Справа № 813/3555/13-а
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 р.
№
876/11119/13 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань:
Щерби С.Б.

позивача -
ОСОБА_2

представника відповідача -
Хмура Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційні скарги
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 30 липня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

07.05.2013 ФОП ОСОБА_2 звернулася в суд із
адміністративним позовом до ДПІ у
Шевченківському районі м. Львова в
якому просила скасувати податкові
повідомлення-рішення від 24.04.2013 №№
/0/6945, /0/6946, 0000047/17-2000//6947.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що висновки акта
відповідача, на підставі якого
винесені оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, не відповідають
фактичним обставинам
фінансово-господарської діяльності
позивача. Позивач зазначає, що
відповідач неправомірно дійшов
висновків про: 1) те, що позивач не
використовує у господарській
діяльності шафу «Еньойо», оскільки
така використовується для зберігання
документації, що складається під час
здійснення позивачем господарської
діяльності; 2) те, що позивач не
використовує у господарській
діяльності дизельне пальне, оскільки
таке необхідне для роботи обігрівача
Вебасто, встановлений для обігріву
автомобіля, який теж використовується
у господарській діяльності; 3)
відсутність прихідних накладних на
піддони, оскільки використання
піддонів у господарській діяльності
підтверджується належними первинними
документами; 4) протиправне невнесення
плати за торговий патент у 2011-2012 роках,
оскільки позивач здійснює торгівлю
виключно хлібом і хлібобулочними
виробами та не є платником збору за
провадження торговельної діяльності,
відповідно, а тому не зобов'язаний
вносити плату за патент; 5) неправильне
здійснення заліку однорідних вимог,
оскільки взаємозалік однорідних вимог
позивача з контрагентами здійснювався
у відповідності до норм Цивільного
кодексу України.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 30.07.2013 позов
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення - рішення ДПІ у
Шевченківському районі м. Львова
Львівської області ДПС №
0000047/17-2000//6947 від 24.04.2013 в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб, що
сплачується фізичними особами за
результатами річного декларування в
розмірі 1147,03 грн. Визнано протиправним
та скасовано податкове повідомлення -
рішення ДПІ у Шевченківському районі м.
Львова Львівської області ДПС №
/0/6945 від 24.04.2013. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Вказану постанову оскаржили позивач
(апелянт 1) в частині відмови у
задоволенні позову та відповідач
(апелянт 2) в частині задоволення
позову. Вважають, що така прийнята з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а тому просять її скасувати.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги
апелянт 1 посилається на те, що суд
першої інстанції дійшов висновку, що
позивач здійснює торгівлю не лише
хлібом та хлібобулочними виробами, а і
пряниками, тортами. Проте, такі
висновки, на думку апелянта 1, не
відповідають фактичним обставинам
справи, оскільки відповідно до
номенклатури продукції промисловості
затвердженої наказом Державної служби
статистики України від 17.12.2012 № 520,
пряники та торти входять у категорію
хліб і хлібобулочні вироби, які у свою
чергу відносяться до групи хліб та
вироби хлібобулочні; вироби борошняні
кондитерські, торти та тістечка
нетривалого зберігання. З огляду на це,
позивач вважає, що у нього відсутній
обов'язок сплачувати збір за
провадження торгівельної діяльності,
так як він не є платником цього збору
згідно пп. 267.1.2 п. 267.1 ст. 267 ПК України.

Апелянт 2 свої апеляційні вимоги
обґрунтовує тим, що окрім тих порушень
податкового законодавства, за якими
судом першої інстанції відмовлено у
задоволенні позову, позивачем
неправомірно віднесено до витрат
господарської діяльності вартості
шафи «Еньойо» в сумі 1367,50 грн, оскільки
така не використовується в
господарській діяльності позивача;
витрат на придбання дизельного
пального в сумі 1250 грн, оскільки таке не
використовувалось в господарській
діяльності позивача; 3) вартості
ремонту піддонів у сумі 3500 грн,
оскільки відсутні прихідні (будь-які)
документи.

Позивач у судовому засіданні свою
апеляційну скаргу підтримав та просить
її задовольнити, а апеляційну скаргу
відповідача залишити без задоволення.

Представник відповідача у судовому
засіданні свою апеляційну скаргу
підтримав та просив її задовольнити, а
апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, пояснення
позивача та представника відповідача,
перевірив матеріали справи та
обговорив підстави і межі апеляційних
вимог, вважає, що апеляційні скарги
задоволеними бути не можуть.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що ОСОБА_2
зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності виконавчим
комітетом Львівської міської ради
25.12.2009, що підтверджується свідоцтвом
про державну реєстрацію НОМЕР_2 та
перебуває на податковому обліку в ДПІ у
Шевченківському районі м. Львова з
28.12.2009 за № 952, є платником ПДВ.

На підставі наказу ДПІ у
Шевченківському районі м. Львова від
01.03.2013 № 147 відповідачем згідно з п. 77.1
ст. 77 Податкового Кодексу України
проведено виїзну документальну
планову перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 за період з
01.01.2010 до 31.12.2012, результати якої
оформлені актом від 12.04.2013 №
181/13/17-20/НОМЕР_1.

Згідно висновків цього акта, під час
перевірки встановлено наступні
порушення:

- пп. 139.1.1, пп. 139.1.9 п.139.1 ст. 139, пп. 138.1.1 п.
138.1 ст. 138, п. 177.2, п. 177.3 ст. 177 Податкового
кодексу України, в внаслідок чого
занижено податок на доходи фізичних
осіб на суму 3631,53 грн;

- пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового
кодексу України, в результаті чого не
внесено плату за торговий патент у 2011
році у розмірі 752 грн та у 2012 році у сумі
5148 грн;

- п. 198.1, п. 198.3, п. 198.4 ст. 198 Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
занижено ПДВ на суму 1223 грн, у т.ч. в 2011
році на суму 273,50 грн, у 2012 році на суму 950
грн.

На підставі вказаного акта,
відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення від 24.04.2013, а саме:

- № /0/6945, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ за
основним платежем на суму 1223,50 грн та
нараховано штрафні санкції у розмірі
305,87 грн;

- № /0/6946, яким застосовано до
позивача штрафні санкції на суму 11800
грн;

- № 0000047/17-2000//6947, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на доходи фізичних осіб за основним
платежем на суму 3631,53 грн та нараховано
штрафні санкції у розмірі 907,88 грн.

Суд першої інстанції свою постанову
мотивував тим, що позов належить
задовольнити щодо скасування
податкового повідомлення-рішення від
24.04.2013 № 0000047/17-2000//6947 в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб в
розмірі 1147,03 грн та податкового
повідомлення-рішення від 24.04.2013 №
/0/6945 у повному обсязі, оскільки
позивачем 05.12.2011 придбано у ПП ЛВТМФ
«Карпати» шафу «Еньойо», яка
знаходиться у офісному приміщенні за
адресою: м. Львів, пр.-т Чорновола, 67/314.
Вказана шафа використовується для
зберігання документів бухгалтерського
обліку, ТТН, актів, рахунків, податкової
звітності, банківської документації,
касових книг та інших документів,
необхідних для ведення обліку на
підприємстві, а також паперу для друку,
паперу факсового, принтера, технічної
та гарантійної документації, запасних
комплектуючих до офісної техніки.
Дизельне пальне позивачем
придбавалось для заправки автономного
обігрівача Вебасто LU Air Top Evo 5500.
Вказаний обігрівач придбаний
позивачем на підставі договору
купівлі-продажу № 04/08 від 04.08.2010 та
використовується ним у господарській
діяльності, а саме для обігріву
транспортних засобів у холодну пору
року.

Щодо доводів позивача про
правомірність здійснення ним заліку
однорідних вимог та правомірного
віднесення до витрат господарської
діяльності коштів за результатами
взаємозаліку з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4, то суд
першої інстанції дійшов висновку про
правомірність збільшення суми
грошового зобов'язання позивача з
податку на доходи фізичних осіб на суму
2713,90 грн за основним платежем та
застосування штрафних санкцій у
розмірі 678,48 грн.

Щодо не внесення позивачем плати за
торговельний патент у 2011-2012 роках, то
суд першої інстанції також дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову в цій частині,
оскільки в період з листопада по
грудень 2011 року та протягом 2012 року
позивач здійснював роздрібну торгівлю
хлібом та хлібобулочними виробами,
виробленими ПАТ «Концерн Хлібпром», в
т.ч. здійснював продаж тортів та
пряників, що підтверджується
асортиментом товару в податкових
накладних, що надавались на перевірку
податковому органу, та сторонами не
заперечується. Торти та пряники згідно
з Державним класифікатором продукції
та послуг ДК 016-97 Державного комітету
України по стандартизації, метрології
та сертифікації, затвердженого та
введеного в дію наказом Держстандарту
України від 30.12.1997 № 822 не відносяться
до хлібобулочних виробів: зокрема
хлібобулочні вироби відносяться до
коду 15.81.11, торти код - 15.81.12., пряники код
- 15.81.12. Тому позивачу необхідно було
придбати торговий патент та сплачувати
щомісячні платежі відповідно до пп.
267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Вирішуючи спір в частині
неправомірності віднесення позивачем
до витрат господарської діяльності
вартості шафи «Еньойо» в сумі 1367,50 грн,
витрат на придбання дизельного
пального в сумі 1250 грн, вартості
ремонту піддонів у сумі 3500 грн, а також
неправомірного віднесення до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість, сплаченої в складі
вартості придбаної шафи «Еньойо»,
дизельного пального, ремонту піддонів,
суд апеляційної інстанції виходить з
наступного .

Відповідно до п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177
Податкового кодексу України доходи
фізичних осіб - підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167
Податкового кодексу України. Об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця. До переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Статтею 138 Податкового кодексу України
визначено, що витрати, що враховуються
при обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Вказані витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу;

Згідно з п. 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незвершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

З наведених норм випливає, що
необхідними умовами включення до
складу витрат є: 1) документальне
підтвердження витрат; 2) витрати
понесені в результаті здійснення
фізичною особою-підприємцем
господарської діяльності, а для
віднесення до складу податкового
кредиту також наявність належним чином
оформленої податкової накладної.

Документальне підтвердження витрат на
придбання шафи «Еньойо» в сумі 1367,50 грн,
витрат на придбання дизельного
пального в сумі 1250 грн сторонами не
оспорюється. Однак, податковий орган
стверджує про відсутність доказів
використання позивачем у
господарській діяльності шафи
«Еньойо» та дизельного пального. Це
твердження обґрунтовує тим, що
транспортні засоби, які
використовувались у господарській
діяльності позивача у 2011 році дизельне
пальне не використовують. З цих же
підстав відповідач стверджує про
неправомірність віднесення позивачем
до складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість, сплаченої в
складі вартості придбаної шафи
«Еньойо» та дизельного пального.

Однак, такі посилання відповідача
(апелянта 2) є безпідставними, оскільки
позивачем 05.12.2011 придбано у ПП ЛВТМФ
«Карпати» шафу «Еньойо», яка
знаходиться у офісному приміщенні за
адресою: м. Львів, пр.-т Чорновола, 67/314.
Вказана шафа використовується
позивачем для зберігання документів
бухгалтерського обліку, ТТН, актів,
рахунків, податкової звітності,
банківської документації, касових книг
та інших документів, необхідних для
ведення обліку на підприємстві, а також
паперу для друку, паперу факсового,
принтера, технічної та гарантійної
документації, запасних комплектуючих
до офісної техніки.

Судом встановлено, що дизельне пальне
позивачем придбавалось для заправки
автономного обігрівача Вебасто LU Air Top
Evo 5500. Вказаний обігрівач придбаний
позивачем на підставі договору
купівлі-продажу № 04/08 від 04.08.2010 та
використовується ним у господарській
діяльності, а саме для обігріву
транспортних засобів у холодну пору
року.

Факт придбання позивачем обігрівача
Вебасто підтверджується такими
доказами: накладна № 05/07 від 05.08.2010,
квитанція про оплату від 05.08. 2010.

Згідно з п. 11 Інструкції по технічному
обслуговуванню і техніці безпеки
обігрівача Вебасто вбачається, що для
роботи вказаного пристрою
використовується дизельне пальне.

Факт встановлення обігрівача Вебасто
на транспортний засіб, що
використовується у підприємницькій
діяльності позивача підтверджується:
наказом № 3 від 23.11.2011,
довідкою-підтвердженням про монтаж
обігрівача від 01.07.2013, подорожнім
листом на вантажний автомобіль,
договором про технічне обслуговування
автомобіля від 04.04.2011 № 04/04, укладеним з
ФОП ОСОБА_5

На підтвердження реальності придбання
піддонів у кількості 175 шт. позивачем
надано договір купівлі-продажу № 04/08
від 04.08.2010, накладна № 04/08 від 05.08.2010,
квитанція про оплату від 05.08. 2010.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що надані
позивачем докази в повній мірі
підтверджують факт реальності
використання позивачем у
господарській діяльності шафи
«Еньойо», дизельного пального та
піддонів. У зв'язку з цим, відповідач
безпідставно збільшив суми грошового
зобов'язання позивача з податку на
доходи фізичних осіб на суму 1147,03 грн (у
т.ч. 917,63 грн за основним платежем та 229,40
грн штрафних санкцій), а також суми
грошового зобов'язання з ПДВ за
основним платежем на суму 1223,50 грн та
нарахування штрафних санкцій на суму
305,87 грн.

Доводи викладені у апеляційній скарзі
апелянта 2, вказаних висновків суду
першої інстанції не спростовують.

Щодо здійснення заліку однорідних
вимог та правомірного віднесення до
витрат господарської діяльності
коштів за результатами взаємозаліку з
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, то
судом встановлено, що згідно з актом
заліку однорідних вимог від 30.12.2011
позивач мала заборгованість перед ФОП
ОСОБА_4 в сумі 255916 грн, а останній мав
заборгованість перед ФОП ОСОБА_2 в сумі
255916 грн.

На підставі ст. 601 Цивільного кодексу
України вказаними суб'єктами припинено
взаємні зобов'язання в сумі 255916 грн.

Однак, відповідно до акта взаємозаліку
позивачем 31.12.2011 на доходи віднесено
суму 231356 грн (без ПДВ) та на витрати суму
231356 грн, однак суму, яку віднесено до
витрат, позивачем занижено на 18092,67 грн
(255916 - сума ПДВ 42652,67 = 213263,33 грн).

Згідно зі ст. 177 Податкового кодексу
України оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою -
підприємцем від провадження
господарської діяльності, крім осіб, що
обрали спрощену систему оподаткування.
Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Таким чином, позивачем в порушення п.
177.2 ст. 177 Податкового кодексу України
позивачем неправомірно віднесено до
складу витрат загальну суму 18092,67 грн, а
тому відповідач правомірно збільшив
суми грошового зобов'язання з податку
на доходи фізичних осіб на суму 2713,90 грн
за основним платежем та застосування
штрафних санкцій у розмірі 678,48 грн.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
зазначає, що апелянтом 1 у поданій ним
апеляційній скарзі не зазначено жодних
обґрунтувань, на спростування вказаних
вище висновків суду першої інстанції.

Щодо невнесення позивачем плати за
торговельний патент у 2011-2012 роках, то
слід зазначити таке.

Згідно з пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового
кодексу України платниками збору є
суб'єкти господарювання (юридичні
особи та фізичні особи - підприємці), їх
відокремлені підрозділи, які отримують
в установленому цією статтею порядку
торгові патенти та провадять такі види
підприємницької діяльності:

а) торговельна діяльність у пунктах
продажу товарів;

б) діяльність з надання платних
побутових послуг за переліком,
визначеним Кабінетом Міністрів
України;

в) торгівля валютними цінностями у
пунктах обміну іноземної валюти;

г) діяльність у сфері розваг (крім
проведення державних грошових
лотерей).

Відповідно до пп. 267.1.2 п. 267.1 ст. 267
Податкового кодексу України не є
платниками збору за провадження
торговельної діяльності та діяльності
з надання платних послуг суб'єкти
господарювання, які провадять
торговельну діяльність виключно з
використанням таких видів товарів
вітчизняного виробництва: хліб і
хлібобулочні вироби; борошно пшеничне
та житнє; сіль, цукор, олія соняшникова
і кукурудзяна; молоко і молочна
продукція, крім молока і вершків
згущених із домішками і без них;
продукти дитячого харчування;
безалкогольні напої; морозиво;
яловичина та свинина; свійська птиця;
яйця; риба; ягоди і фрукти; мед та інші
продукти бджільництва, бджолоінвентар
і засоби захисту бджіл; картопля і
плодоовочева продукція; комбікорм для
продажу населенню;

Позивач стверджує, що здійснював
торгівлю виключно хлібом та
хлібобулочними виробами, а тому не є
платником збору за провадження
торговельної діяльності та не повинен
вносити плату за торговельний патент.

Проте, як вірно зазначив суд першої
інстанції, такі доводи позивача є
безпідставними, оскільки у період з
листопада по грудень 2011 року та
протягом 2012 року ФОП ОСОБА_2
здійснювала роздрібну торгівлю не
тільки хлібом та хлібобулочними
виробами, виробленими ПАТ «Концерн
Хлібпром», а і тортами та пряниками, що
підтверджується асортиментом товару в
податкових накладних, що надавались на
перевірку податковому органу.

Торти та пряники згідно з Державним
класифікатором продукції та послуг ДК
016-97 Державного комітету України по
стандартизації, метрології та
сертифікації, затвердженого та
введеного в дію наказом Держстандарту
України від 30.12.1997 № 822 не відносяться
до хлібобулочних виробів, зокрема,
хлібобулочні вироби відносяться до
коду 15.81.11, а торти та пряники код - 15.81.12.

Суд апеляційної інстанції не приймає
до уваги посилання апелянта на
Номенклатуру продукції промисловості
затвердженої наказом Державної служби
статистики України від 17.12.2012 № 520,
оскільки ця номенклатура розрізняє
такі вироби як хліб і хлібобулочні та
окремо вироби борошняні кондитерські,
торти та тістечка нетривалого
зберігання, тобто вказані товари є
різними виробами.

Згідно з пп. 267.3.2 п. 267.1 ст. 267 Податкового
кодексу України ставка збору за
провадження торговельної діяльності
(крім провадження торговельної
діяльності нафтопродуктами,
скрапленим та стиснутим газом із
застосуванням пістолетних
паливно-роздавальних колонок на
стаціонарних, малогабаритних і
пересувних автозаправних станціях,
заправних пунктах) та діяльності з
надання платних послуг встановлюється
на території міста Києва та обласних
центрів - від 0,08 до 0,4 розміру
мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ухвали Львівської
міської ради від 27.01.2011 «Про
затвердження Положення про збір за
провадження деяких видів
підприємницької діяльності» ставка
збору за провадження торговельної
діяльності встановлюється у розмірі 0,4
розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно п. 125.1 ст. 125 ПК України, суб'єкти
господарювання, що проводять
торговельну діяльність, здійснюють
торгівлю готівковими валютними
цінностями, діяльність у сфері розваг
та надають платні послуги: за
здійснення діяльності, передбаченої
статтею 267 цього Кодексу, без отримання
відповідних торгових патентів або з
порушенням порядку використання
торгового патенту, передбаченого
підпунктами 267.6.4-267.6.6 пункту 267.6 статті
267 цього Кодексу (крім діяльності у
сфері розваг), сплачують штраф у
подвійному розмірі збору за весь
період здійснення такої діяльності,
але не менше подвійного його розміру за
один місяць.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
правомірність застосування до
позивача штрафних санкцій в сумі 11800
грн, у т.ч. за 2011 рік - 1504 (376 х 4), за 2012 рік -
10296 грн (429 х 24), а тому податкове
повідомлення-рішення від 24.04.2013 №
000049/1720/0/6946 скасуванню не підлягає.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано частково
задовольнив позовні вимоги, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування
оскаржуваної постанови, суд
апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційні скарги Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 та Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області - залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 30
липня 2013 року у справі № 813/3555/13-а - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня
її складення у повному обсязі, може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та
підписана 10.10.2014 року.