнення
коштів державного та місцевих бюджетів
або боржників" орган Казначейства
повертає виконавчий документ
стягувачеві у разі, коли виконавчий
документ пред'явлено до виконання з
пропущенням установленого строку.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавчі
документи можуть бути пред'явлені до
виконання в такі строки: посвідчення
комісій по трудових спорах, постанови
судів у справах про адміністративні
правопорушення та постанови органів
осадових осіб), уповноважених
розглядати справи про
адміністративні правопорушення, -
протягом трьох місяців; інші виконавчі
документи - протягом року, якщо інше
не передбачено законом.

Згідно з ч.2 даної статті такі строки
встановлюються для виконання судових
рішень - з наступного дня після
набрання рішенням законної сили чи
закінчення строку, встановленого у
разі відстрочки чи розстрочки
виконання рішення, а в разі якщо
судове рішення підлягає негайному
виконанню, - з наступного дня після
його постановлення.

Згідно з матеріалами справи, 16.07.2013р.
ОСОБА_2 вперше подано заяву про
повернення надходжень бюджету, а саме:

- у розмірі 94,10 грн., сплачені ОСОБА_2 на
рахунок державного бюджету м.
Вінниці(код 22030001) №0002 згідно
квитанції від 05.12.2011р. №102096.170.1 за
розгляд апеляційної скарги у
апеляційному суді Вінницької області;

- у розмірі 53,65 грн., що сплачені ОСОБА_2
на рахунок державного бюджету м.
Вінниці (код 22030001) №0002 згідно
квитанції від 27.12.2012р. № к25/Я/69 за
розгляд у апеляційному суді Вінницької
області апеляційної скарги;

- у розмірі 8,50 грн., що сплачені ОСОБА_4
на рахунок місцевого бюджету м. Вінниці
(код 22090100) згідно квитанції від 19.10.2011
№101982.308.2;

- у розмірі 37,00 грн., що сплачені ОСОБА_4
на рахунок державного бюджету м.
Вінниці (код 22050001) згідно квитанції від
19-10.2011 №101982.308.7.

Дана заява відповідачем виконана
частково, повернуто суми сплачені
ОСОБА_2 особисто, а саме: 94,10 грн. та 53,65
грн. У повернені решти суми позивачу
відмовлено.

Колегія суддів погоджується із
висновками суду першої інстанції про
те, що моментом виникнення права
позивача на повернення судового збору
та витрат на інформаційно-технічне
забезпечення, є набрання законної сили
ухвали Вінницького міського суду
Вінницької області від 29.04.2013р.

Таким чином, позивач, звернувшись
16.07.2013р. для повернення судового збору
та витрат на інформаційно-технічне
забезпечення, не пропустила річний
строк з моменту виникнення права на
повернення коштів.

Окрім цього, згідно ч. 1 ст. 9 Сімейного
кодексу України (далі - СК України),
подружжя, відносини між яким регулює
цей Кодекс, можуть врегулювати свої
відносини за домовленістю, якщо це не
суперечить вимогам цього Кодексу,
інших законів та моральним засадам
суспільства.

Відповідно до ст. 54 СК України, дружина,
чоловік мають право розподілити між
собою обов'язки в сім'ї.

Усі найважливіші питання життя сім'ї
мають вирішуватися подружжям спільно,
на засадах рівності.

Вважається, що дії одного з подружжя
стосовно життя сім'ї вчинені за згодою
другого з подружжя.

Положеннями ст. 55 СК України,
передбачено, що дружина та чоловік
зобов'язані спільно дбати про
матеріальне забезпечення сім'ї.

Частиною 1 ст. 60 СК України, визначено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України,
об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя.

Стаття 63 СК України проголошує, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст. 66 СК України передбачено,
що подружжя має право домовитися між
собою про порядок користування майном,
що йому належить на праві спільної
сумісної власності.

Аналізуючи вище викладенні норми
законодавства, суд приходить до
висновку про те, що відповідачем
протиправно відмовлено ОСОБА_2 у
повернені судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення, з
підстав того, що кошти були сплачені
ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_4 є чоловіком
ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом
про одруження. Крім того, до матеріалів
справи судом долучено доручення.

При цьому, відносно вимоги позивача
скасувати рішення Управління
Державної казначейської служби
України у м. Вінниці Вінницької області
щодо повернення документів без
виконання, викладені листами від 07.05.2014
року № 02.17/1270 та від 22.05.2014 року №02.17/1403,
колегія суддів вважає за необхідне
зауважити наступне.

Щодо вимоги про скасування рішення
УДКС України в м. Вінниці щодо
повернення документів без виконання,
викладені листами від 07.05.2014р. №02.17/1270,
від 22.05.2014р. №02.17/1403, суд зазначає
наступне.

Положення пункту 1 частини другої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
встановлюють, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Слід зазначити, що акт державного чи
іншого органу - це юридична форма
рішень цих органів, тобто офіційний
письмовий документ, який породжує
певні правові наслідки, спрямований на
регулювання тих чи інших суспільних
відносин і має обов'язковий характер
для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який
прийняв такий документ, і характеру та
обсягу відносин, що врегульовано ним,
акти поділяються на нормативні і такі,
що не мають нормативного характеру,
тобто індивідуальні.

Акт індивідуальної дії - це правовий
акт компетентного органу або посадової
особи, виданий на підставі юридичних
фактів і норм права, що визначає права,
обов'язки або міру юридичної
відповідальності конкретних осіб.

З наведеного вбачається, що
оскаржувані листи від 07.05.2014р. №02.17/1270,
від 22.05.2014р. №02.17/1403 не мають ознак акту
індивідуальної дії, а тому не є
рішенням суб'єкта владних повноважень,
в розумінні КАС України, яке б
породжувало певні правові наслідки,
спрямовані на регулювання тих чи інших
суспільних відносин і мало б
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Крім того, слід зауважити, що лист від
22.05.2014р. №02.17/1403 носить інформаційний
характер, оформлений та наданий у
відповідності до вимог Закону України
"Про інформацію".

Окрім цього, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції щодо необхідності
зобов'язати відповідача повторно
розглянути заяву заяву ОСОБА_2,
стосовно виконання ухвал Вінницького
міського суду Вінницької області від
29.04.2013р., від 07.11.2013 року, від 23.04.2014 року
по справі №212/2-5500/11.

При цьому, слід зазначити, що суд
першої інстанції в своєму рішенні
правомірно не взяв до уваги доводи
відповідача щодо відмови у виконанні
заяви ОСОБА_5 вказавши на їх
необгрунтованість. Отже, суд першої
інстанції спростував позицію
Управління Державної казначейської
служби України у м. Вінниці Вінницької
області висловлену в листах від 07.05.2014р.
№02.17/1270 та від 22.05.2014р. №02.17/1403, таким
чином повторний розгляд заяви позивача
передбачає прийняття Управлінням
Державної казначейської служби
України у м. Вінниці Вінницької області
іншого рішення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про те, що відповідач не дав
належної оцінки обставинам справи, що
вчинення протиправних дій.

З урахуванням вищевикладених норм
чинного законодавства, що регулюють
спірні правовідносини сторін, та
встановлених обставин даної справи,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог, про що було
зроблено вірний висновок судом першої
інстанції.

Апелянтами не надано достатніх доказів
в підтвердження доводів апеляційних
скарг, у зв'язку з чим останні
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваного рішення
правильно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку, та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстави для задоволення вимог
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління
Державної казначейської служби
України у м. Вінниці Вінницької області
та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 02 вересня
2014 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Драчук Т. О.

Судді
Загороднюк А.Г.

Полотнянко Ю.П.