Справа № 810/5414/14
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/5414/14

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2014 року 810/5414/14

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства "Дослідне господарство "Оленівське" ННЦ ІМЕСГ" про стягнення штрафних (фінансових) санкцій,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем, в порушення статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, у 2011 році не виконано норматив по створенню робочих місць та не забезпечено працевлаштування однієї особи, якій встановлена інвалідність.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що Державне підприємство “Дослідницьке господарство “Оленівське”ННЦ “ІМЕСГ”УААН”виконало всі вимоги щодо працевлаштування інвалідів, які передбачені Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України”, а саме: протягом 2013 року щомісячно подавало до Фастівського районного центру зайнятості звіти форми 3-ПН.

У судове засідання представники сторін, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання не з’явилися. Водночас, у матеріалах адміністративної справи містяться клопотання сторін про розгляд справи без їхньої участі.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у зв’язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження та за наявними матеріалами у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Державне підприємство “Дослідницьке господарство "Оленівське" ННЦ"ІМЕГ"УААН є юридичною особою та перебуває на обліку у Київському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів з 10.02.2009 за № 2272.

У лютому 2014 року Державне підприємство“Дослідницьке господарство “Оленівське”ННЦ “ІМЕСГ”УААН” подало звіт до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік форми № 10-ПІ, згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2013 році на підприємстві відповідача становила 53 особи. Кількість інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідачем відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, становить – 2 особи, однак на підприємстві не було працевлаштовано жодної особи, якій встановлено інвалідність (а.с.6).

Вважаючи, що відповідачем, всупереч вимогам статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, не працевлаштовано двох інвалідів, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, в якому просив застосувати до відповідача адміністративно-господарські санкції та стягнути пеню.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами є Закон України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”(надалі –Закон України №875-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною другою статті 19 Закону України №875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно із частиною першою статті 20 Закону України №875-ХІІ, зокрема, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону України №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно частини першої статті 18 Закону України №875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, з урахуванням причин інвалідності, з урахуванням побажань інвалідів, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендації медико-соціальної експертизи (частина друга статті 18 Закону України 875-ХІІ).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Згідно пунктів 5 та 10-14 “Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 № 314, підприємства розробляють заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносять їх в колективний договір, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Аналіз вказаних норм законодавства дає підстави стверджувати, що інваліди безпосередньо звертаються до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості з метою працевлаштування в порядку визначеному статтею 18 Закону України №875-ХІІ.

Як убачається із звіту, поданого відповідачем до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік, відповідач повинен був забезпечити у 2013 році працевлаштування двох інвалідів, однак, фактично на підприємстві не працювало жодної особи, якій встановлена інвалідність.

Судом встановлено, що відповідач кожного місяця звертався до Фастівського міськрайонного центру зайнятості Київської області з метою працевлаштування інвалідів, що підтверджується звітами форми № 3-ПН за січень-грудень 2013 року, в яких повідомляв про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів (а.с.34-49).

Окрім того, в матеріалах справи міститься лист Фастівського МРЦЗ Київської області від 28.07.2014 № 03-09/760, зі змісту якого убачається, що Фастівським МРЦЗ Київської області у 2013 році не направлялись інваліди для працевлаштування на Державному підприємстві “Дослідницьке господарство “Оленівське” ННЦ “ІМЕСГ”УААН”(а.с.33).

Доказів на підтвердження того, що відповідачем не створено робочі місця для працевлаштування інвалідів або ж про факти відмови у працевлаштуванні з боку відповідача за зверненням інваліда або направленням державної служби зайнятості, позивачем суду не надавалось.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем було вжито всі можливі заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів.

Крім того, суд звертає увагу, що обов'язок працедавця по створенню робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. Такий обов'язок згідно статті 18 Закону України №875-ХІІ покладено на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, а тому застосування до нього адміністративного-господарських санкцій та пені за не працевлаштування інвалідів є безпідставним, у зв’язку з чим адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лисенко В.І.