Справа № 810/5425/14
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року 810/5425/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Лисенко В.І.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Білоцерківської об`єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернувся ФОП
ОСОБА_1 з позовом до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від:
24.07.2014 №2568//174, згідно з яким
позивачу нараховано суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 22167,00 грн. та
застосовано фінансову санкцію в
розмірі 11083,50 грн., №2569//175, згідно
якого позивачу донараховано податок на
доходи фізичних осіб у розмірі 95805,30
грн. та застосовано штрафну санкцію в
розмірі 23951,33 грн., а також про
скасування вимоги про сплату боргу
(недоїмки) від 27.06.2014 № Ф-10/ у
розмірі 69239,47 грн. та рішення про
застосування штрафних санкцій від
24.07.2014 №2570//176 у розмірі 3461,95 грн.

В основу оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення покладено
висновок посадових осіб відповідача
про безпідставне включення позивачем
до складу витрат витрати на
нарахування процентів; витрати на
страхування; витрати, не підтверджені
документально, що призвело до
заниження позивачем податку з доходів
фізичних осіб-підприємців на загальну
суму 95805,30 грн., що в свою чергу призвело
до заниження позивачем суми єдиного
соціального внеску у розмірі 69239,47 грн.
Крім того, податковий орган вважає, що
позивачем безпідставно віднесено до
податкового кредиту суму ПДВ у складі
ціни придбаного товару (кукурудзи) у
розмірі 22167,00 грн., оскільки такі
операції не є об'єктом оподаткування.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що ним правомірно включено до
складу валових витрат витрати по
сплаченим відсоткам за кредитним
договором, по страховому платежу за
договором страхування та по придбаному
у ТОВ «Чубинецький колос», у ТОВ
«Олімп-Остриця» товарно-матеріальних
цінностей, оскільки ці витрати
пов'язані безпосередньо із його
господарською діяльністю. Також
позивач вказує, що він мав право
включати суму ПДВ, сплачену в рахунок
постачальника ТОВ «Чубинецький колос»,
оскільки виконані всі вимоги,
визначені ст.ст. 198, 201 ПК України. Ці
факти підтверджуються документально,
господарські операції належним чином
відображені у податковому обліку і
податковій звітності. Позивач вважає
висновки податкового органу
неправомірними, а тому просив
оскаржувані рішення скасувати.

Відповідач проти позову заперечував з
мотивів, викладених в письмових
запереченнях. Просив суд у задоволенні
позову відмовити.

У судове засідання сторони,
повідомлені належним чином про час,
дату та місце судового розгляду, не
з'явились.

Від представника позивача до суду
надійшло клопотання про розгляд справи
за його відсутності.

Відповідач про причини неявки суд не
повідомив, із заявами про відкладення
судового розгляду до суду не звертався,
заперечень чи відзиву на позовну заяву
до суду не подавав.

Згідно із частиною четвертою статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про розгляд справи за
відсутності сторін та у порядку
письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню з таких
підстав.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем,
що зареєстрована Виконавчим комітетом
Білоцерківської міської ради
Київської області 15.02.2005. На
податковому обліку в Білоцерківській
ОДПІ перебуває з 15.02.2005, є платником
податку на додану вартість відповідно
до Свідоцтва про платника податку на
додану вартість від 22.07.2005 № 67523278.

Основним видом діяльності позивача за
КВЕД є оптова торгівля зерном, насінням
та кормами для тварин; виробництво
продуктів борошномельно-круп'яної
промисловості.

У період з 30.05.2014 по 20.06.2014 посадовими
особами Білоцерківської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області
проведено документальну планову
виїзну перевірку
фінансово-господарської діяльності з
питань дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2013 по
31.12.2013, за результатами якої складено
Акт від 27.06.2014 № 2175/17-3//76.

Згідно з Актом перевірки позивач, в
порушення п. 177.2, п. 177.4 ст. 177, п.п.139.1.9 п.
139.1 ст.139, п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України безпідставно завищив
валові витрати за 2013 рік на загальну
суму 575558,46 грн. Так, позивач включив до
складу витрат суму 10615,88 грн. - сплата
відсотків та комісії за кредитним
договором, суму 12216,00 грн. - страховий
платіж згідно договору страхування та
суму 552726,58 грн. - собівартість товару,
придбаного у ТОВ «Чубинецький колос»
та у ТОВ «Олімп-Остриця».

На думку податкового органу, позивачем
при включені до складу витрат суми
грошових коштів, перерахованих ПАТ
«Брокбізнесбанк», як сплата відсотків
та комісії за кредитним договором, та
третій Київській філії СК
«Брокбізнесбанк», як страховий платіж
згідно договору страхування, не
враховано вимоги п. 177.2, п. 177.4 ст. 177
Податкового кодексу України, оскільки
до складу витрат не відносяться суми
сплачених відсотків, які нараховані
платнику податків за користування
кредитом, та витрати на страхування,
які відповідно до п.п.140.1.6 п. 140.1 ст. 140
Податкового кодексу України є
витратами подвійного призначення.

Крім того, на думку відповідача,
позивач не мав право включати до складу
показника витрат собівартість товару,
придбаного у ТОВ «Чубинецький колос»
та у ТОВ «Олімп-Остриця», оскільки
вказаний товар не був оплачений
позивачем у сумі 552726,58 грн.

Також, на думку податкового органу,
позивач в порушення п. 198.3, п. 198.4 ст. 198
Податкового кодексу України відніс до
складу податкового кредиту в травні 2013
року суму податку на додану вартість за
придбану кукурудзу на загальну суму
22166,70 грн., оскільки постачання такої
продукції відповідно до п. 198.4 ст. 198
Податкового кодексу України
звільняється від оподаткування.

Податковий орган також дійшов висновку
про заниження нарахованого єдиного
внеску на загальну суму 69239,47 грн.,
враховуючи заниження позивачем
чистого доходу, отриманого від
здійснення господарської діяльності
протягом 2013 року на загальну суму 575558,46
грн.

За результатами перевірки встановлено
порушення позивачем:

- п. 177.2, п. 177.4 ст. 177, п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п.
138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок з
доходів фізичних осіб за 2013 рік на
загальну суму 95805,30 грн.;

- п. 198.3, п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість за травень
2013 року на загальну суму 22167,00 грн.;

- п. 4.1 розділу 5 Порядку заповнення і
подання податкової звітності з податку
на додану вартість, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 25.11.2011 №1492, який зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 20.12.2011 за
№ 1490/20228;

- ч. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 №
2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», в результаті
чого занижено суму єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, що підлягає
сплаті з отриманого чистого доходу, за
2013 рік на загальну суму 69239,47 грн.

На підставі висновків Акту перевірки
Білоцерківською ОДПІ ГУ Міндоходів у
Київській області прийнято рішення, а
саме:

- податкове повідомлення-рішення від
24.07.2014 № 2569//175, згідно з яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на доходів
фізичних осіб, що сплачується
фізичними особами за результатами
річного декларування, в сумі 95805,30 грн.
та застосовано штрафну санкцію в
розмірі 23951,33 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від
24.07.2014 № 2568//174, згідно з яким
позивачу нараховано суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 22167,00 грн. та
застосовано фінансову санкцію в
розмірі 11083,50 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від
27.06.2014 № Ф-10/, згідно з якою
нараховано єдиний соціальний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 69239,47 грн.;

- рішення про застосування штрафних
санкцій від 24.07.2014 № 2570//176, згідно
з яким до позивача застосовано штрафну
санкцію в розмірі 3461,95 грн.

Вважаючи податкові
повідомлення-рішення, рішення про
застосування штрафних санкцій та
вимогу про сплату боргу (недоїмки)
неправомірними, позивач звернувся до
суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Відповідно до положень пункту 1 частини
3 статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Стосовно висновків відповідача щодо
порушення позивачем п. 177.2, п. 177.4 ст. 177,
п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України в частині
завищення витрат по сплаті відсотків
та комісії за кредитним договором та по
страховому платежу згідно договору
страхування, суд зазначає наступне.

В акті перевірки зазначено, що ФОП
ОСОБА_1 було включено до складу витрат
суму грошових коштів перерахованих ПАТ
«Брокбізнесбанк», як сплата відсотків
та комісії за Кредитним договором №
1-ю/07/12 від 02.08.2012, відповідно до
банківських виписок протягом січня -
липня 2013 року на загальну суму 10615,88 грн.

Крім того, відповідач в Акті перевірки
зазначає, що ФОП ОСОБА_1 було включено
до складу витрат суму грошових коштів,
перерахованих третій Київській філії
СК «Брокбізнесбанк», як страховий
платіж згідно з Договором № 006-42119 від
03.08.2012 згідно з банківською випискою за
серпень 2013 року на загальну суму 12216,00
грн.

На думку податкового органу, позивач не
мав право відносити такі витрати до
складу валових витрат, оскільки такі
витрати відносяться до складу інших
витрат, які не враховуються для
обчислення об'єкта оподаткування.

Суд зазначає, що такі висновки
податкового органу є помилковими з
огляду на наступне.

Оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою-підприємцем від
здійснення господарської діяльності,
крім осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування, регулюється статтею 177
Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто, різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно п.138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із:

- витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до п.п.138.10.5 п. 138.10 ст. 138
Податкового кодексу України до складу
інших витрат включаються фінансові
витрати, до яких належать витрати на
нарахування процентів (за користування
кредитами та позиками, за випущеними
облігаціями та фінансовою орендою) та
інші витрати підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку).

Згідно із п.141.1 ст. 141 Податкового
кодексу України до складу витрат
включаються будь-які витрати, пов'язані
з нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями (в тому числі за
будь-якими кредитами, позиками,
депозитами, крім фінансових витрат,
включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п.п.14.1.36 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

З матеріалів справи вбачається, що
02.02.2012 між ПАТ «Брокбізнесбанк» (Банк)
та ФОП ОСОБА_1 (Позичальник) укладено
кредитний Договір № 1-ю/07/12.

Відповідно до умов даного кредитного
договору, Банк надає кредит
Позичальнику в розмірі 190000,00 грн. для
закупівлі сільгосппродукції (зерна
пшениці, гороху, ячменя, соняшника, сої,
кукурудзи, гречки та іншої). Крім того, в
даному договорі визначено, що
процентною ставкою за користування
кредитом є фіксованою та становить 22 %
річних.

У той же час, як було встановлено судом,
основним видом діяльності позивача є
оптова торгівля зерном, насінням та
кормами для тварин; виробництво
продуктів борошномельно-круп'яної
промисловості.

Отже, з наведеного слідує, що позивач
правомірно відніс до складу валових
витрат суми відсотків, сплачених за
користування кредитними коштами,
витраченими на купівлю
сільгосппродукції, оскільки укладання
даного договору пов'язано із
господарською діяльністю позивача.

Щодо віднесення позивачем до складу
валових витрат витрати по страхуванню
автомобіля, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.140.1.6 п. 140.1 ст. 140
Податкового кодексу України при
визначенні об'єкта оподаткування,
серед іншого, враховуються такі
витрати подвійного призначення, як,
зокрема, будь-які витрати із
страхування ризиків загибелі врожаю,
транспортування продукції платника
податку; цивільної відповідальності,
пов'язаної з експлуатацією
транспортних засобів, що перебувають у
складі основних засобів платника
податку; будь-які витрати із
страхування ризиків, пов'язаних із
виробництвом національних фільмів (у
розмірі не більше 10 відсотків вартості
виробництва національного фільму);
екологічної та ядерної шкоди, що може
бути завдана платником податку іншим
особам; майна платника податку; об'єкта
фінансового лізингу, а також
оперативного лізингу, концесії
державного чи комунального майна за
умови, якщо це передбачено договором;
фінансових, кредитних та інших ризиків
платника податку, пов'язаних із
провадженням ним господарської
діяльності, в межах звичайної ціни
страхового тарифу відповідного виду
страхування, що діє на момент укладення
такого страхового договору, за
винятком страхування життя, здоров'я
або інших ризиків, пов'язаних з
діяльністю фізичних осіб, що
перебувають у трудових відносинах з
платником податку, обов'язковість
якого не передбачена законодавством,
або будь-яких витрат із страхування
сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Судом встановлено, що 03.08.2012 між Третьою
Київською філією ПрАТ «СК
«Брокбізнесбанк» (Страховик) та гр.
ОСОБА_1 (Страхувальник) та ПАТ
«Державний ощадний банк України»
(Вигодонабувач) укладено Договір №
006-42119/08НТ добровільного страхування
наземного транспорту - автомобіля
марки Кіа Sportage, державний знак НОМЕР_2.

Згідно умов даного договору, позивач,
зокрема, повинен до 03.08.2013 сплатити
страховий платіж в розмірі 12216,00 грн.

В Акті перевірки зазначено, що
позивачем було включено до складу
витрат грошових коштів як страховий
платіж в розмірі 12216,00 грн. згідно
банківської виписки від 05.08.2013.

Відповідно до частини першої ст. 52
Цивільного кодексу України фізична
особа-підприємець відповідає за
зобов'язаннями пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення.

Згідно з частиною другою ст. 128
Господарського кодексу України
громадянин-підприємець відповідає за
своїми зобов'язаннями усім своїй
майном, на яке відповідно до закону
може бути звернено стягнення.

Відповідно до частини першої ст. 320
Цивільного кодексу України власник має
право використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Згідно з частиною першою ст. 325
Цивільного кодексу України суб'єктами
права приватної власності є фізичні та
юридичні особи.

Із аналізу наведених норм чинного
законодавства вбачається, що чинне
законодавство не передбачає
відокремлення майна, яке
використовується фізичною
особою-підприємцем для здійснення
підприємницької діяльності, від усього
належного такій фізичній особі майна.

Крім того, як убачається з матеріалів
справи, для провадження основного виду
господарської діяльності позивачу
необхідні транспортні засоби,
наявність яких відображена в акті
перевірки та представником
відповідача не заперечується.

Таким чином, оскільки позивач є
власником автомобіля марки Кіа Sportage,
державний знак НОМЕР_2, який
використовується у підприємницькій
діяльності та в оподатковуваних
операціях, він має право на включення
до складу витрат суми витрат, пов'язані
із страхуванням цього майна.

Стосовно висновку податкового органу,
що позивач не мав право включати до
складу показника витрат собівартість
товару, придбаного у ТОВ «Чубинецький
колос» та у ТОВ «Олімп-Остриця», слід
зазначити таке.

В Акті перевірки зазначено, що станом
на 31.12.2013 кредиторська заборгованість
перед постачальниками склала 697548,73 грн.
(з ПДВ), в тому числі по контрагентам:

- ТОВ «Чубинецький колос» у сумі 564262,42
грн. (470218,68 грн. без ПДВ);

- ТОВ «Олімп-Остриця» у сумі 133286,31 грн.
(111071,93 грн. без ПДВ).

У ході перевірки встановлено, що
відповідні кредиторські
заборгованості по постачальникам
виникли протягом 2013 року.

Залишки товарно-матеріальних
цінностей станом на 31.12.2013 становлять
178894,03 грн. (без ПДВ), в тому числі
вартість товару без ПДВ, придбаного в
2012 році та неоплаченого станом на
31.12.2013, що обліковується на залишках
товарно-матеріальних цінностей
становить 28564,03грн.

За результатами аналізу вказаних
показників, даних податкової
звітності, даних книги обліку доходів
та витрат за 2013 рік, наданих до
перевірки первинних документів
(договори, банківські виписки,
накладні, акти виконаних робіт (наданих
послуг), квитанцій до прибуткових
касових ордерів) встановлено, що ФОП
ОСОБА_1 було включено до складу
показника суми витрат, яка
безпосередньо пов'язана з отриманням
доходу, собівартість товару, що був не
оплачений постачальникам у сумі 552726,58
грн.

Так, відповідач в Акті перевірки
зазначає про відсутність у ФОП ОСОБА_1
права відносити суми витрат на
придбання ТМЦ, що використовуються в
господарській діяльності позивача, до
складу валових витрат на основі
податкових та видаткових накладних,
оскільки документальне підтвердження
витрат такими первинними документами,
як видаткова накладна чи акт виконаних
робіт, не дають права фізичній
особі-підприємцю на загальній системі
оподаткування зменшити свій дохід.
Таке право виникає тільки після того,
як товар по такій накладній буде
оплачений та підприємець буде мати
первинний платіжний документ
(банківську виписку касовий чек,
квитанцію видаткового касового
ордера).

Однак, суд не погоджується із такими
висновками відповідача, з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
фізичних осіб-підприємців є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу
України до витрат підприємця на
загальній системі оподаткування
відносяться документально
підтверджені витрати безпосередньо
пов'язані із отриманням доходів, що
включаються до витрат операційної
діяльності згідно з Розділом ІІІ
«Податок на прибуток підприємств».

Так, перелік витрат операційної
діяльності визначено статтею 138
Податкового кодексу України.

Із аналізу статті 138 Податкового
кодексу України слідує, що для
віднесення витрат до складу валових,
необхідно дотримання наступних умов, а
саме: такі витрати повинні бути
документально підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами; повинні бути пов'язані із
господарською діяльністю підприємця
та безпосередньо пов'язані із
отриманням доходів; товари повинні
фактично бути поставлені, а послуги -
фактично отримані; а також такі витрати
повинні включатися до витрат
операційної діяльності відповідно до
Розділу ІІІ Податкового кодексу
України.

При цьому, суд зауважує на тому, що
Податковим кодексом України не
передбачена норма, яка б містила
положення про те, що до складу витрат
підприємця на загальній системі
оподаткування можна відносити тільки
ті витрати, по яким відбулася оплата.

Згідно з пунктом 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством.

Згідно з ст. 51 Цивільного кодексу
України до підприємницької діяльності
фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Крім того, приписами Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» не обмежене право
фізичних осіб-підприємців вести
бухгалтерський облік, а згідно з
вимогами п.п.17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Податкового
кодексу України платник податків має
право самостійно обирати метод ведення
обліку доходів і витрат.

Відповідно до п.п.14.1.27 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з положеннями Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» активи - ресурси,
контрольовані підприємством у
результаті минулих подій, використання
яких, як очікується, приведе до
отримання економічних вигод у
майбутньому; зобов'язання -
заборгованість підприємства, що
виникла внаслідок минулих подій і
погашення якої в майбутньому, як
очікується, приведе до зменшення
ресурсів підприємства, що втілюють у
собі економічні вигоди.

Отже, з наведеного слідує, що коли
фізична особа-підприємець, яка
перебуває на загальній системі
оподаткування, отримує товар, у неї
виникає заборгованість (зобов'язання)
перед постачальником, а збільшення
зобов'язань і є витратами у розумінні
п.п.14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу
України.

До витрат операційної діяльності
згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України належать витрати,
перелічені у пунктах 138.4, 138.6 - 138.9,
підпунктах 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пункті 138.11.

Однак, суд звертає увагу на те, що в
даних нормах Податкового кодексу
України не зазначено, що фізична
особа-підприємець на загальній системі
оподаткування для віднесення витрат до
складу валових повинна сплатити їх.

Згідно з п.п.14.1.228 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг для цілей розділу III
цього Кодексу - витрати, що прямо
пов'язані з виробництвом та/або
придбанням реалізованих протягом
звітного податкового періоду товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, які
визначаються відповідно до положень
(стандартів) бухгалтерського обліку, що
застосовуються в частині, яка не
суперечить положенням цього розділу
(тобто вартість придбання товарів є їх
собівартістю. Собівартість
відноситься до витрат операційної
діяльності, на суму яких фізична особа -
підприємець на загальній системі має
право зменшити свій загальний
оподатковуваний дохід).

Відповідно до п. 138.4 ст. 134 Податкового
кодексу України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

Згідно з п.138.6 ст. 138 Податкового кодексу
України собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

В жодному із цих положень Податкового
кодексу України не міститься вимог про
касовий метод визнання і визначення
витрат. Тобто, виходячи із принципу,
закріпленого в статті 51 Цивільного
кодексу України, фізична
особа-підприємець на загальній системі
оподаткування має право формувати
валові витрати так само як і юридичні
особи - платники податку на прибуток з
урахуванням обмежень, встановлених ст.
177 Податкового кодексу України.

Таким чином, зменшення економічних
вигод у вигляді збільшення зобов'язань
підприємця є його безпосередніми
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю, як це і передбачено в
Податковому кодексі України.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що п. 177.2 ст. 177 Податкового
кодексу України і передбачено касовий
метод визначення доходів підприємця,
який перебуває на загальній системі
оподаткування, однак норми про касовий
метод визначення витрат для фізичної
особи-підприємця на загальній системі
оподаткування жодне положення
Податкового кодексу України не
містить.

У той же час, як убачається з матеріалів
справи, ФОП ОСОБА_1 при визначенні
валових витрат підприємницької
діяльності у відповідності п.п.17.1.3 п.17.1
ст. 17 Податкового кодексу України
застосовував метод нарахувань.

За цим методом дохід від реалізації
товару визначається за датою переходу
покупцеві права власності на такий
товар, а дохід від надання послуг та
виконання робіт визначається за датою
складення акта або іншого документа,
який підтверджує виконання робіт або
надання послуг. Витрати, що формують
собівартість товарів (робіт, послуг),
визнаються витратами того звітного
періоду, у якому визначено доходи від
реалізації таких товарів (робіт,
послуг).

З матеріалів справи вбачається, що
витрати позивача документально
підтверджені належним чином
оформленими документами, пов'язані із
його господарською діяльністю,
оскільки придбана
сільськогосподарська продукція у ТОВ
«Чубинецький колос» та у ТОВ
«Олімп-Остриця» у подальшому була
реалізована контрагентам-покупцям -
ТОВ «Олам Україна», ТОВ «Аграрна
трейдингова компанія», ТОВ
«Кернел-Трейд», ТОВ «Раздол», ТОВ
«Сояцентр», ТОВ «Транс Оіл», ТОВ
«Ферко», та безпосередньо пов'язані із
отриманням доходів, оскільки
посередництво в торгівлі
сільськогосподарською продукцією та
неспеціалізована оптова торгівля є
основними видами діяльності позивача
за КВЕД.

На підтвердження зазначеного
позивачем долучено до матеріалів
справи належним чином завірені копії
договорів, Актів на виконання робіт,
накладних, видаткових накладних,
податкових накладних, розрахунків
переробки, квитанцій до прибуткового
касового ордеру, банківських виписок
по рахунку.

А відтак, суд вважає, що ФОП ОСОБА_1
дотримано вимоги Податкового кодексу
України, які надають йому повне право
віднести суму 552726, 58 грн. до складу
валових витрат.

Отже, на думку суду, з урахуванням
встановлених обставин справи та
наведених норм чинного законодавства
України, позивачем дотримані вимоги п.
177.2, п. 177.4 ст. 177, п.п.139.1.9 п. 139.1 ст.139, п. 138.2
ст. 138 Податкового кодексу України та
правомірно на основі належним чином
оформлених первинних документів
віднесено до валових витрат, витрати по
сплаті відсотків та комісії за
кредитним договором в сумі 10615,88 грн.,
витрати на послуги страхування в сумі
12216,00 грн., витрати собівартості товару,
придбаного у ТОВ «Чубинецький колос»
та у ТОВ «Олімп-Остриця», в сумі 552726,58
грн. та враховано їх при визначенні
об'єкта оподаткування податком на
прибуток підприємств за відповідні
періоди.

Відтак, оскільки судом встановлено
неправомірність збільшення чистого
доходу позивача у 2013 році у зв'язку з
відсутністю порушень пунктів 177.2, 177.4
статті 177 Податкового кодексу України,
то і підстави для донарахування
позивачу 69239,47 грн. єдиного соціального
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування і накладення
штрафних санкцій у розмірі 3461,95 грн.,
також відсутні.

З огляду на викладене вище, суд дійшов
висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 24.07.2014
№2569//175, яким позивачу нараховано
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб за підсумками річного
декларування в сумі 95805,30 грн. та
застосовано фінансову санкцію у
розмірі 23951,33 грн., вимога про сплату
боргу (недоїмки) від 27.06.2014 № Ф-10/,
якою нараховано єдиний соціальний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 69239,47 грн.,
та рішення про застосування штрафних
санкцій від 24.07.2014 № 2570//176, яким до
позивача застосовано штрафну санкцію в
розмірі 3461,95 грн., є протиправними та
підлягають скасуванню.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість, суд зазначає таке.

В Акті перевірки податковий орган
зазначає, що згідно видаткової
накладної від 31.05.2013 № 98 на загальну
суму 133000,20 грн., в т.ч. ПДВ 22166,70 грн., ФОП
ОСОБА_1 було придбано у ТОВ
«Чубинецький колос» кукурудзу у
кількості 73,889 тон.

ТОВ «Чубинецький колос» було виписано
на адресу ФОП ОСОБА_1 податкову
накладну від 31.05.2013 № 54/2 на загальну
суму 133000,20 грн., в т.ч. ПДВ 22166,70 грн.

Вказана податкова накладна
відображена ФОП ОСОБА_1 у реєстрі
отриманих податкових накладних за
травень 2013 року та суму ПДВ у розмірі
22166,70 грн. включено до складу
податкового кредиту за травень 2013 року.

Так, у 2013 році ФОП ОСОБА_1 здійснювався
продаж кукурудзи без ПДВ на підставі
пункту 15 підрозділу 2 розділу ХХ
Перехідних положень Податкового
кодексу України.

Відповідач вважає, що в порушення п. 198.3,
п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу України
позивач завищив податковий кредит за
травень 2013 року в сумі 22167,00 грн.,
оскільки операція з придбання у ТОВ
«Чубинецький колос» кукурудзи
звільняється від оподаткування
податком на додану вартість.

Однак, суд не погоджується із такими
висновками, з огляду на наступне.

Пунктом 15 підрозділу 2 розділу XX
Перехідних положень Податкового
кодексу України передбачено, що
тимчасово до 1 січня 2014 року операції з
постачання на митній території України
зернових культур товарних позицій 1001 -
1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних
культур товарних позицій 1205 і 1206 згідно
з УКТ ЗЕД, крім їх першого постачання
сільськогосподарськими
підприємствами-виробниками зазначених
товарів, звільняються від
оподаткування податком на додану
вартість.

Тобто, відповідно до вказаної норми, не
звільняються від оподаткування
постачання зернових культур товарних
позицій 1001 - 1008 згідно з УКТ ЗЕД та
технічних культур товарних позицій 1205
і 1206 згідно з УКТ ЗЕД операції з першого
постачання с/г
підприємствами-виробниками зазначених
товарів.

Таким чином, операції з постачання
зернових та технічних культур
сільськогосподарськими
підприємствами оподатковуються
податком на додану вартість за ставкою
20 відсотків.

Відповідно до пункту 209.6 статті 209
Податкового кодексу України
сільськогосподарським вважається
підприємство, основною діяльністю
якого є постачання вироблених (наданих)
ним сільськогосподарських товарів
(послуг) на власних або орендованих
виробничих потужностях, а також на
давальницьких умовах, в якій питома
вага вартості сільськогосподарських
товарів/послуг становить не менш як 75
відсотків вартості всіх
товарів/послуг, поставлених протягом
попередніх 12 послідовних звітних
податкових періодів сукупно.

Таким чином, якщо особа, яка не
відповідає вимогам пункту 209.6 статті 209
Податкового кодексу України (тобто не є
сільськогосподарським підприємством),
здійснює операції з постачання
зернових та технічних культур власного
виробництва на митній території
України, на такі операції з постачання
поширюється режим звільнення від
оподаткування відповідно до підпункту
15 підрозділу 2 розділу XX Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що між
ТОВ «Чубинецький колос» (Продавець) та
ФОП ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір
поставки від 04.01.2012, згідно умов якого
Продавець зобов'язується поставити, а
Покупець прийняти та оплатити товар в
асортименті, у строки і на умовах,
передбачених у цьому Договорі.

У вказаному договорі вказано, що ТОВ
«Чубинецький колос» є платником
фіксованого сільськогосподарського
податку.

Отже, з наведеного слідує, що ТОВ
«Чубинецький колос» є
сільськогосподарським підприємством.

Як було встановлено судом, позивачем на
підставі податкової накладної від
31.05.2013 № 54/2, виписаної ТОВ «Чубинецький
колос», було включено до складу
податкового кредиту за травень 2013 року
суму ПДВ у розмірі 22166,70 грн.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає, серед іншого, у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.7 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Відповідно до п. 201.8 ст. 201 Податкового
кодексу України право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

У відповідності до п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.
При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну.

З огляду на зазначене, суд вважає, що
позивачем правомірно включено до
складу податкового кредиту за травень
2013 року суму ПДВ у розмірі 22166,70 грн. на
підставі податкової накладної від
31.05.2013 № 54/2, оскільки постачання
кукурудзи було здійснено
сільськогосподарським
підприємством-виробником.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог п. 198.3,
п.198.4 ст. 198 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість, є необґрунтованими, у
зв'язку з чим суд дійшов висновку про
протиправність донарахування позивачу
сум податку на додану вартість, а також
застосування штрафних (фінансових)
санкцій за спірним податковим
повідомленням-рішенням від 24.07.2014
№2568//174.

Статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В силу частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду жодних доказів, які спростовували
б твердження позивача, а відтак, не
довів правомірності своїх рішень.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Згідно із частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви
сплачено судовий збір, таким чином,
судові витрати підлягають стягненню з
Державного бюджету на користь
позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 24.07.2014 №2568//174,
№2569//175.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про сплату боргу
(недоїмки) від 27.06.2014 № Ф-10/.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Білоцерківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про застосування
штрафних санкцій від 24.07.2014
№2570//176.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3)
сплачений судовий збір у розмірі 458
(чотириста п'ятдесят вісім) грн. 30 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Лисенко В.І.