Справа № 2а-8961/12/2070
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/75106/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І., Шипуліної
Т.М.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Харківської області Державної
податкової служби

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 21.08.2012

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2012

у справі № 2а-8961/12/2070

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби

про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 21.08.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2012,
задоволено позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі -
позивач, фізична особа-підприємець
ОСОБА_4.) до Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Харківської області Державної
податкової служби (надалі - відповідач,
ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова)
про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення від 11.04.2012 №
.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, у
якій просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 21.08.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2012 і
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

Позивач надав письмові заперечення на
касаційну скаргу, в яких обґрунтовує
законність винесення оскаржуваних
судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що уповноваженими особами
ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова
було проведено планову виїзну
перевірку фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2009 по
31.12.2011, за результатами якої 30.03.2012 було
складено акт перевірки № 719/17-217/НОМЕР_2.
Вказаним актом було зафіксовано
порушення позивачем вимог пп. 3.1.1 п. 3 ст.
3, пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.4, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7
Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР «Про
податок на додану вартість» (надалі -
Закон України «Про податок на додану
вартість»), в результаті чого у 2010 році
позивачем було занижено податок на
додану вартість у розмірі 7 651,00 грн.

За наслідками перевірки відповідачем
було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 11.04.2012 №
, яким позивачеві було збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 9 563,75 грн.

Приймаючи рішення, суди першої та
апеляційної інстанцій виходили з того,
що виконання зобов'язань та фактичне
проведення господарських операцій на
підставі укладеного між позивачем та
його контрагентом договору
підтверджується належно оформленими
первинними документами. Суди
спростували доводи суб'єкта владних
повноважень стосовно формування
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість із
порушенням норм податкового
законодавства.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку, а також у зв'язку з придбанням
(будівництвом, спорудженням) основних
фондів (основних засобів, у тому числі
інших необоротних матеріальних
активів та незавершених капітальних
інвестицій в необоротні капітальні
активи), у тому числі при їх імпорті, з
метою подальшого використання у
виробництві та/або поставці товарів
(послуг) для оподатковуваних операцій у
межах господарської діяльності
платника податку.

За приписами п. 7.5 ст. 7 вказаного Закону
встановлено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Згідно пп. 7.2.6 п.7.2. ст. 7 зазначеного
Закону податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного
Закону не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).

Водночас, наявність податкових
накладних для визначення правильності
формування податкового кредиту
вважається достатньою підставою лише у
випадку реальності господарських
операцій, на підставі яких сформовано
податковий кредит.

Статтею 9 Закону України від 16.07.1999 №
996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
встановлено вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Відповідно до даної статті, підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Як вбачається з матеріалів справи,
передумовою для віднесення сум ПДВ до
податкового кредиту в перевіреному
періоді були фінансово-господарські
взаємовідносини позивача з ТОВ
«Компанія Істсервіс» з придбання
канцелярських товарів.

На підтвердження реальності виконання
господарських операцій з позивачем
(правочин у письмовій формі не
укладався) було надано рахунки-фактури,
податкові накладні. Розрахунки
проводились у безготівковій формі, про
що свідчать наявні в матеріалах справи
копії платіжних документів.

Суди попередніх інстанцій зазначили,
що у вказаних документах наявні всі
необхідні реквізити, передбачені ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», відсутність яких спричиняє
втрату первинними документами
юридичної сили і доказовості.
Зауважень щодо змісту або дефекту
форми до вказаних документів у
податкового органу не виникало.

Враховуючи викладене, позивач
повністю виконав свої зобов'язання
перед його контрагентом, що
підтверджено зазначеними вище
документами, на підставі чого
правомірно сформував податковий
кредит відповідно до вимог Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Використання придбаних товарів в
результаті здійснених позивачем угод в
акті перевірки не заперечувалось.

Суди першої та апеляційної інстанцій
доречно відхилили доводи відповідача
про неправомірність формування сум
податкового кредиту по
взаємовідносинах з ТОВ «Компанія
Істсервіс» через відсутність
останнього за своїм місцезнаходженням,
оскільки акт про відсутність ТОВ
«Компанія Істсервіс» було складено
працівниками податкового органу в 2011
році, а господарські операції, на
підставі яких позивачем було
сформовано податковий кредит,
відбулися в 2010 році.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України також
не може погодитись із посиланнями
відповідача на нікчемність укладеного
позивачем договору, оскільки, надаючи
оцінку господарським правовідносинам
і безапеляційно вказуючи в акті
перевірки на нікчемність правочину,
податковий орган виходить за межі
своєї компетенції. Висновки про
наявність мети укладання правочину, що
порушує публічний порядок, може
зробити лише суд в межах кримінального
провадження, що має наслідком
винесення вироку суду щодо конкретних
суб'єктів та набуття чинності таким
вироком. Оскільки укладений між
позивачем та ТОВ «Компанія Істсервіс»
договір не віднесено законом до
нікчемних та відсутні судові рішення
про визнання його недійсним, наведене
свідчить про передчасність висновків
органу владних повноважень про
наявність в діях позивача при
укладанні договору з ТОВ «Компанія
Істсервіс» ознак порушення публічного
порядку, удаваності з метою приховання
сплати податків третіх осіб, отримання
податкової вигоди, порушення
конституційних прав, невідповідність
інтересам держави та суспільства.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
недоведеність факту порушення
податкового законодавства з боку
позивача при формуванні податкового
кредиту з податку на додану вартість.

Наведене доводами касаційної скарги не
спростовується.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Харківської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 21.08.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2012 у
справі № 2а-8961/12/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис)
Т.М. Шипуліна