Справа № 810/2648/14
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/2648/14
у 1-й інстанції: Терлецька О.О.
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів:
Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській
О.В.,

за участю:

представника позивача - Шпортила Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Державного підприємства
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, за апеляційними
скаргами Державного підприємства
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль»,
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 06
червня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В :

ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»
звернулося у суд із позовом до
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області, в якому просило визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення - рішення від 19.12.2013 року
№, № та від 20.12.2013 року
№, №, №, №,
№, №, №, №.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 06 червня 2014
року адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення рішення відповідача від
19.12.2013 року №, № та від 20.12.2013
року №, №, № та №.
У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
сторони подали апеляційні скарги, в
яких просять скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарг, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню, а постанова
суду - скасуванню, з таких підстав.

Так, суд першої інстанції дійшов
висновку про протиправність частини з
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень з огляду на
необґрунтованість встановлених в ході
перевірки позивача порушень. У той же
час, щодо деяких рішень податкового
органу місцевим судом встановлено їх
правомірність.

Проте, з висновками суду першої
інстанції не можна погодитися в повній
мірі.

Колегією суддів установлено, що
відповідачем проведено документальну
планову виїзну перевірку позивача з
питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2010 року по 31.03.2013 року, за
підсумками якої складено акт від 06.12.2013
року №313/22-1/20572069 та виявлено наступні
порушення:

- пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», п. 137.8 ст. 137, п. 138.8 ст. 138,
пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, що призвело до заниження
податку на прибуток в загальному
розмірі на 913 647 грн та зменшення витрат,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування з цього податку на 185 994
грн;

- п. п. 1.3, 1.4 ст. 1, пп. пп. 7.2.1, 7.2.3 п. 7.2,
пп. пп. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», п. 185.1
ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.6 ст. 198, п. п. 201.10,
201.11 ст. 201 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість за квітень 2010 року - на
2843 грн, за травень 2010 року - на 1648 грн, за
липень 2012 року - на 77778 грн та до
завищення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість наступних звітних періодів за
травень 2012 року на загальну суму 138 828
грн;

- пп. 164.2.17 «е» п. 164.2 ст. 164
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
доходи фізичних осіб в загальній сумі
11936,82 грн через неврахування в базі
оподаткування цим податком наданого
23-ьом працівникам підприємства
додаткового блага у вигляді грошового
відшкодування в період з квітня 2010 року
по березень 2013 року

- пп. 9.10.3 п. 9.10 ст. 9 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
та пп. 164.2.11 п. 164.2 ст. 164 Податкового
кодексу України, що проявилось у
несвоєчасному поверненні залишків
грошових коштів, виданих під звіт, в
результаті чого занижено податок з
доходів фізичних осіб на суму 11936,82 грн;

- п. 1.15 ст. 1, пп. 4.3.25 п. 4.3 ст. 4, п. 7.1 ст.
7, п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про податок
з доходів фізичних осіб», що проявилось
в неутриманні податку з доходу,
виплаченого на користь фізичних
осіб-підприємців у 2-4 кварталах 2010 року,
отриманого останніми від діяльності,
не передбаченої в свідоцтвах про
сплату єдиного податку, що призвело до
заниження суми податку на доходи
фізичних осіб у розмірі 6518,25 грн;

- пп. «а» п. 19.2 ст. 19 Закону України
«Про прибутковий податок з доходів
громадян» та п. 119.2 ст. 119 Податкового
кодексу України, що проявилось в
поданні податкового розрахунку форми
№1-ДФ за 4 квартал 2010 року та 3-4 квартали
2012 року з неповними даними про суми
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь фізичних осіб-підприємців та
нотаріуса;

- п. 13.2 ст. 13 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
що проявилось у нестягненні та
невнесенні до бюджету податку на
прибуток з суми виплати нерезиденту
доходів у вигляді «інжинірингу» за
ставкою 15% в загальному розмірі 35652,38
грн за 2 та 4 квартали 2010 року;

- п. 160.7 ст. 160 Податкового кодексу
України, що проявилось в
недекларуванні та несплаті суми в
розмірі 20895,09 грн - податку з реклами із
коштів, сплачених нерезидентам в
період з І кварталу 2011 року по ІІ
квартал 2012 року;

- ст. 1 Закону України «Про порядок
здійснення розрахунків в іноземній
валюті» по розрахункам по контракту з
іноземним суб'єктом господарювання -
Компанією «IKAROS AVIATION A.V.V.» (Королівство
Нідерландів);

- п. 1 ст. 9 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», що проявилось в
недекларуванні валютних цінностей, що
перебувають за межами України станом
на 01.04.2013 року;

- п. 2.6 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління НБУ від 15.12.2004 року №637, яке
проявилось в неповному та
несвоєчасному (у день надходження
готівкових коштів) оприбуткування у
касах готівки, а саме: не здійснення
обліку зазначених готівкових коштів у
повній сумі їх фактичних надходжень у
книгах обліку розрахункових операцій
на підставі фіскальних звітних чеків
РРО на загальну суму 9744,80 грн.

За наслідками виявлених правопорушень,
на підставі вказаного акту,
відповідачем прийнято наступні
податкові повідомлення-рішення:

- № від 20.12.2013 року, яким
позивачу, за порушення п. 198.6 ст. 198 ПК
України, зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість за травень 2012 року на суму 138828
грн та застосовано штрафні санкції на
суму 69414 грн;

- № від 20.12.2013 року, яким
позивачу, за порушення п. 185.1 ст. 185, п. 188.1
ст. 188, п. 198.6 ст. 198 ПК України, збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в загальному
розмірі на 116667 грн, з них 77778 грн. - за
основним платежем, 38889 грн - за
штрафними санкціями;

- № від 20.12.2013 року, яким
позивачу, за порушення п. 137.8 ст. 137, п. 138.8
ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України,
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток в загальному
розмірі на суму 1292559 грн, з них 908034 грн -
за основним платежем, 384525 грн - за
штрафними санкціями;

- № від 20.12.2013 року, яким
позивачу, за порушення п. 13.2 ст. 13 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» та п. 160.7 ст. 160 Податкового
кодексу України, збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток іноземних юридичних осіб в
загальному розмірі на 45507,21 грн, з них
38714 грн - за основним платежем, 6793 грн -
за штрафними санкціями;

- № від 20.12.2013 року, яким
позивачу, за порушення ст. 1 Закону
України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті»,
нараховано пеню у розмірі 600 грн;

- № від 20.12.2013 року, яким
позивачу, за порушення п. 138.8 ст. 138 ПК
України, зменшено суму від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 185994 грн;

- № від 20.12.2013 року, яким до
позивача, за порушення п. 2.6 Положення
про ведення касових операцій у
національній валюті в Україні,
застосовано штрафні санкції у розмірі
48724 грн;

- № від 20.12.2013 року, яким
позивачу, за порушення п. 1 ст. 9 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю», нараховано пеню в
розмірі 340 грн;

- № від 19.12.2013 року, яким до
позивача, за порушення абз. 1 п. 119.2 ст. 119
ПК України, застосовано штрафні
санкції за податковим розрахунком
форми №1-ДФ на суму 510 грн;

- № від 19.12.2013 року, яким
позивачу, за порушення пп. 9.10.3 п. 9.10 ст. 9,
п. 15.1 ст. 1, пп. 4.3.25 п. 4.3 ст. 4, п. 7.1 ст. 7, п.
22.3 ст. 22 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» та пп. пп. 164.2.11,
164.2.17 «е» п. 164.2 ст. 164 ПК України,
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку з доходів фізичних осіб в
загальному розмірі на 39976,10 грн., з них
31199,07 грн - за основним платежем, 8777,03 грн
- за штрафними санкціями.

Не погоджуючись із такими рішення
відповідача, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність винесення
відповідачем податкових
повідомлень-рішень від 20.12.2013 року
№ та № (в цілому), якими
позивачу визначені грошові
зобов'язання з податку на додану
вартість, зокрема, шляхом зменшення
бюджетного відшкодування з цього
податку, заявленого в рахунок
зменшення податкового зобов'язання
наступних періодів, та податкового
повідомлення-рішення № (в частині
нарахованих грошових зобов'язань за
травень 2012 року на суму 145770 грн. та за
липень 2012 року на суму 81667 грн.), яким
позивачу визначене грошове
зобов'язання з податку на прибуток,
колегія суддів зазначає, що такі
рішення прийняті відповідачем з огляду
на неправомірне, на переконання
останнього, формування витрат та
податкового кредиту за рахунок сум,
сплачених контрагенту ПП
«Сервіс-Престиж», по відносинам, які, за
висновком відповідача, не мали
реального господарського характеру.

Такі висновки відповідача ґрунтуються
на тому, що за даними інформаційних
систем податкового органу на ПП
«Сервіс-Престиж» обліковувалось 0
працюючих, оскільки підприємством не
подавались звіти форми 1-ДФ. Також на
підприємстві не виявлено транспортних
засобів, складських приміщень,
виробничих потужностей. Остання
декларація подавалась цим
підприємством за листопад 2012 року.
Відповідачем в акті зазначено, що
станом на час проведення перевірки
позивача (з вересня по листопад 2013 року)
ПП «Сервіс-Престиж» має 9 стан -
направлено повідомлення про
відсутність за місцезнаходженням.
Також, відповідачем відзначено, що
цьому підприємству направлялись
запити для отримання документального
підтвердження відображених показників
господарських операцій, проте
відповіді не отримано. Крім того, в акті
перевірки позивача, відповідач
посилається на результати вжитих
заходів з проведення зустрічної звірки
ТОВ «ТД «Стироплен», за наслідками яких
складено акт про неможливість
проведення такої звірки щодо названого
товариства з
контрагентами-постачальниками та
контрагентами-покупцями в травні,
липні та вересні 2012 року. При цьому, з
акту не вбачається яке відношення має
ТОВ «ТД «Стироплен» до господарської
діяльності ДП «Міжнародний аеропорт
«Бориспіль», або ж, навіть, до
контрагента останнього - ПП
«Сервіс-Престиж». У той же час,
відповідач, з огляду на викладене,
дійшов висновку про неможливість
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій ПП
«Сервіс-Престиж» в травні та липні 2012
року при взаємовідносинах з
контрагентами, в тому числі з
позивачем.

Тобто, відповідач обґрунтовує
наявність з боку позивача порушень
податкового законодавства, зокрема, п.
137.8 ст. 137, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139,
п. 198.6 ст. 198, 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.6
ст. 198 Податкового кодексу України,
недотриманням ПП «Сервіс-Престиж»
правил звітування про кількість
працюючих та наявність основних
фондів, відсутністю такого за
місцезнаходженням під час перевірки
позивача, а також припущенням
наявності порушень з боку іншого
суб'єкта господарювання (ТОВ «ТД
«Стироплен») правил декларування та
сплати податків.

На спростування висновків відповідача
позивачем до перевірки надавались
документи, що були складені під час
його господарських взаємовідносин з ПП
«Сервіс-Престиж» в травні та липні 2012
року: податкові та видаткові накладні,
а також картки обліку по
бухгалтерських рахунках.

Однак, надані позивачем документи не
були враховані відповідачем, з огляду
на викладені вище висновки.

Надаючи правову оцінку викладеним
обставинам, судова колегія виходить із
наступного.

Підпунктом 44.1 статті 44 Податкового
кодексу України встановлено, що для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту (абзац другий
вищевказаної правової норми).

Об'єктом оподаткування податком на
прибуток є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду на
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду (пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Кодексу).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат,
зокрема, витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
ПК України).

Податковим кредитом в розумінні
підпункту 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
визнається сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» п. 198.1 ст. 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Враховуючи обставини справи та
приведені норми, вбачається, що спірною
в межах розгляду оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень від
20.12.2013 року № та № (в цілому)
та № (в частині нарахованих
грошових зобов'язань за травень 2012 року
на суму 145770 грн. та за липень 2012 року на
суму 81667 грн.) є реальність вчинених
позивачем з його контрагентом
господарських операцій, на основі яких
першим зменшено об'єкт оподаткування
податком на прибуток та віднесено
сплачені контрагенту суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

З огляду на що, судова колегія зазначає,
що під господарською діяльністю у
Господарському кодексі України (стаття
3) розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Згідно частини 2 статті 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку, який є
обов'язковим.

Статтею 9 цього у частині 1 встановлено,
що підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Відтак, дослідженню підлягають
первинні документи, що
опосередковували господарські
відносини позивача з його
контрагентами.

Як убачається з матеріалів справи, між
позивачем, як замовником, та ПП
«Сервіс-Престиж», як постачальником, на
підставі протоколу оцінки пропозицій
конкурсних торгів від 06.04.2012 року
№10-02-352 на закупівлю устаткування за
кошти державного підприємства, було
укладено договір №52-29.1-11 від 26.04.2012
року, предметом якого є поставка меблів
конторських та магазинних для
терміналу «D». Згідно умов поставки,
визначених в додатку №1 до цього
договору, передача-приймання товару
здійснюється на складі постачальника,
транспортування товару проводиться
постачальником.

Колегією суддів установлено, що
виконання обумовлених поставок меблів
відбувалось в травні та липні 2012 року,
підтвердженням чого слугують
видаткові накладні від 14.05.2012 року
№СПМа-00046 та №СПМа-00047 та від 03.07.2012 року
№СПМа-00012, які за змістом відповідають
вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», містять усі
реквізити, передбачені частиною 2
статті 9 цього Закону.

За фактом поставки ПП «Сервіс-Престиж»
виписало позивачу податкові накладні
від 14.05.2012 року № № 46, 47 та від 03.07.2012
року №12, які за змістом відповідають
вимогам пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України. Зазначені
накладні зареєстровані контрагентом
позивача в Єдиному реєстрі податкових
накладних, що підтверджується
відповідними витягами.

Також, матеріали справи містять докази
бухгалтерського обліку на
підприємстві придбаних офісних меблів,
що підтверджують надані позивачем
вимоги для виписки малоцінних та
швидкозношувальних предметів. Облік
придбаного товару як інших необоротних
активів на підприємстві
підтверджується наданими позивачем
інвентаризаційними описами.

Колегія суддів зауважує, що зазначені
документи належно підтверджують
відношення придбаного товару саме до
товару, що обліковувався на
підприємстві, про що свідчать такі
показники, як дати виписок, вартість та
кількість обліковуваного товару.
Відтак, суд першої інстанції
безпідставно дійшов висновку про
неможливість ототожнення товару, щодо
придбання якого складались документи з
ПП «Сервіс-Престиж», з товаром, щодо
якого вівся облік позивачем.

Проведення розрахунків за придбаний
товар між позивачем та постачальником
підтверджується платіжними
дорученнями, копії яких наявні в
матеріалах справи, та карткою по
рахунку 631.

Враховуючи викладене, колегія суддів
доходить висновку, що позивачем
належно підтверджено господарські
операції з придбання у ПП
«Сервіс-Престиж» офісних меблів у
травні та липні 2012 року.

Щодо покликання місцевого суду на
ненадання позивачем
товарно-транспортних накладних,
колегія суддів зауважує, що договором
про закупівлю товарів №52-29.1-11 від 26.04.2012
року передбачено, що товар
поставляється згідно умов DDP
(Інкотермс-2010) до складу замовника.
Указані умови покладають саме на
постачальника обов'язок
транспортування товару. Відтак позивач
не являвся замовником послуг з
перевезення вантажу, а тому
товарно-транспортні накладні,
складання яких передбачене Правилами
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, що затверджені
наказом Міністерства транспорту
України від 14 жовтня 1997 року № 363, у
нього відсутні.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що
відсутність документів на транспортне
перевезення обумовленого договорами
товару не є безумовною підставою
ставити під сумнів здійснення
господарських операцій, позаяк Правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні не встановлюють
правил податкового обліку, а лише
встановлюють права, обов'язки та
відповідальність власників
автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому, документи
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна,
не є документами первинного
бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Колегія суддів також не враховує
покликання податкового органу на
порушення ПП «Сервіс-Престиж» правил
звітування про кількість працюючих та
наявність основних фондів, відсутність
такого за місцезнаходженням під час
перевірки позивача, а також припущення
наявності порушень з боку іншого
суб'єкта господарювання (ТОВ «ТД
«Стироплен») правил декларування та
сплати податків, оскільки право
платника податку на додану вартість на
отримання податкового кредиту та
віднесення витрат на зменшення об'єкта
оподаткування податком на прибуток не
може ставитись у залежність від
порушення іншими платниками
податкового законодавства чи правил
ведення бухгалтерського та
податкового обліку.

Така позиція суду узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини, який у своєму рішення від 22
січня 2009 року у справі «БУЛВЕС» АД
проти Болгарії» (заява № 3991/03) зазначив,
що платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Таким чином, колегія суддів доходить
висновку, що податкові
повідомлення-рішення від 20.12.2013 року
№ та №, якими позивачу
визначені грошові зобов'язання з
податку на додану вартість, та №
(в частині нарахованих грошових
зобов'язань за травень 2012 року на суму
145770 грн. та за липень 2012 року на суму 81667
грн.), яким позивачу визначене грошове
зобов'язання з податку на прибуток,
ґрунтуються на безпідставних та
необґрунтованих твердженнях
податкового органу, є протиправними та
підлягають скасуванню.

Обговорюючи правомірність податкового
повідомлення-рішення № від 20.12.2013
року у решті визначеного позивачу
грошового зобов'язання з податку на
прибуток, колегія суддів зазначає, що
таке зобов'язання зумовлене порушенням
позивачем п. 137.8 ст. 137 Податкового
кодексу, яке проявилось в заниженні
валового доходу підприємства на суму
1677365,07 грн. в результаті не відображення
в складі інших доходів платника доходу
від розміщення цінних паперів
(облігацій) вище номінальної вартості.

Аналізуючи такі висновки
контролюючого органу, судова колегія
виходить із наступного.

Стаття 137 Податкового кодексу України
визначає порядок визнання доходів, які
враховуються при оподаткуванні
податком на прибуток.

Пунктом 137.8 цієї норми передбачено, що
датою визнання та сумою доходів
платника податку від проведення
кредитно-депозитних операцій є дата
визнання процентів (комісійних та
інших платежів, пов'язаних зі
створенням або придбанням кредитів,
вкладів (депозитів) та їх сума,
визначені згідно з правилами
бухгалтерського обліку.

Відтак, приведена норма стосується
порядку визнання доходів за
кредитно-депозитними операціями.
Проте, операції з розміщення цінних
паперів, в тому числі облігацій, не
відносяться до кредитно-депозитних
операцій.

Так, за визначенням Закону України «Про
цінні папери та фондовий ринок»,
облігацією є цінний папір, що посвідчує
внесення його першим власником грошей,
визначає відносини позики між
власником облігації та емітентом,
підтверджує зобов'язання емітента
повернути власникові облігації її
номінальну вартість у передбачений
проспектом емісії (для державних
облігацій України - умовами їх
розміщення) строк та виплатити доход за
облігацією, якщо інше не передбачено
проспектом емісії (для державних
облігацій України - умовами їх
розміщення) (ч. 1 ст. 7 Закону).

Згідно цього Закону облігації
відносяться до боргових цінних
паперів. Ця група цінних паперів
посвідчує відносини позики і
передбачає зобов'язання емітента або
особи, яка видала неемісійний цінний
папір, сплатити у визначений строк
кошти, передати товари або надати
послуги відповідно до зобов'язання (ч. 5
ст. 3 Закону).

Оподаткування операцій з борговими
вимогами та зобов'язаннями, в тому
числі цих операцій з борговими цінними
паперами, здійснюється згідно пункту
153.4 статті 153 Податкового кодексу
України.

Підпунктом 153.4.3 цього пункту, в
редакції до 03.01.2013 року, визначено, що у
разі розміщення платником податку
боргових цінних паперів вище/нижче
номінальної вартості, прибуток/збиток
від їх розміщення відноситься до
складу його доходів/витрат у
податковий період, протягом якого
відбулося погашення/викуп таких цінних
паперів.

Як стверджує позивач, що не спростовано
відповідачем, станом на момент
проведення перевірки погашення/викуп
боргових цінних паперів (облігацій) ДП
«МА «Бориспіль» не здійснювало. Відтак,
доходу, що мав би включатись до
податкової звітності, позивачем не
отримано.

Таким чином, відповідачем безпідставно
встановлено порушення з боку позивача
приписів п. 137.8 ст. 137 Податкового
кодексу України, а тому податкове
повідомлення-рішення № від 20.12.2013
року в частині визначення позивачу
грошового зобов'язання з податку на
прибуток за порушенням таких є
протиправним та підлягає скасуванню.

Отже, враховуючи викладені висновки,
згадане рішення податкового органу
підлягає скасуванню в цілому.

Обговорюючи правомірність прийняття
відповідачем податкового
повідомлення-рішення від 20.12.2013 року
№, колегією суддів установлено,
що цим рішенням відповідач визначив
позивачу грошове зобов'язання з
податку на прибуток іноземних
юридичних осіб в розмірі 45 507,21 грн за
порушення п. 13.2 ст. 13 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», яке проявилось у тому, що
підприємством не стягнуто та не
внесено до бюджету податок від суми
виплати нерезиденту доходів за послуги
з інжинірингу за ставкою 15 % за IV
квартал 2010 року в сумі 17 819,33 грн, а також
за порушення п. 160.7 ст. 160 Податкового
кодексу України, яке проявилось у не
декларуванні та несплаті податку з
реклами нерезидентів в загальній сумі
20 895,09 грн, у тому числі за І квартал 2011
року - 3805,13 грн, за ІІ квартал 2011 року -
7742,08 грн, за І квартал 2012 року - 3984,87 грн,
за ІІ квартал 2012 року - 5363,01 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до контракту від 25.08.2010 року
№02.2-14/1.1- 4/2010/PV.26, укладеного позивачем з
нерезидентом - фірмою «Gate Technologies LTD»,
останнім здійснено поставку приладів
для вимірювання електричних величин на
суму 585 000,00 дол. США та надані послуги по
монтажу та пуско-наладці устаткування
(сканера для контролю фізичних осіб) на
суму 15 000 дол. США та послуги з навчання
персоналу на суму 15 000 дол. США.

Так, відповідач стверджує, що послуги з
навчання персоналу слід відносити до
інжинірингових послуг, а тому
виплачена позивачем контрагенту сума
коштів за навчання персоналу підлягала
оподаткуванню податком на прибуток
іноземних підприємств.

Надаючи правову оцінку доводам
відповідача, колегія суддів зважає на
наступне.

Згідно пункту 13.1 статті 13 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» будь-які доходи, отримані
нерезидентом із джерелом їх походження
з України, від провадження
господарської діяльності (у тому числі
на рахунки нерезидента, що ведуться в
гривнях) оподатковуються у порядку і за
ставками, визначеними цією статтею.

Для цілей цієї статті під доходами,
отриманими нерезидентом із джерелом їх
походження з України, слід розуміти,
зокрема, роялті, фрахту та доходи від
послуг типу «інжиніринг».

Інжиніринг - це надання послуг
(виконання робіт) зі складання
технічних завдань, проведення наукових
досліджень, складання проектних
пропозицій, проведення
техніко-економічних обстежень та
інженерно-розвідувальних робіт з
будівництва об'єктів, розробка
технічної документації, проектування
та конструкторське опрацювання
об'єктів техніки і технології,
консультації та авторський нагляд під
час монтажних та
пусконалагоджувальних робіт, а також
консультації економічного,
фінансового або іншого характеру,
пов'язані з такими послугами (роботами)
(п. 1.36 Закону).

Виходячи із поняття інжинірингу,
професійне навчання персоналу роботи
зі сканером контролю фізичних осіб не
відноситься до інжинірингових послуг,
адже до інжинірингу відносяться
консультації економічного,
фінансового або іншого характеру,
пов'язані з із послугами у сфері
інженерно-розвідувальних робіт з
будівництва об'єктів, розробкою
технічної документації, проектуванням
та конструкторським опрацюванням
об'єктів техніки і технологій. При
цьому, професійне навчання не тотожне
консультації, позаяк за своїм змістом є
значно ширшим.

Таким чином, відповідач безпідставно
відніс отримані позивачем послуги від
нерезидента до об'єкта оподаткування
податком на прибуток за підпунктом «в»
пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Обговорюючи висновки відповідача про
допущення позивачем порушень п. 160.7 ст.
160 Податкового кодексу України, колегія
суддів зазначає, що такі ґрунтуються на
оцінці господарської діяльності
позивача з трьома іноземними
контрагентами, а саме: компанією ООО
«АйТиИ» (Російська Федерація),
компанією «The Route Development Group ltd»
(Великобританія) та компанією «UBM Aviation
Routes Ltd» (Великобританія).

Так, між позивачем та ООО «АйТиИ»
(Російська Федерація) було укладено
договір (контракт) від 15.04.2011 року
№02.2-14.8.1-11, предметом якого було надання
нерезидентом послуг в галузі реклами, а
саме: забезпечення участі позивача у
Міжнародній виставці й конференції по
транспорту та логістиці «ТрансРосія
2011р», у складі Національного
Українського павільйону на суму 3 398
ЕВРО. Місце надання послуг м. Москва,
Російська Федерація. Відповідачу при
здійсненні перевірки були надані
первинні документи, які підтверджують
факт дання послуг та їх оплату (рахунок,
договір, акт надання послуг).

Також, позивач замовляв у нерезидента
«The Route Development Group ltd» (Великобританія)
послуги по організації його участі у
виставці «Азіатський Форум розвитку
маршрутів» на суму 2395,0 дол. США.

Окрім того, згідно запрошень та
протоколів засідань комісії з вибору
постачальника від 26.03.2012 року №02.3-25-11 та
від 15.05.2012 року №02.3-25-13 щодо організації
участі у виставці «Азіатський Форум
розвитку маршрутів» та «Європейський
Форум розвитку маршрутів», компанією
нерезидентом «UBM Aviation Routes Ltd»
(Великобританія) позивачу надано
послуги по організації його участі у
виставках «Азіатський Форум розвитку
маршрутів» та «Європейський Форум
розвитку маршрутів» на суму 2646 євро.

Фактичне надання контрагентами та
отримання позивачем вищевказаних
послуг у нерезидентів підтверджується
актами наданих послуг, а оплата послуг
підтверджується платіжними
дорученнями, копії яких наявні в
матеріалах справи.

Таким чином, переліченими іноземними
компаніями надавались позивачу
послуги з організації його участі у
міжнародних виставках та форумах.

Відповідно до п. 160.7 статті 160
Податкового кодексу України резиденти,
які здійснюють виплати нерезидентам за
виробництво та/або розповсюдження
реклами, під час такої виплати
сплачують податок за ставкою 20
відсотків суми таких виплат за власний
рахунок. Таким чином, сплата податку у
розмірі 20 % суми від суми плати за
послуги здійснюється у разі оплати
послуг за виробництво та/або
розповсюдження реклами.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про рекламу» реклама - це інформація
про особу чи товар, розповсюджена в
будь-якій формі та в будь-який спосіб і
призначена сформувати або підтримати
обізнаність споживачів реклами та їх
інтерес щодо таких особи чи товару.

Приведеною нормою також визначається
поняття розповсюджувачів та
виробників реклами. Так,
розповсюджувач реклами - це особа, яка
здійснює розповсюдження реклами, а
виробник реклами - це особа, яка
повністю або частково здійснює
виробництво реклами.

Враховуючи викладене, підставою для
нарахування податку на прибуток з
частини доходу, виплаченого
нерезидентам, за пунктом 160.7 статті 160
ПК України, є замовлення у іноземних
компаній послуг з виробництва та/або
розповсюдження інформації про товар.

Так, позивачем замовлялись у
нерезидентів послуги з організації
участі позивача у міжнародних
виставках та форумах.

Згідно Концепції розвитку
виставково-ярмаркової діяльності,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 22 серпня 2007 року
№ 1065, виставкою є захід, пов'язаний з
демонстрацією продукції, товарів та
послуг, який сприяє просуванню їх на
внутрішній та зовнішній ринок з
урахуванням його кон'юнктури,
створенню умов для проведення ділових
переговорів з метою укладення
договорів про постачання або
протоколів про наміри, утворення
спільних підприємств, отримання
інвестицій.

З системного аналізу зазначених норм
вбачається, що платні виставки є одним
із заходів рекламного характеру.

Разом з тим, слід зазначити, що перелік
доходів, отриманих нерезидентом із
джерелом походження з України, які
підлягають оподаткуванню згідно
статті 160 Податкового кодексу України,
визначений підпунктами «а» - «й» пункту
160.1 цієї норми.

Колегія суддів зауважує, що найбільш
наближеним до спірних правовідносин
об'єктом оподаткування податком на
прибуток іноземних юридичних осіб із
визначених вищевказаною нормою є: інші
доходи від провадження нерезидентом
(постійним представництвом цього або
іншого нерезидента) господарської
діяльності на території України, за
винятком доходів у вигляді виручки або
інших видів компенсації вартості
товарів/виконаних робіт/наданих
послуг, переданих/виконаних/наданих
резиденту від такого нерезидента
(постійного представництва), у тому
числі вартості послуг із міжнародного
зв'язку чи міжнародного інформаційного
забезпечення (пп. «й»).

Відтак, оподаткуванню за ставкою
встановленою пунктом 160.7 статті 160
Кодексу підлягають лише виплати
нерезидентам за виробництво та/або
розповсюдження реклами, які проводять
свою господарську діяльність на
території України. Натомість, як
з'ясовано судом, послуги з організації
участі позивача у виставках та форумах
поставлялись за межами України.

Таким чином, у відповідача були
відсутні підстави для встановлення з
боку позивача порушень пункту 160.7
статті 160 Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, податкове
повідомлення-рішення від 20.12.2013 року
№ є таким, що ґрунтується на
безпідставно встановлених порушеннях
і підлягає скасуванню в цілому.

Обговорюючи правомірність прийняття
відповідачем податкових
повідомлень-рішень від 20.12.2013 року
№, №, якими позивачу
нараховано пеню за порушення термінів
розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності (далі
- ЗЕД) та за невиконання зобов'язань при
взаємовідносинах з нерезидентом
компанією IKAROS AVIATION A.V.V. (Королівство
Нідерландів) у розмірах 600 грн та 340 грн,
колегія суддів зазначає наступне.

Із матеріалів справи слідує, що штрафні
санкції у розмірі 340 грн. були
нараховані позивачу у зв'язку з
порушенням норми ч. 1 ст. 9 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю», яке проявилось у
неподанні декларації про валютні
цінності, майно та доходи, що належать
резиденту України та знаходяться за її
межами; а 600 грн. - у зв'язку з порушенням
позивачем норми ст. 1 Закону України
«Про порядок здійснення розрахунків
іноземній валюті», яке проявилось у
порушенні строків зарахування
валютної виручки на валютні рахунки
резидентів в уповноважених банках.

Надаючи правову оцінку доводам
відповідача, колегія суддів зважає на
таке.

Предмет доказування правомірності
обох податкових повідомлень-рішень
відповідача від 20.12.2103 року №,
№ становлять обставини
дотримання позивачем строків
зарахування валютної виручки за
правовідносинами з компанією IKAROS AVIATION
A.V.V. (Королівство Нідерландів) та
недекларування цієї валютної виручки
як валютних цінностей, що перебувають
за кордоном.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті» виручка резидентів у
іноземній валюті підлягає зарахуванню
на їх валютні рахунки в уповноважених
банках у строки виплати
заборгованостей, зазначені в
контрактах, але не пізніше 180
календарних днів з дати митного
оформлення (виписки вивізної вантажної
митної декларації) продукції, що
експортується, а в разі експорту робіт
(послуг), прав інтелектуальної
власності - з моменту підписання акта
або іншого документа, що засвідчує
виконання робіт, надання послуг,
експорт прав інтелектуальної
власності. Перевищення зазначеного
строку потребує висновку центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері економічного
розвитку.

Відповідно до постанови Правління
Національного банку України від 16.11.2012
року №475 «Про зміну строків
розрахунків за операціями з експорту
та імпорту товарів і запровадження
обов'язкового продажу надходжень в
іноземній валюті», яка набрала
чинності 19.11.2012 року, визначений у
статті 1 вищевказаного Закону строк
зменшено до 90 календарних днів.

Як убачається із матеріалів справи, між
позивачем та вищеназваним іноземним
суб'єктом господарювання укладено
стандартну угоду ІАТА про наземне
обслуговування рейсів від січня 2004
року, додатком В 1.2/02.1.1-14/23.8-14 від 01.04.2012
року у пункті п. 4.1 якої передбачено, що
до останнього числа кожного місяця
перевізник (іноземна компанія)
здійснює 100% попередню оплату за
надання місць базування повітряних
суден на наступний місяць.

У ході перевірки було з'ясовано, що
станом на 31.10.2012 року за обліковими
даними позивача передоплата IKAROS AVIATION
A.V.V. становила 3092,74USD, яка згідно умов
договору складалась з суми передоплати
за надання місць базування повітряних
суден в листопаді 2012 року (3000 USD, рахунок
02/489) та передоплати на наземне
обслуговування повітряних суден (92,74
USD).

02.11.2012 року IKAROS AVIATION A.V.V. отримало
послуги від позивача на суму 988,13 USD
(рахунки 02/488 - 896,13USD, 0194/670 - 92,00USD). З
урахуванням передоплати 92,74USD
заборгованість склала 895.39 USD станом на
02.11.2012 року.

У грудні 2012 року IKAROS AVIATION A.V.V. отримало
послугу надання місць базування
повітряних суден на суму 3000.00 USD
(рахунок №02/548) за відсутністю
передоплати послуга надавалась по
факту 31.12.2012 року.

Станом на 31.12.2012 заборгованість IKAROS
AVIATION A.V.V., згідно акту звірки становила
3895,39 USD: по рахунку №02/488 в частині 895.39 USD
та №02/548 - 3000.00USD.

З урахуванням приписів статті 1 Закону
України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті» та
постанови Правління Національного
банку України від 16.11.2012 року №475,
граничний термін повернення виручки
позивача у іноземній валюті в сумі - 895.39
USD (рахунок №02/488 від 02.11.2012 року) - 01.05.2013
року, а в сумі 3000.00 USD (рахунок №02/548 від
31.12.2012 року) - 31.03.2013 року.

З огляду на викладене, колегія суддів
зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 4
Закону України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті» у разі
прийняття до розгляду судом,
Міжнародним комерційним арбітражним
судом чи Морською арбітражною комісією
при Торгово-промисловій палаті України
позовної заяви резидента про стягнення
з нерезидента заборгованості, яка
виникла внаслідок недотримання
нерезидентом строків, передбачених
експортно-імпортними контрактами,
строки, передбачені статтями 1 і 2 цього
Закону або встановлені Національним
банком України відповідно до статей 1 і
2 цього Закону, зупиняються і пеня за їх
порушення в цей період не сплачується.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач звертався до Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України,
яким 01.04.2013 прийнято до провадження
справу за номером 107н2013 за позовом ДП «MA
«Бориспіль» до IKAROS AVIATION A.V.V.
(Королівство Нідерландів) про
стягнення з останнього заборгованості
по наданим послугам згідно стандартної
угоди ІАТА про наземне обслуговування
рейсів. Зазначена справа розглядалась
МКАС при ТПП до 01.08.2013 року та була
вирішена на користь позивача.

Разом з тим, 11.06.2013 року на рахунок
позивача від IKAROS AVIATION A.V.V. надійшла
валютна виручка в сумі 4531,71 USD за
послуги надані згідно рахунків № 02/548
та № 2/488 та штрафні санкції.

Тобто, з урахуванням частини 2 статті 4
Закону України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті», до
часу погашення іноземним контрагентом
позивача відповідної заборгованості
строки повернення валютної виручки,
передбачені статтею 1 цього Закону,
зупинялись, а пеня не повинна була
нараховуватись.

Вищенаведене спростовує висновки
відповідача про порушення позивачем
строків повернення валютної виручки.

Обговорюючи висновки відповідача про
порушення позивачем ч. 1 ст. 9 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», покладені в
основу податкового
повідомлення-рішення № від 20.12.2013
року, колегія суддів зазначає, що
згідно цієї норми валютні цінності та
інше майно резидентів, яке перебуває за
межами України, підлягає обов'язковому
декларуванню у Національному банку
України. Порядок і терміни
декларування встановлюються
Національним банком України.

Відповідно до преамбули наказу
Міністерства фінансів України «Про
затвердження форми Декларації про
валютні цінності, доходи та майно, що
належать резиденту України і
знаходяться за її межами» від 25 грудня
1995 року, декларація про валютні
цінності діє на виконання Програми
комплексного вирішення питань щодо
повернення в Україну валютних
цінностей, що незаконно находяться за
її межами, затвердженої 28.11.1995 року.

Враховуючи попередні висновки суду про
відсутність порушень з боку позивача
граничних термінів повернення
валютної виручки, визначених Законом
України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті»,
доводи відповідача про те, що валютні
цінності першого знаходились за межами
України незаконно є юридично
неспроможними.

Отже, колегія суддів доходить висновку,
що притягнення позивача до
відповідальності за порушення строків
повернення валютної виручки та
недекларування такої валютної виручки
є безпідставним, а податкові
повідомлення-рішення відповідача
№ та № від 20.12.2013 року -
такими, що підлягають скасуванню.

Обговорюючи висновки відповідача,
покладені в основу прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення від
19.12.2013 року № №, колегія суддів
виходить із наступного.

Цим рішеннями позивачу було
донараховано податок з доходів
фізичних осіб в розмірі 39 976,10 грн.

Із матеріалів справи слідує, що
відповідно до Колективного договору
між адміністрацією та профспілкою ДП
«МА «Бориспіль» на 2010 рік та 1 квартал
2011 року підприємством виплачувалися
працівникам направленим у відрядження
добові по Україні в розмірі 50,00 грн.
Понаднормова сума добових, встановлена
законодавством України, додавалася до
нарахування заробітної плати та
утримувалася з доходів працівника.

Відповідач вказує на те, що позивач, в
порушення пп. 4.2.1 п. 4.2 ст. 4, пп. «а» п. 19.2
ст. 19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», допустив
неоподаткування понаднормових добових
в сумі 100,00 грн. по авансовому звіту
працівника ОСОБА_3 від 08.12.2010 року № 14 на
суму 276,00 грн, внаслідок чого
відповідачем донараховано позивачу
податок на доходи цього працівника за
грудень 2010 року в сумі 11,70 грн.

Разом з тим, позивач стверджує про
відсутність цього порушення, в
підтвердження чого ним в ході
податкової перевірки надавалась
відповідачу завірена копія особового
рахунку за грудень 2010 року. Однак,
вказаний документ проігнорований
відповідачем та не врахований при
складені висновків акта перевірки.

Відповідачем, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.
71 Кодексу адміністративного
судочинства України, як суб'єктом
владних повноважень, не спростовано
наведені позивачем обставини, а так
само, не доведено достовірність
висновків акту перевірки у
вищевказаній частині.

Також, в основу визначених позивачу сум
податку з доходів фізичних осіб
увійшли наступні висновки відповідача
про порушення позивачем норм
податкового законодавства.

Так, відповідач вказує на те, що за 2-4 кв.
2010 року відповідно до встановленого
порушення застосовано штраф в розмір 15%
до несвоєчасно повернутих сум - 977,22 грн,
з огляду на що, на підставі пп. 9.10.3 п. 9.10
ст. 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» та пп. 164.2.11 п. 164.2
ст.164 Податкового кодексу України,
позивачу донараховано податок на
доходи з фізичних осіб в сумі 11936,82 грн.

Відповідач також вказує на порушення
позивачем пп. 4.2.9 п. 4.2 ст. 4 і п. 19.2 ст.19
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» та пп. 164.2.17 п. 164.2 ст.164
Податкового кодексу України, яке
виявилось у тому, що фізичними особами -
платниками податку, від позивача, як
податкового агента, отримано додаткове
благо, з якого позивач на вирахував
податок на доходи фізичних осіб
усупереч згаданим нормам.

Надаючи правову оцінку викладеним
висновкам відповідача та обставинам
справи, колегія суддів виходить із
наступного.

Відповідно статті 1 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
податковий агент - юридична особа (її
філія, відділення, інший відокремлений
підрозділ) або фізична особа чи
представництво нерезидента - юридичної
особи, які незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм цього Закону.

Як убачається із матеріалів справи,
позивач є податковим агентом у
розумінні податкового законодавства,
яке регулює відносини з оподаткування
податком з доходів фізичних осіб.

Відповідно до пп. «а» п. 19.2 ст. 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» особи, які відповідно до
цього Закону мають статус податкових
агентів, зобов'язані своєчасно та
повністю нараховувати, утримувати та
сплачувати (перераховувати) до бюджету
податок з доходу, який виплачується на
користь платника податку та
оподатковується до або під час такої
виплати та за її рахунок.

Відповідно до пп. 4.2.9 п. 4.2 ст. 4 цього
Закону до загального місячного
оподатковуваного доходу входить дохід,
отриманий платником податку від його
працедавця як додаткове благо (за
винятками, передбаченими пунктом 4.3
цієї статті).

За визначенням цього Закону додаткові
блага - це кошти, матеріальні чи
нематеріальні цінності, послуги, інші
види доходу, що виплачуються
(надаються) платнику податку його
працедавцем (самозайнятою особою), якщо
такий дохід не є заробітною платою чи
виплатою, відшкодуванням чи
компенсацією за цивільно-правовими
угодами, укладеними з таким платником
податку (далі - інші виплати і
винагороди).

Колегією суддів установлено, що
всупереч висновкам відповідача,
працівники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5
не отримували від останнього
додаткових благ, адже виплати цим
працівникам були спрямовані на
відшкодування понесених ними витрат
при вчиненні дії в інтересах позивача,
а саме: отримання довідки з ЄДРПОУ для
Господарського суду Дніпропетровської
області, де відбувався судовий процес,
стороною в якому було ДП «МА
«Бориспіль», та отримання витягів з
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів-нерухомого майна та
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна з метою подання їх до
Міністерства природи України у складі
документів на отримання підприємством
спеціального дозволу (ліцензії) на
користування надрами (підземними
прісними водами).

Також, колегія суддів доходить
висновку про безпідставність
встановлених відповідачем порушень
вимог податкового законодавства при
нарахуванні податку з доходів інших
працівників позивача, стосовно яких
такі порушення виявлені.

Так, відповідачем нараховано позивачу
податок на доходи фізичних осіб по
авансових звітам таких працівників:
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23 та ОСОБА_24 Відповідач вважає
додатковим благом, наданим позивачем
зазначеним фізичним особам,
відшкодування вартості їх поживання у
закордонних відрядженнях.

Разом з тим, відповідачем не враховано,
що вказані працівники були направлені
у відрядження за кордон до різних країн
у виробничих цілях.

Відповідно до вимог підпункту «б»
пункту 7 розділу III Інструкції про
службові відрядження в межах України
та за кордон, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від 13
березня 1998 року № 59 (далі - Інструкція
№59), за час перебування у відрядженні
працівникові відшкодовуються витрати
в тому числі: на оплату вартості
проживання у готелях (мотелях), інших
житлових приміщеннях в межах
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 02.02.2011 року №98
граничних сум витрат на найм житлового
приміщення, встановлених з урахуванням
включених до рахунків на оплату
вартості проживання витрат за
користування телефоном, холодильником,
телевізором та інших витрат (крім
витрат на побутові послуги та витрат на
оплату податку на додану вартість).

Відповідно до п. 15 розділу І
вищезазначеної Інструкції, у разі
відрядження за кордон підтверджуючі
документи, що засвідчують вартість
понесених закордоном у зв'язку з таким
відрядженням витрат, оформлюються
згідно із законодавством відповідної
держави.

Як убачається із матеріалів справи, в
країнах, де перебували у відрядженні
вищезазначені працівники позивача,
розрахунковими документами є Facture, Folio,
Rechnung, Facture/Folio, які підтверджують
понесені витрати за проживання в
готелях.

Дані документи містять реквізити, які,
відповідно до Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність», є обов'язковими для
первинних документів.

Колегія суддів зауважує, що
відповідачем не спростовано
достовірність документів, що
підтверджують витрати працівників, а
також не заперечується сам факт їх
перебування за кордоном саме у
службовому відрядженні, а не у
особистих цілях.

З огляду на те, що за нормами чинного
законодавства відшкодування вартості
проживання працівників, направлених у
відрядження є обов'язком працедавця, а
саме відрядження здійснюються
працівником для забезпечення
фінансово-господарської діяльності
підприємства, ототожнення
відповідачем компенсації витрат на
проживання в готелі під час службового
відрядження працівників з отриманням
ними додаткового блага не ґрунтується
на законі.

Відтак, колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що нарахування відповідачем ПДФО у
зв'язку зі авансовими звітами ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 та
ОСОБА_24 є безпідставним.

Окрім того, із акту перевірки слідує, що
відповідачем нараховано позивачу
грошове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у зв'язку із
виявленим порушенням п.1.15 ст. 1 та пп.
4.3.25 п. 4.3 ст. 4 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», абз. 7
п. 2 Указу Президента України «Про
внесення змін до Указу Президента
України від 3 липня 1998 року № 727 «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 28.06.1999 року №746/99,
яке проявилось у тому, що позивач
неутримав відповідно до п. 7.1 ст. 7 та п.
22.3 ст. 22 вищезазначеного Закону податок
з доходів, виплачених фізичним особам -
підприємцям, які перебувають на
спрощеній системі оподаткування, за
послуги, надання яких не передбачене
свідоцтвами про сплату єдиного
податку.

Надаючи оцінку таким висновкам
відповідача, колегія суддів зазначає,
що згідно пункту 2 Указу Президента
України «Про внесення змін до Указу
Президента України від 3 липня 1998 року
№ 727 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» від
28.06.1999 року № 746/99 доходи, отримані від
здійснення підприємницької
діяльності, що обкладається єдиним
податком, не включаються до складу
сукупного оподатковуваного доходу за
підсумками звітного року такого
платника та осіб, що перебувають з ним у
трудових відносинах, а сплачена сума
єдиного податку є остаточною і не
включається до перерахунку загальних
податкових зобов'язань як самого
платника податку, так і осіб, які
перебувають з ним у трудових
відносинах, включаючи членів його
сім'ї, які беруть участь у
підприємницькій діяльності.

Як вже зазначалось судом, податковим
агентом є юридична особа (її філія,
відділення, інший відокремлений
підрозділ) або фізична особа чи
представництво нерезидента-юридичної
особи, які незалежно від їх
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати цей податок
до бюджету від імені та за рахунок
платника податку, вести податковий
облік та подавати податкову звітність
податковим органам відповідно до
закону, а також нести відповідальність
за порушення норм Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до вимог пп. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8
цього Закону податковий агент, який
нараховує (виплачує) оподатковуваний
дохід на користь платника податку,
утримує податок від суми такого доходу
за його рахунок, використовуючи ставку
податку, визначену у відповідних
пунктах статті 7 цього Закону.

Разом з тим, згідно пп. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Спеціальним нормативно-правовим актом,
що покликаний регулювати питання
оподаткування суб'єктів малого
підприємництва, є Указ Президента
України від 03.07.1998 р. № 727/98 «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» в редакції, що була
чинною на момент виникнення спірних
правовідносин, відповідно до п. 2 якого
встановлено, що суб'єкти малого
підприємництва - фізичні особи мають
право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів за єдиним
податком шляхом отримання свідоцтва
про сплату єдиного податку.

У разі коли фізична особа - суб'єкт
малого підприємництва здійснює кілька
видів підприємницької діяльності, для
яких установлено різні ставки єдиного
податку, нею придбавається одне
свідоцтво і сплачується єдиний
податок, що не перевищує встановленої
максимальної ставки.

Згідно ч. 8 п. 2 наведеного Указу
визначено, що доходи, отримані від
здійснення підприємницької
діяльності, що обкладається єдиним
податком, не включаються до складу
сукупного оподатковуваного доходу за
підсумками звітного року такого
платника та осіб, що перебувають з ним у
трудових відносинах, а сплачена сума
єдиного податку є остаточною і не
включається до перерахунку загальних
податкових зобов'язань як самого
платника податку, так і осіб, які
перебувають з ним у трудових
відносинах, включаючи членів його
сім'ї, які беруть участь у
підприємницькій діяльності.

Відповідно до п. 6 Указу суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником податку з
доходів фізичних осіб.

Аналіз викладених приписів Указу
Президента «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» дає
підстави стверджувати, що режим
оподаткування єдиним податком
поширюється на всі доходи суб'єкта
малого підприємництва, отримані ним
від здійснення підприємницької
діяльності за винятком тих її видів, що
не можуть здійснюватися з
використанням спрощеної системи
оподаткування в силу прямої
законодавчої заборони.

Відповідно до п. 4.3 ст.4 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
до складу загального місячного або
річного оподатковуваного доходу
платника податку не включається дохід
(прибуток), одержаний самозайнятою
особою від здійснення нею
підприємницької або незалежної
професійної діяльності, якщо така
особа обрала спеціальну (спрощену)
систему оподаткування такого доходу
(прибутку) відповідно до закону.

З огляду на викладене, колегія суддів
доходить висновку, що позивач, як особа,
що здійснювала виплати доходу на
користь фізичних осіб-підприємців, не
мав правових підстав утримувати з
виплачуваного доходу податок, суму
якого нараховано відповідачем за
наслідками перевірки, адже чинним
законодавством не заборонено суб'єктам
господарювання здійснювати види
діяльності, не зазначені у свідоцтві
про сплату єдиного податку.

З огляду на викладене, колегія суддів
доходить висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 19.12.2013 року
№ є протиправним та підлягає
скасуванню.

Щодо податкового повідомлення рішення
№ від 19.12.2013 року, колегія суддів
зауважує, що ним, на підставі п. 119.2 ст. 119
ПК України, застосовано до позивача
штрафні санкції за те, що відомості про
суми доходу нарахованого (сплаченого)
на користь фізичних осіб - підприємців
та нотаріуса у податкових розрахунках
форми № 1-ДФ містять неповні дані, чим
допущено порушення п. 19.2 ст. 19 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян».

Обговорюючи висновки відповідача щодо
цього порушення, колегія суддів
зазначає, що відповідно до пп. «б» ч. 2
ст. 19 Декрету підприємства, установи,
організації та фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності
зобов'язані своєчасно подавати
податковим органам відомості за
встановленою центральним податковим
органом формою про нараховані та
виплачені громадянам суми доходів та
суми утриманих з них податків, що
підлягають обліку і оподаткуванню.

Згідно 119.2 статті 119 ПК України
неподання, подання з порушенням
встановлених строків, подання не у
повному обсязі, з недостовірними
відомостями або з помилками податкової
звітності про суми доходів,
нарахованих (сплачених) на користь
платника податків, суми утриманого з
них податку, якщо такі недостовірні
відомості або помилки призвели до
зменшення та/або збільшення податкових
зобов'язань платника податку та/або до
зміни платника податку тягнуть за
собою накладення штрафу у розмірі 510
гривень.

З огляду на приведені норми, відповідач
податковим повідомленням-рішенням
№ від 19.12.2013 року застосував до
позивача санкції, встановивши в ході
перевірки, що в податкових розрахунках
форми №1-ДФ, які подавались ним
податковій інспекції, не відображено
нарахований та виплачений дохід ряду
фізичних осіб - підприємців та
нотаріусу, зокрема, дохід у сумі 772 грн,
виплачений ФОП ОСОБА_25 (і.н. НОМЕР_8) за
орендну житла.

Судом встановлено і матеріалами справи
підтверджується лише подання
позивачем відомостей з приводу доходу,
виплаченого ФОП ОСОБА_25 у податковому
розрахунку форми 1-ДФ за 3 квартал 2012
року. Разом з тим, позивачем не
спростовано висновки акту перевірки з
приводу відсутності даних у податкових
розрахунках форми 1-ДФ щодо інших
дванадцяти контрагентів - фізичних
осіб-підприємців та самозайнятої
особи. Так, позивачем не наведено
жодних доводів про помилковість
висновків відповідача в акті щодо
інших осіб.

Тому, колегія суддів доходить висновку,
що відповідачем доведено
правомірність застосованих до
позивача санкцій податковим
повідомленням-рішення № від
19.12.2013 року за порушення п. 19.2 ст. 19
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян».

Таким чином, суд першої інстанції
необґрунтовано дійшов висновку про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 19.12.2013 року, у зв'язку із чим
постанова місцевого суду підлягає
скасуванню.

Обговорюючи обставини винесення
відповідачем податкового
повідомлення-рішення від 20.12.2013 року №
, колегія судді зважає на таке.

Зазначеним рішенням нараховано
позивачу штрафні санкції за порушення
позивачем п. 2.6 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 15.12.2004 №637 (далі - Положення №637) на
суму 48 724 грн.

Із акту перевірки слідує, що у
підзвітному періоді у книгах обліку
розрахункових операцій (далі - КОРО)
позивачем на підставі фіскальних
звітних чеків не здійснено облік
готівкових коштів на загальну суму 9
744,80 грн.

Відповідно до ст. 1 Указу Президента
України «Про застосування штрафних
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки» від 12.06.1995
№436/95 (далі - Указ Президента №436) за
неоприбуткування у касі готівки
застосовуються фінансові санкції у
п'ятикратному розмірі
неоприбуткованої суми (9744,80 х 5 = 48724,00).

Відповідно до п 2.6 Положення №637 уся
готівка, що надходить до кас, має
своєчасно (у день одержання готівкових
коштів) та в повній сумі
оприбутковуватися. Оприбуткуванням
готівки в касах підприємств, які
проводять готівкові розрахунки з
оформленням їх касовими ордерами і
веденням касової книги відповідно до
вимог глави 4 цього Положення, є
здійснення обліку готівки в повній
сумі її фактичних надходжень у касовій
книзі на підставі прибуткових касових
ордерів.

У разі проведення готівкових
розрахунків із застосуванням РРО або
використанням РК оприбуткуванням
готівки є здійснення обліку зазначених
готівкових коштів у повній сумі їх
фактичних надходжень у книзі обліку
розрахункових операцій на підставі
фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).
При цьому суми готівки, що
оприбутковуються, мають відповідати
сумам, визначеним у відповідних
касових (розрахункових) документах.

Відповідно до норм розділу 4 Порядку
реєстрації та ведення розрахункових
книжок, книг обліку розрахункових
операцій, затвердженого наказом
Міністерства доходів і зборів України
28.08.2013 року №417, суб'єкт господарювання
повинен забезпечити використання
книги ОРО у тій господарській одиниці,
що зазначена на титульній сторінці
книги при її
реєстрації/перереєстрації, та з тим
РРО, до якого такі книги зареєстровані.
Використання книги ОРО, зареєстрованої
на господарську одиницю, передбачає:
наявність книги ОРО в господарській
одиниці, на яку ця книга зареєстрована,
або на місці проведення розрахунків;
здійснення записів про реквізити
розрахункових квитанцій до початку
використання розрахункової книжки та
безпосередньо після закінчення її
використання у межах робочого дня чи
зміни; щоденне виконання записів про
рух готівки та суми розрахунків, при
цьому дані за сумами, отриманими від
покупців (клієнтів), та дані за сумами,
виданими покупцям (клієнтам),
записуються окремо.

Використання книги ОРО, зареєстрованої
на РРО, передбачає: наявність книги ОРО
на місці проведення розрахунків, де
встановлено РРО; підклеювання
фіскальних звітних чеків на
відповідних сторінках книги ОРО;
щоденне виконання записів про рух
готівки та суми розрахунків, при цьому
дані за сумами, отриманими від покупців
(клієнтів), та дані за сумами, виданими
покупцям (клієнтам), записуються
окремо; у разі виходу з ладу РРО чи
відключення електроенергії здійснення
записів за обліком розрахункових
квитанцій; ведення обліку ремонтів,
робіт з технічного обслуговування, а
також перевірок конструкції та
програмного забезпечення РРО у
відповідному розділі книги ОРО.

У разі роздрукування на РРО протягом
робочого дня декількох фіскальних
звітних чеків усі вони підклеюються у
відповідній книзі ОРО, записи в розділі
2 книги ОРО робляться за кожним
фіскальним звітним чеком окремо. Якщо
фіскальний звітний чек містить дані
про операції службового внесення та
службової видачі коштів, то графи 3 і 4
розділу 2 книги ОРО можна не
заповнювати.

За бажанням суб'єкта господарювання у
графах 5 - 8 розділу 2 книги ОРО,
зареєстрованої на РРО, можна вводити
додаткові графи для зазначення сум
розрахунків, суми податку на додану
вартість та виданих при поверненні
товару коштів, які отримані (видані) з
використанням платіжних карток,
платіжних чеків, жетонів тощо. Крім
того, у цьому розділі книги або в книзі
за формою додатка 3 можна виконувати
додаткові записи, де підсумовуються
дані за розрахунками за день чи за
місяць.

Після закінчення використання книги
ОРО на її титульній сторінці необхідно
зазначити дату закінчення. У разі
відсутності в суб'єкта господарювання
бухгалтерії на останній сторінці книги
ОРО підклеюються акти про видачу
коштів та акти про скасування
помилково проведеної через РРО суми
розрахунку.

Виправлення записів у книзі ОРО можуть
бути зроблені тільки тими особами, які
здійснювали ці записи, або особами, які
виконують їх обов'язки. Виправлення
повинно засвідчуватись підписом
відповідальної особи суб'єкта
господарювання або суб'єкта
господарювання - фізичної особи -
підприємця.

Із матеріалів справи вбачається
посилання позивача на те, що висновки
відповідача щодо не оприбуткування
суми 9744,80 грн. пов'язані з неврахуванням
відповідачем актів про скасування
помилково проведених сум через касу.

Однак, позивачем не доведено, що такі
акти були наявні у нього під час
перевірки та надавались відповідачу, а
з їх копій, наданих представником
позивача суду, вбачається відсутність
в деяких актах підпису бухгалтера та
підпису касира. Натомість, відповідач
заперечує наявність таких актів при
перевірці, що випливає, зокрема, із
додаткових пояснень відповідача до
заперечень проти позову (а.с. 98 т. 3).

Відповідно до статті 1 Указу Президента
№436 у разі порушення юридичними
особами всіх форм власності норм з
регулювання обігу готівки у
національній валюті, що встановлюються
Національним банком України, до них
застосовуються фінансові санкції у
вигляді штрафу, зокрема, за
неоприбуткування (неповне та/або
несвоєчасне оприбуткування) у касах
готівки - у п'ятикратному розмірі
неоприбуткованої суми.

Такими чином, колегія суддів вважає
правомірним податкове
повідомлення-рішення від 20.12.2013 року №
.

Обговорюючи правомірність податкового
повідомлення-рішення відповідач від
20.12.2013 року №, колегія суддів
зауважує, що місцевий суд відмовив у
задоволенні позову в частині
скасування цього рішення, посилаючись
на те, що позовна заява не містить
обґрунтувань протиправності цього
рішення.

Проте, такий висновок суду першої
інстанції спростовується змістом
позовної заяви, яка містить відповідні
обґрунтування (а. с. 27-31 т. 1).

Колегією суддів установлено, що
повідомлення-рішення від 20.12.2013 року
№ прийняте відповідачем на
підставі висновку, викладеного в акті
перевірки позивача, про порушення ним
п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу
України. Так, відповідач стверджує, що
підприємством безпідставно включено
до посадового окладу надбавки за
класність в розмірі 25% та 10%, у зв'язку з
чим зайво нараховано інші доплати
(винагорода за вислугу років, премія за
виконання якісних показників роботи,
оплата роботи в нічний час, оплата
праці у святкові й неробочі дні,
доплата за керівництво бригадою та за
тимчасове виконання обов'язків за
посадою відсутнього працівника, оплата
роботи в надурочний час, винагорода
(премія) за рік), що призвело до
завищення витрат на загальну суму 1692017
грн, в тому числі по заробітній платі -
на суму 1233608 грн, по внесках до
державних цільових фондів - на суму 458409
грн., з них за 1 квартал 2013 року - на суму
185994 грн.

З оспорюваного податкового
повідомлення-рішення випливає, що ним
зменшено позивачу від'ємне значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток на 185994 грн за 1 квартал 2013 року.

Позивач стверджує, що вказаним рішення
визначені йому грошові зобов'язання у
зв'язку з тим, що на підприємстві
встановлено різні посадові оклади
працівників (водіїв) відповідно до
класності, що, на переконання
відповідача, не відповідає вимогам
законодавства.

Обговорюючи висновки відповідача з
приводу викладених обставин, колегія
суддів зазначає, що згідно пункту 3
Положення про Міністерство доходів і
зборів України, затвердженого Указом
Президента України від 18 березня 2013
року № 141/2013, основним завданнями
Міндоходів України є, зокрема,
забезпечення формування єдиної
державної податкової, державної митної
політики в частині адміністрування
податків і зборів, митних платежів та
реалізація єдиної державної
податкової, державної митної політики,
а також боротьба з правопорушеннями
під час застосування податкового та
митного законодавства, здійснення в
межах своїх повноважень контролю за
надходженням до бюджетів та державних
цільових фондів податків і зборів та
інших платежів.

У той же час, державний нагляд та
контроль за додержанням
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, виду діяльності,
господарювання, фізичними особами, які
використовують найману працю та працю
фізичних осіб, Радою міністрів
Автономної Республіки Крим, органами
виконавчої влади та органами місцевого
самоврядування (далі - роботодавці)
законодавства про працю з питань
трудових відносин, робочого часу та
часу відпочинку, нормування праці,
оплати праці, надання гарантій і
компенсацій, пільг для працівників, які
поєднують роботу з навчанням,
дотримання трудової дисципліни, умов
праці жінок, молоді, інвалідів, надання
пільг і компенсацій за важкі та
шкідливі умови праці, забезпечення
спеціальним одягом і спеціальним
взуттям, засобами індивідуального
захисту, мийними та знешкоджувальними
засобами, молоком і
лікувально-профілактичним
харчуванням; проведення обов'язкових
медичних оглядів працівників певних
категорій; дотримання режимів праці та
інших норм законодавства належить до
компетенції Державної інспекції
України з питань праці (п. 4 Положення
про Державну інспекцію України з
питань праці, затвердженого Указом
Президента України №386/2011 від 06.04.2011
року.

Враховуючи приведені норми, до
повноважень податкового органу не
відноситься перевірка додержання
позивачем законодавства про працю з
питань її оплати. Натомість,
повноваження органу доходів і зборів
зводяться до перевірки правильності
нарахування та сплати податків і
зборів, зокрема, щодо оподаткування
податком на прибуток підприємств, який,
згідно пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового
кодексу України, визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно пункту 138.8 статті 138 Податкового
кодексу України собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг. До
таких, зокрема, входять прямі витрати
на оплату праці. Разом з тим, за
підпунктом 138.8.2 цієї норми до складу
прямих витрат на оплату праці
включаються заробітна плата та інші
виплати робітникам, зайнятим у
виробництві товарів (виконанні робіт,
наданні послуг), які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат.

Зважаючи на приведені норми, а також
відсутність в матеріалах справи
висновків компетентних органів з
приводу наявності з боку позивача при
веденні господарської діяльності
порушень законодавства про працю з
питань її оплати, колегія суддів
доходить висновку, що відповідач
безпідставно визначив позивачу
грошове зобов'язання податковим
повідомленням-рішенням від 20.12.2013 року
№. При цьому, колегія суддів
зазначає, що згідно чинного
законодавства при визначенні об'єкта
оподаткування податком на прибуток має
значення фактичний розмір заробітної
плати працівників, з урахуванням інших
виплат, а не розмір посадового окладу.

Відтак, податкове повідомлення-рішення
від 20.12.2013 року № не ґрунтується
на вимогах чинного законодавства, а
тому є протиправним та підлягає
скасуванню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів доходить висновку, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню в частині вимог про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
20.12.2013 року №, №, №,
№, №, №, № та від
19.12.2013 року №, а в частині вимог, що
стосуються податкових
повідомлень-рішень від 19.12.2013 року
№ та від 20.12.2013 року № -
залишенню без задоволення.

Отже, доводи апеляційних скарг
частково спростовують висновки
місцевого суду, викладені в
оскаржуваній постанові, яка не
відповідає критеріям законності та
обґрунтованості, прийнята з порушенням
норм матеріального і процесуального
права та за неповного з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
що призвело до ухвалення неправильного
рішення.

Тому оскаржувана постанова підлягає
скасуванню на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3,
202 ч. 1 п. п. 1, 4 КАС України, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Державного
підприємства «Міжнародний аеропорт
«Бориспіль», Бориспільської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 06 червня 2014 року
скасувати.

Адміністративний позов Державного
підприємства «Міжнародний аеропорт
«Бориспіль» задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 20.12.2013 року №, №,
№, №, №, №,
№ та від 19.12.2013 року №.

У решті позову Державному підприємству
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль»
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складення у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст постанови складено
27 жовтня 2014 року.)

Головуючий суддя

Глущенко Я.Б.

Судді:

Пилипенко О.Є.

Романчук О.М