Справа № 2а-3430/10/2470
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/29092/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Маринчак Н.Є.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового
провадження

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Чернівці

на постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 20.04.2011

у справі № 2-а-3430/10/2470

за позовом Державної податкової
інспекції у м. Чернівці

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення боргу по штрафних
(фінансових) санкціях з боржника, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 07.12.2010 позов
задоволено повністю. Стягнуто з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
користь Державного бюджету України
заборгованість зі сплати штрафних
(фінансових) санкцій у сумі 10750 грн.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 20.04.2011
скасовано судове рішення суду першої
інстанції, у задоволенні позову
відмовлено.

ДПІ у м. Чернівці подала касаційну
скаргу, в якій просить скасувати
вказане судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від
07.12.2010. Посилається на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права:
ст. 25 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ,
ст.ст. 7, 72, 195 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

ФОП ОСОБА_2 в письмових запереченнях на
касаційну скаргу просить скаргу
залишити без задоволення, а
оскаржуване судове рішення - без змін.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що штрафні (фінансові)
санкції у сумі 13750 грн. до відповідача
застосовано на підставі п.п. 1, 3 ст. 17
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» від 06.07.1995 №
265/95-ВР за рішенням від 09.08.2010 № за
порушення вимог п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 3 та ст. 8
вказаного Закону.

Як вбачається зі встановлених судами
обставин, частина штрафних (фінансових)
санкцій за рішенням від 09.08.2010 №
відповідачем була сплачена. Станом на
07.11.2010 непогашена частина зобов'язань
зі сплати таких санкцій, стягнення якої
є предметом даного позову, складає 10750
грн. Вказані обставини сторонами не
заперечуються.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позов про стягнення
штрафних (фінансових) санкцій у сумі 10750
грн. не підлягає задоволенню, оскільки
рішення про застосування таких санкцій
було оскаржене відповідачем в судовому
порядку.

Суд касаційної інстанції не може
погодитися з такою позицією суду
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

У відповідності до ст. 25 Закону України
«Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР суми
фінансових санкцій, які визначені
статтями 17 - 24 цього Закону, підлягають
перерахуванню суб'єктами
підприємницької діяльності до
Державного бюджету України в
десятиденний термін з дня прийняття
органами державної податкової служби
України рішення про застосування таких
фінансових санкцій.

Застосовані контролюючим органом до
позивача санкції за порушення вимог
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» не є податковим
зобов'язанням зі сплати податків і
зборів (обов'язкових) платежів, перелік
яких визначений Законом України «Про
систему оподаткування», а також зі
сплати штрафних санкцій за порушення
податкового законодавства, а, виходячи
зі змісту положень частини 1 статті 238
Господарського кодексу України, є
адміністративно-господарськими
санкціями, які застосовуються за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності.

Закон України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ є
спеціальним законом із питань
оподаткування, що встановлює порядок
погашення зобов'язань юридичних або
фізичних осіб перед бюджетами та
державними цільовими фондами з
податків і зборів (обов'язкових
платежів), перелік яких передбачає
Закон України «Про систему
оподаткування» від 25.06.1991 р. № 1251-XII, а
також порядок нарахування і сплати
пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків
контролюючими органами, у тому числі за
порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, та
визначає процедуру оскарження дій
органів стягнення.

Враховуючи наведене, порядок
застосування та сплати
адміністративно-господарських санкцій
не регулюється Законом України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від
21.12.2000 р. № 2181-ІІІ, яким передбачено, в
т.ч. процедуру узгодження податкових
зобов'язань.

Тому, висновок суду апеляційної
інстанції про те, що з моменту
оскарження позивачем рішення про
застосування штрафних санкцій за
порушення Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» ці штрафні санкції є
неузгодженими є помилковим.

Якщо протягом вказаних строків суб'єкт
господарювання не сплатив суму штрафу
до бюджету, то відповідно до п. 11 ч. 1 ст.
11 Закону «Про Державну податкову
службу в Україні» від 04.12.1990 № 509-ХІІ та
п. 2 ст. 50, п. 4 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
у податкового органу виникло право на
звернення до суду з позовною заявою про
стягнення сум штрафних (фінансових)
санкцій.

Таким чином, у разі несплати до бюджету
протягом граничного строку штрафних
(фінансових) санкцій, застосованих на
підставі Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР, сума таких
санкцій вважається боргом в силу
закону і може бути стягнута в судовому
порядку.

Разом з тим при вирішенні справи про
стягнення санкцій до бюджету суди
повинні з'ясовувати правомірність
такого рішення, чи доведений факт
правопорушення тощо.

У випадку ж оскарження рішення про
застосування
адміністративно-господарських санкцій
до суду при вирішенні справи про
стягнення таких санкцій до держбюджету
суд повинен з'ясувати результати
розгляду пов'язаної справи, адже
відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

До того ж у разі визнання судом
протиправним рішення про застосування
адміністративно-господарських санкцій
підстави для стягнення таких санкцій
до держбюджети відсутні.

У разі, якщо справа щодо протиправності
рішення про застосування штрафних
санкцій не розглянута, суд має
застосувати положення п. 3 ч. 1 ст. 156
вказаного кодексу і зупинити
провадження у справі про стягнення
таких санкцій до набрання законної
сили судовим рішенням у пов'язаній
справі.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, рішення від 09.08.2010 №
про застосування штрафних (фінансових)
санкцій, стягнення яких є предметом
цього позову, було оскаржене
відповідачем в судовому порядку в
жовтні 2010 року.

Тому, суд апеляційної інстанції мав
з'ясувати результат вирішення такої
справи, що має значення для правильного
вирішення справи про стягнення
штрафних санкцій.

Порушення судом апеляційної інстанції
норм процесуального права, які
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення спору, згідно з
ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
скасування судового рішення і
направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду слід
врахувати викладене, всебічно і повно
перевірити доводи, на яких ґрунтуються
вимоги та заперечення сторін.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Чернівці задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 20.04.2011
скасувати та направити справу на новий
розгляд до Вінницького апеляційного
адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
Н.Є. Маринчак

Ю.І. Цвіркун