Справа № 127/21079/14-а
Суддя: Луценко Л. В.
Дата ухвалення: 2014-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/777/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.10.2014
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого-судді Луценко
Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Пістолькорс
М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Вінниці
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Департаменту соціальної
політики Вінницької міської ради про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідача Департаменту
соціальної політики Вінницької
міської ради про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що
позивач являється інвалідом війни 2
групи та має пільги, встановлені
законодавством України для ветеранів
війни - інвалідів війни безтерміново.

Відповідно до вимог ст.17-1 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» на
органи соціального захисту населення
покладено повноваження виключно із
забезпечення виплати разової щорічної
допомоги ветеранам війни до 5 травня.
Відповідачем позивачу до 5 травня 2014
року було виплачено таку допомогу у
розмірі 2 250 грн., яка на думку позивача
не відповідає нормам чинного
законодавства, оскільки остання йому
повинна бути нарахована та виплачена у
розмірі восьми мінімальних пенсій за
віком у відповідності до ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

Тому, позивач звернувся до відповідача
із заявою від 11.06.2014 року, в якій просив
провести доплату грошової допомоги до 5
травня 2014 року, на яку отримав
лист-відмову від 18.06.2014 року у виплаті
такої допомоги.

Таким чином, вищезазначені обставини
стали підставою для звернення позивача
до суду з даним позовом, в якому просив
зобов'язати Департамент соціальної
політики Вінницької міської ради
перерахувати та виплатити йому щорічну
грошову допомогу до 5 травня 2014 року у
відповідності до ч.5 ст.13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» в розмірі
восьми мінімальних пенсій за віком, з
урахуванням виплаченої суми, виходячи
із розрахунку мінімальної пенсії за
віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» станом
на момент призначення йому щорічної
разової допомоги до 5 травня 2014 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник за довіреністю ОСОБА_2
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі та просили суд їх задовольнити,
аргументуючи мотивами, викладеними в
позовні заяві.

Представник відповідача за
довіреністю Пістолькорс М.С. позов не
визнала та просила у задоволенні
останнього відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази по справі в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з
наступних міркувань.

Так, в судовому засіданні достовірно
встановлено та сторонами не
оспорюється, що позивач являється
інвалідом війни 2 групи та має пільги,
встановлені законодавством України
для ветеранів війни - інвалідів війни
безтерміново, що підтверджується
посвідченням серії НОМЕР_1, виданим
УМВС України у Вінницькій області
30.01.2002 року.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» ветеранами війни
є особи, які брали участь у захисті
Батьківщини чи в бойових діях на
території інших держав. До ветеранів
війни належать: учасники бойових дій,
інваліди війни, учасники війни.

Згідно ч.5 ст.13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» щорічно до 5
травня інвалідам війни виплачується
разова грошова допомога у розмірах:
інвалідам I групи - десять мінімальних
пенсій за віком; II групи - вісім
мінімальних пенсій за віком; III групи -
сім мінімальних пенсій за віком.

Частиною першою статті 8 Конституції
України передбачено, що в Україні
визначається і діє принцип
верховенства права. При прийнятті
нових законів або внесенні змін до
чинних не допускається звуження змісту
та обсягу існуючих прав та свобод (ч.3
ст.22 Конституції України).

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік» внесено зміни до
деяких законодавчих актів України,
зокрема, до ст.13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», якими обов'язок
визначення розміру щорічної разової
грошової допомоги покладено на Кабінет
Міністрів України у межах бюджетних
призначень, встановлених законом про
Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 такі
положення визнані неконституційними.

Згідно з ч.2 ст.152 Конституції України
закони, які визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

З моменту відновлення дії частини
п'ятої статті 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» в редакції, яка
встановлювала розмір одноразової
грошової допомоги інвалідам війни ІІ
групи на рівні восьми мінімальних
пенсій за віком відповідно до рішення
Конституційного Суду України від 22.05.2008
року №10-рп/2008 року, на момент
виникнення спірних правовідносин
Верховна Рада України жодних змін до
цієї статті не вносила, будь-яких інших
законодавчих актів щодо визначення
розміру щорічної допомоги до 5 травня
не приймала.

Таким чином, після 22.05.2008 року
застосуванню до спірних правовідносин
підлягають положення Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту».

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень сторін в судовому засіданні
позивачу як інваліду війни ІІ групи
щорічна допомога до 5 травня 2014 року
була виплачена у розмірі,
встановленому постановою Кабінету
Міністрів України від 16.04.2014 року №102
«Деякі питання виплати у 2014 році
разової грошової допомоги,
передбаченої Законами України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань», яка склала
2 250 грн.

Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

А тому, з огляду на вищенаведене, до
спірних правовідносин не підлягає
застосуванню постанова Кабінету
Міністрів України від 16.04.2014 року №102
«Деякі питання виплати у 2014 році
разової грошової допомоги,
передбаченої Законами України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань», якою
визначений розмір виплат разової
грошової допомоги до 5 травня, оскільки,
виходячи із загальних принципів
пріоритетності законів над
підзаконними актами, при розрахунку
розміру разової грошової допомоги
необхідно керуватися Законом України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», а не
підзаконним нормативно-правовим актом.

Аналогічні правові позиції висловлені
ВАС у постанові від 17.10.2013 року у справі
№К/9991/84130/12, ухвалі від 16.10.2014 року у
справі №К/800/29768/13 та інших.

Окрім того, суд не приймає до уваги
заперечення представника відповідача
щодо розміру вищезазначеної виплати,
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, як на підставу про відмову у
задоволенні позову з наступних
міркувань.

Згідно ч.3 ст.46 Конституції України
пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Тому, пенсії та інші види соціальних
виплат, що є єдиним джерелом існування
не можуть бути нижче від прожиткового
мінімуму, який встановлюється законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України
«Про прожитковий мінімум» для
встановлення розмірів мінімальної
заробітної плати та мінімальної пенсії
за віком застосовується прожитковий
мінімум.

З вищезазначеного випливає, що
прожитковий мінімум є основою для
розрахунку мінімальної заробітної
плати, мінімальної пенсії за віком,
інших соціальних виплат, виходячи з
вимог Конституції України та законів
України, та ґрунтується, зокрема, на
частині 3 статті 46 Конституції, у
відповідності до якої пенсії, інші види
соціальних виплат та допомоги не
можуть бути нижчими, ніж прожитковий
мінімум, встановлений законом.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною 1 статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», згідно якої мінімальний
розмір пенсії за віком встановлюється
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом. Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, положення
частини 3 статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, не можуть бути взяті до уваги,
оскільки наявність такої норми та
відсутність іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії та права на
соціальні виплати, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.4 ст.70 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене та те, що
відповідач не довів правомірності
свого рішення, суд вважає, що вимоги
позивача є обґрунтованими, достатньо
вмотивованими та ґрунтуються на
наявних у справі доказах, а відтак
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.8, 19, 22, 46, 152 Конституції України,
ст.ст.4, 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», ст.ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», ст.ст.
2, 6, 9, 18, 41, 70, 122, 159-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Зобов'язати Департамент соціальної
політики Вінницької міської ради
перерахувати та виплатити ОСОБА_1
щорічну грошову допомогу до 5 травня 2014
року у відповідності до ч.5 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» в
розмірі восьми мінімальних пенсій за
віком, з урахуванням виплаченої суми,
виходячи із розрахунку мінімальної
пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» станом на момент
призначення ОСОБА_1 щорічної разової
допомоги до 5 травня 2014 року.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано. У разі
подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Вінницький міський суд Вінницької
області. У разі, якщо судом було
проголошено лише вступну та
резолютивну частини, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя: