Справа № 755/24033/14-а
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2014-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

"26" вересня 2014 р. суддя Дніпровського
районного суду м. Києва Марфіна Н. В.
розглянувши в порядку скороченого
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління
пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києві про
визнання дій та бездіяльності
незаконними і неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії, -
у с т а н о в и л а:
05.09.2014 року ОСОБА_1 звернулась з
адміністративним позовом до суду, в
- звернутись до Верховного Суду України
з клопотанням для вирішення питання
стосовно внесення до Конституційного
Суду України подання щодо
конституційності постанови Кабінету
Міністрів України від 23.11.2011 року №1210
«Про підвищення рівня соціального
захисту громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- визнати незаконними дії відповідача
щодо застосування під час
нарахування/перерахунку додаткової
пенсії позивача положень Бюджетних
законів та підзаконних
нормативно-правових актів за період з
01.01.2005 року по 26.08.2009 року;
- зобов'язати відповідача здійснити
нарахування, перерахунок та виплату
додаткової пенсії відповідно, на
підставі, у порядку та розмірах
встановлених Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» у редакції
діючих Законів №230/96, №231 та пов'язаними
із ним законами у розмірі 75%
мінімальної пенсії за віком одночасно
враховуючи вимоги ст. 67 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та без
урахування приписів Бюджетних законів
і підзаконних нормативно-правових
актів Кабінету Міністрів України за
період з 01.01.2005 року по 26.08.2009 року;
- зобов'язати відповідача
перераховувати у подальшому позивачу
визначені ст. 50 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» розміри
додаткової пенсії у зв'язку зі
збільшенням розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом для
відповідної групи осіб, починаючи з дня
встановлення нового розміру, а також
вчасно виплачувати пенсію;
- стягнути з відповідача на користь
позивача в порядку негайного виконання
боргову суму за пенсійною виплатою, що
виникла за весь період невиконання
вимог Законів України щодо нарахування
та перерахунку додаткової пенсії,
передбаченої ст. 50 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».
Вимоги позовної заяви мотивовано тим,
що позивач є інвалідом 2-ї групи з числа
учасників ліквідації наслідків на
Чорнобильській АЕС та віднесений до 1-ї
категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Посилаючись на положення ст.ст. 49, 50, 67
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» позивач зазначає, що має
право на додаткову пенсію у розмірі 75%
мінімальної пенсії за віком розмір
якої має збільшуватись зі збільшенням
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.
27.02.2014 року позивач у зв'язку із
виниклими сумнівами щодо правильності
нарахування йому додаткової пенсії
звернувся до відповідача із
відповідною заявою. 07.03.2014 року
відповідач повідомив, що нарахування
та виплата пенсій здійснюється
відповідно до вимог чинного
законодавства України підстав для
перерахунку та проведення доплат не
вбачається. Позивач не погоджується з
такою позицією відповідача та
зазначає, що редакція ст. 50 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
викладена в Законі України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесенні змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
року, рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 визнана
неконституційною. Окрім цього,
зазначеним Рішенням визнано
неконституційними положення ст. 67
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в редакції Бюджетного
закону, оскільки цим законом не може
встановлюватись правове регулювання
відносин, які є предметом регулювання
інших законів у інших сферах
суспільного життя, тож законодавець
вийшов за межі правового регулювання
бюджетних відносин. Також рішенням
Конституційного Суду України від 08.09.2009
року №19-рп/2009 визнаний
неконституційним п. 10 Постанови КМУ №530
«Деякі питання соціального захисту
окремих категорій громадян» від 28.05.2008
року, оскільки КМУ не наділений
повноваженнями щодо встановлення
розмірів пенсій, і закріплюючи у своїй
постанові граничні розміри пенсійного
забезпечення для окремих категорій
громадян, втрутився у виключну
компетенцію законодавця. Позивач
вказує на те, що за змістом низки рішень
КСУ, коригування соціальних законів
підзаконними нормативними актами
шляхом врегулювання в них питань
соціального захисту, визначених
законом, зокрема розмірами виплат у бік
зменшення, є скасуванням або звуженням
соціальних прав і гарантій громадян.
Крім того, ст. 116 Конституції України не
містить положень, які б надавали право
КМУ урегульовувати своїми постановами
питання, які за змістом ст. 92
Конституції України визначаються
виключно законами України. Позивач
зазначає, що предметом регулювання
Закону України про Держбюджет є
бюджетні відносини, а не регулювання
відносин у сфері соціальних гарантій,
тим більше він є документом тимчасової
дії і не може вносити зміни до інших
законів, зупиняти їх дію чи скасовувати
їх. За наведених обставин позивач
вважає, що Закон України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» діє в редакції без змін,
внесених законами про Держбюджет та
підзаконними нормативними актами.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач також посилається на те, що
відповідач в порушення вимог
законодавства України зі збільшенням
розміру прожиткового мінімуму не
збільшував розмір додаткової пенсії
позивача. Стосовно строку звернення до
суду позивач зазначає, що вказаний
термін ним не пропущений, оскільки про
порушення свого права він дізнався з
відповіді відповідача від 07.03.2014 року, а
до суду звернувся 03.09.2014 року. Крім того,
у питанні строку звернення до суду
позивач посилається на положення
Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду від
21.05.1963 року, а також на те, що
інвалідність встановлена йому
безстроково і Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» не
встановлено обмежень щодо строку
виплати визначених та встановлених ст.
50 цього Закону. Обґрунтовуючи вимоги
про необхідність звернення до
Верховного Суду України для вирішення
питання стосовно внесення до
Конституційного Суду України подання
щодо конституційності Постанови КМУ
№1210 від 23.11.2011 року «Про підвищення
рівня соціального захисту громадян, як
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» позивач посилається на те,
що КМУ повноважний вживати заходів
щодо забезпечення прав і свобод людини
і громадянина, забезпечувати
проведення політики, зокрема, у сфері
соціального захисту, та не наділений
повноваженнями щодо встановлення
Відповідач у встановлений строк подав
заперечення на позов, за змістом яких
просить відмовити у задоволенні
позовних вимог посилаючись на
наступне. Відповідач зазначає, що,
оскільки позивачем заявлені вимоги з
01.01.2005 року, ним пропущений строк
звернення до адміністративного суду і
тому позов підлягає залишенню без
розгляду. Крім того, відповідач
заперечує проти позову в повному
обсязі зазначаючи, що позивач
перебуває на обліку в Управлінні та
отримує пенсію по інвалідності
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», як інвалід 2-ї групи,
ліквідатор аварії на ЧАЕС 1 категорії
за списком №1 в розмірі з 01.03.2014 року
4966,70 грн. (розмір пенсії по інвалідності
- 4464,59 грн., підвищення у зв'язку із
зростанням середньої заробітної плати
- 122,51 грн., додаткова пенсія інваліду 2-ї
групи внаслідок ЧК - 379,60 грн.).
Відповідно до постанови Дніпровського
районного суду м. Києва від 20.10.2009 року
та ухвали Апеляційного суду м. Києва
від 20.04.2011 року Управління згідно вимог
ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» здійснило перерахунок та
виплату додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю виходячи з 75%
мінімальної пенсії за віком та
державної пенсії в розмірі 8
мінімальних пенсій за віком починаючи
з 26.08.2009 року з урахуванням проведених
виплат. Відповідно до ст.ст. 62, 63, 67
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», роз'яснення порядку
застосування цього Закону провадиться
у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є
обов'язковими для виконання
міністерствами та іншими центральними
та місцевими органами виконавчої
влади, всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.
Фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок коштів державного бюджету,
коштів, які враховуються при
визначенні міжбюджетних трансфертів,
та інших джерел, не заборонених
законодавством. Конкретні розміри всіх
доплат, пенсій і компенсацій
підвищуються Кабінетом Міністрів
України відповідно до зміни індексу
вартості життя і зростання мінімальної
заробітної плати. Крім індексації
пенсії, яка здійснюється відповідно до
законодавства про індексацію грошових
доходів населення, у разі, якщо
величина середньої заробітної плати в
Україні за даними центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері статистики, за минулий
рік зросла, то з 1 березня поточного
року розмір пенсії підвищується в
порядку, встановленому частиною
другою статті 42 Закону України "Про
загальнообов'язкове Максимальний
розмір пенсії (з урахуванням надбавок,
підвищень, додаткової пенсії, цільової
грошової допомоги, пенсії за особливі
заслуги перед Україною, індексації та
інших доплат до пенсії, встановлених
законодавством, крім доплати до
надбавок окремим категоріям осіб, які
мають особливі заслуги перед
Батьківщиною) не може перевищувати
десяти прожиткових мінімумів,
установлених для осіб, які втратили
працездатність. Відповідно до
постанови КМУ №745 від 06.07.2011 року «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», установлено, що
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, щомісячна
додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю, відповідно до Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
виплачується у таких розмірах до
прожиткового мінімуму, встановленого
законом для осіб, які втратили
працездатність: 1) тим, що належать до
категорії 1: інвалідам II групи - 20
відсотків. Установлено, що у всіх
випадках розміри пенсій для інвалідів,
щодо яких встановлено причинний
зв'язок інвалідності з Чорнобильською
катастрофою, і пенсій у зв'язку з
втратою годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи, не можуть
бути нижче: 2) для учасників ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
у 1987-1990 роках та осіб, евакуйованих у 1986
році із зони відчуження: інвалідів II
групи - 820 гривень. Відповідач зазначає,
що кошти в Державному бюджеті
враховані в розмірах, передбачених
постановою КМУ №745 від 06.07.2011 року «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету» відповідно до якої
фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету. Виходячи з
викладеного, з 23.07.2011 року по 31.12.2011 року
пенсії по інвалідності по Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
нараховувались та виплачувались
відповідно до вимог постанови КМУ №745
від 06.07.2011 року «Про встановлення
деяких розмірів виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету». З 01.01.2012 року
пенсії по інвалідності по Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
перерахована відповідно до п.п. 11, 13
постанови КМУ від 23.11.2011 року №1210 «Про
підвищення рівня соціального захисту
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, де
зазначено: Мінімальний розмір пенсії
становить: 1) для учасників ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС: II групи інвалідності - 160 відсотків
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність. Щомісячна
додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю, відповідно до Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
виплачується у таких розмірах до
прожиткового мінімуму, встановленого
законом для осіб, які втратили
працезданість: 1) особам, що належать до
категорії 1 з числа учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС: інвалідам II групи -
40%. Виходячи з вищевикладеного
щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю позивача
виплачується в розмірі 40% від
прожиткового мінімуму для осіб, як
втратили працездатність (949,00 грн. х 40% =
379,60 грн.) відповідно до вимог чинного
законодавства вірно. Відповідач
зазначає, що відповідно до рішення
Європейського суду з прав людини від
03.06.2014 року за заявою Великоди В.Н. проти
має бути визнана неприйнятною як явно
необґрунтована відповідно до п/п «а» п.
3 та п. 4 ст. 35 Конвенції. У резолютивні
частині рішення суд зазначив: Суд
нагадує, що ст. 1 Першого протоколу не
гарантує як таке право на будь-які
соціальні виплати в певному розмірі.
«Вимога» може становити «майно» у
розумінні ст. 1 Першого протоколу, лише
якщо достатньою мірою встановлено, що
вона підлягає виконанню. Отже,
зменшення або припинення достатньою
мірою встановлених пільг може
становити втручання у мирне володіння
майном. У цій справі, з огляду на те, що
до відповідного законодавства було
внесено зміни та доповнення, не можна
вважати, що надання заявниці права на
пільгу у певному розумінні було
встановлено достатньою мірою. Більше
того, навіть припускаючи, що зміни та
доповнення до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» становили
втручання в право заявниці на мирне
володіння майном у розумінні ст. 1
Першого протоколу. Суд нагадує, що
перша та найважливіша вимога цього
положення полягає у тому, що будь-яке
втручання з боку державних органів
влади у мирне володіння майном має бути
законним та має переслідувати законну
мету «в інтересах суспільства».
Будь-яке втручання має також бути
обґрунтовано пропорційним
переслідуваній меті. Іншими словами,
має зберігатися «справедливий баланс»
між вимогами загального інтересу
суспільства та вимогами щодо захисту
основоположних прав особи. Необхідного
балансу не буде досягнуто, якщо на
відповідну особу або осіб буде
накладений особистий та надмірний
тягар. У цій справі немає доказів того,
що відповідні зміни до Закону України
про державний бюджет України не були
внесені відповідно до законної
процедури, а за відсутності будь-яких
доказів того, що вони не були
доступними та передбачуваними. Суд
доходить висновку, що вони відповідали
вимозі щодо законності за ст. 1 Першого
протоколу. Суд також не може дійти
висновку, що передавши Кабінету
Міністрів України право на
встановлення розміру соціальних пільг,
Парламент України діяв у порушення
якихось положень Конвенції. Суд також
зазначає, що зменшення пенсії заявниці
очевидно було обумовлено міркуваннями
економічної політики та фінансовими
труднощами, з якими зіткнулася держава.
За відсутності будь-яких доказів щодо
протилежного та визначаючи, що
держава-відповідач має широке поле
свободи розсуду щодо досягнення
балансу між правами, що є предметом
спору, та економічною політикою. Суд не
вважає, що таке зменшення було
непропорційним переслідуваній
легітимній меті або що воно поклало
надмірний тягар на заявницю. За
наведених обставин відповідач звертає
увагу суду на те, що позивачем фактично
оскаржується не рішення Управління по
суті, а норми чинного законодавства
України, і відповідач просить
відмовити у задоволенні позову,
оскільки жодними своїми діями
відповідач не порушує права позивача.
Судом розглядаються позовні вимоги для
звернення до адміністративного суду за
захистом порушених прав та інтересів
згідно ч. 2 ст. 99 КАС України відповідно
до внесених змін до ЗУ №2453-УІ від
Дослідивши матеріали справи, оцінивши
наявні у справі докази, суд приходить
до висновку, що частину позовних вимог
слід залишити без розгляду, а в іншій
частині у задоволенні позовних вимог
відмовити, з огляду на наступне.
Згідно наявних в матеріалах справи
копій посвідчень, позивач має статус
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС (категорія 1) та є
інвалідом 2-ї групи (а.с. 21).
На письмове звернення позивача до
Управління пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києві останнє
надіслало відповідь від 07.03.2014 року
№110/06/П-80 в якому зазначило, що позивач
перебуває на обліку в управлінні та
отримує пенсію по інвалідності
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» як інвалід другої групи
та ліквідатор аварії на ЧАЕС 1
категорії за списком №1. Розмір пенсії
з 01.03.2014 року становить 4966,70 грн. (розмір
пенсії по інвалідності - 4464,59 грн.,
підвищення у зв'язку із зростанням
середньої заробітної плати - 122,51 грн.,
додаткова пенсія інваліду 2-ї групи
внаслідок ЧК - 379,60 грн.). Зміст відповіді
Управління пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва є
аналогічним письмовим запереченням
відповідача на позовну заяву (а.с. 12-13).
Статтею 99 КАС України встановлено
шестимісячний строк для звернення до
адміністративного суду за захистом
своїх прав, свобод та інтересів, який,
якщо не встановлено інше, обчислюється
з дня, коли особа дізналась або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.
Позивач звернувся до суду 03.09.2014 року і
пропустив шестимісячний строк
звернення до адміністративного суду за
захистом свого права за визначений у
позовній заяві період з 01.01.2005 року по
Позивач не надав доказів наявності
поважних причин пропуску цього строку,
які б позбавляли позивача можливості
пред'явити позов до суду.
В Україні законодавчо закріплені й
діють інститут надання правової
допомоги (у тому числі безоплатної), та
інститут процесуального
представництва інтересів особи. Крім
того, усі закони, підзаконні
нормативно-правові акти, судові
рішення, є доступними для ознайомлення
усіма громадянами, і можливість людини
дізнатися про те чи інше положення
законодавства залежить виключно від
бажання цієї людини.

Як вбачається з матеріалів справи,
додаткову пенсію позивач отримував
щомісячно, у зв'язку з чим мав
можливість дізнатися про порушення
своїх прав на її перерахунок при
отриманні соціальних виплат.

Таким чином, позивач звернувся до суду
з даним позовом в частини
розглядуваних вимог з пропуском
встановленого КАС України строку.

Відповідно до ст. 6 КАС України, право на
судовий захист гарантується кожному.
Особа, право, свобода чи інтерес якої
порушуються, не визнаються чи
оспорюються, має право на звернення до
суду за їх захистом чи поновленням, в
тому числі на подання до суду
клопотання про поновлення строку на
звернення до суду.

Посилання позивача на строк позовної
давності, визначений Віденською
конвенцією про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду та
іншими нормативно-правовими актами, на
думку суду, є помилковими, оскільки
правовідносини в даній справі
регулюються Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Згідно з положеннями ч. 1 та 2 ст. 100 КАС
України адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, на охорону
їх життя і здоров'я, створення єдиного
порядку визначення категорій зон
радіоактивно забруднених територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту
потерпілого населення визначені та
закріплені в Законі України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до рішенням
Конституційного Суду України від 25.01.2012
року №3-рп/2012, Україна як соціальна
держава визнає людину найвищою
соціальною цінністю, розподіляє
суспільне багатство згідно з принципом
соціальної справедливості та
піклується про зміцнення
громадянської злагоди у суспільстві.

Основними завданнями соціальної
держави є створення умов для
реалізації соціальних, культурних та
економічних прав людини, сприяння
самостійності і відповідальності
кожної особи за свої дії, надання
соціальної допомоги тим громадянам,
які з незалежних від них обставин не
можуть забезпечити достатній рівень
життя для себе і своєї сім'ї.

Згідно з Конституцією України держава
забезпечує соціальну спрямованість
економіки (частина четверта статті 13),
що є основою для реалізації соціальних
прав громадян, зокрема на соціальний
захист та достатній життєвий рівень.
Відповідно до Основного Закону України
„кожен має право на достатній життєвий
рівень для себе і своєї сім'ї, що
включає достатнє харчування, одяг,
житло" (стаття 48), „пенсії, інші види
соціальних виплат та допомоги, що є
основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом" (частина третя
статті 46). Положення цих статей
Основного Закону України
конкретизують конституційне
визначення України як соціальної
держави, що передбачає участь
суспільства в утриманні тих осіб, які
через непрацездатність або з інших
незалежних від них причин не мають
достатніх засобів для існування.

У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011
Конституційний Суд України зазначив,
що розміри соціальних виплат залежать
від соціально-економічних можливостей
держави.

Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року
№ 20-рп/2008 у справі про страхові виплати
Конституційний Суд України вказав, що
види і розміри соціальних послуг та
виплат потерпілим, які здійснюються і
відшкодовуються Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, встановлюються
державою з урахуванням його фінансових
можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в
Загальній декларації прав людини 1948
року, згідно з якою кожна людина, як
член суспільства, має право на
соціальне забезпечення та на
здійснення необхідних для підтримання
її гідності та для вільного розвитку її
особистості прав у економічній,
соціальній і культурній галузях за
допомогою національних зусиль і
міжнародного співробітництва та
відповідно до структури і ресурсів
кожної держави (стаття 22). Міжнародний
пакт про економічні, соціальні і
культурні права 1966 року встановлює
загальний обов'язок держав забезпечити
здійснення прав, що передбачені цим
пактом, у максимальних межах наявних
ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у
рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі
„Ейрі проти Ірландії" також
констатував, що здійснення
соціально-економічних прав людини
значною мірою залежить від становища в
державах, особливо фінансового. Такі
положення поширюються й на питання
допустимості зменшення соціальних
виплат, про що зазначено в рішенні
цього суду у справі „Кйартан Асмундсон
проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, соціальний захист
державою осіб, які мають право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом,
охоплює комплекс заходів, які здійснює
держава в межах її
соціально-економічних можливостей.

У частині першій статті 8 Конституції
України встановлено, що в Україні
визнається і діє принцип верховенства
права.

У Рішенні від 2 листопада 2004 року №
15-рп/2004 Конституційний Суд України
зазначив, що верховенство права - це
панування права в суспільстві.
Верховенство права вимагає від держави
його втілення у правотворчу та
правозастосовну діяльність, зокрема у
закони, які за своїм змістом мають бути
проникнуті передусім ідеями
соціальної справедливості, свободи,
рівності тощо.

Одним із елементів верховенства права
є принцип пропорційності, який у сфері
соціального захисту означає, зокрема,
що заходи, передбачені в
нормативно-правових актах, повинні
спрямовуватися на досягнення
легітимної мети та мають бути
співмірними з нею.

Частиною другою статті 46 Конституції
України передбачено, що право на
соціальний захист гарантується, у тому
числі, загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 25.01.2012 року №3-рп/2012
зазначає, що приймаючи відповідне
рішення виходить з того, що за рахунок
бюджетних джерел забезпечується
соціальний захист широких верств
населення країни, серед яких особи, що
отримують пенсії та інші види
соціальних виплат та допомоги. Це
зобов'язує державу дотримуватися
частин першої, третьої статті 95
Основного Закону України, згідно з
якими бюджетна система України
будується на засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами; держава
прагне до збалансованості бюджету
України.

У Рішенні від 27 листопада 2008 року №
26-рп/2008 у справі про збалансованість
бюджету Конституційний Суд України
зазначив, що положення частини третьої
статті 95 Конституції України стосовно
прагнення держави до збалансованості
бюджету України у системному зв'язку з
положеннями частини другої цієї
статті, статті 46 Конституції України
треба розуміти як намагання держави
при визначенні законом про Державний
бюджет України доходів і видатків та
прийнятті законів, інших
нормативно-правових актів, які можуть
вплинути на доходну і видаткову
частини бюджету, дотримуватися
рівномірного співвідношення між ними
та її обов'язок на засадах
справедливого, неупередженого
розподілу суспільного багатства між
громадянами враховувати
загальносуспільні потреби,
необхідність забезпечення прав i
свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до правової позиції
Конституційного Суду України,
викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011
року № 20-рп/2011, передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
статті 17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги повинна
відбуватися відповідно до критеріїв
пропорційності та справедливості і є
конституційно допустимою до тих меж, за
якими ставиться під сумнів власне
сутність змісту права на соціальний
захист.

У своєму рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 року
Конституційний Суд України зазначив,
що в аспекті конституційного подання
положення статті 1, частин першої,
третьої статті 95 Конституції України в
системному зв'язку з положеннями
статті 3, частини першої статті 17,
частини третьої статті 22 та статей 46, 48
Основного Закону України треба
розуміти так, що однією з ознак України
як соціальної держави є забезпечення
загальносуспільних потреб у сфері
соціального захисту за рахунок коштів
Державного бюджету України виходячи з
фінансових можливостей держави, яка
зобов'язана справедливо і неупереджено
розподіляти суспільне багатство між
громадянами і територіальними
громадами та прагнути до
збалансованості бюджету України. При
цьому рівень державних гарантій права
на соціальний захист має відповідати
Конституції України, а мета і засоби
зміни механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги -
принципам пропорційності і
справедливості.

Згідно з частиною першою статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, з яким
кореспондується обов'язок держави щодо
його забезпечення. Реалізація цього
обов'язку здійснюється органами
державної влади відповідно до їх
повноважень.

У Конституції України закріплено, що
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України (частина друга статті
19).

Кабінет Міністрів України є вищим
органом у системі органів виконавчої
влади, який розробляє проект закону про
Державний бюджет України на наступний
рік і подає його до Верховної Ради
України, забезпечує виконання
затвердженого Верховною Радою України
Державного бюджету України, звітує
перед Верховною Радою України про його
виконання (частина друга статті 96,
частина перша статті 97, частина перша
статті 113, пункт 6 статті 116 Основного
Закону України). Ефективне здійснення
Кабінетом Міністрів України цих
повноважень є основою для вжиття ним
заходів щодо забезпечення прав і
свобод людини і громадянина,
проведення політики у сфері
соціального захисту, фінансової та
податкової політики (пункти 2, 3 статті
116 Конституції України).

Така політика базується на
передбачених у законодавстві
державних соціальних стандартах та
державних соціальних гарантіях. Згідно
з Законом України „Про державні
соціальні стандарти та державні
соціальні гарантії" державні соціальні
стандарти - це встановлені законами,
іншими нормативно-правовими актами
соціальні норми і нормативи або їх
комплекс, на базі яких визначаються
рівні основних державних соціальних
гарантій; державні соціальні гарантії -
це встановлені законами мінімальні
розміри оплати праці, доходів громадян,
пенсійного забезпечення, соціальної
допомоги, розміри інших видів
соціальних виплат, встановлені
законами та іншими
нормативно-правовими актами (абзаци
другий, третій статті 1).

Таким чином, державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії можуть бути визначені як
законами України, так і іншими
нормативно-правовими актами, зокрема
актами Кабінету Міністрів України.

У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011
Конституційний Суд України також
зауважив, що невід'ємною складовою
правового регулювання відносин у сфері
соціального забезпечення є визначення
правового механізму та державних
органів, на які покладається обов'язок
виконання соціальної політики держави
у цій сфері.

У своєму рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 року
Конституційний Суд України зазначив,
що надання Верховною Радою України
права Кабінету Міністрів України
встановлювати у випадках, передбачених
законом, порядок та розміри соціальних
виплат та допомоги, які фінансуються за
рахунок коштів Державного бюджету
України, пов'язується з його функціями,
визначеними в пунктах 2, 3 статті 116
Конституції України. Отже, Кабінет
Міністрів України регулює порядок та
розміри соціальних виплат та допомоги,
які фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України, відповідно
до Конституції та законів України.
Таким чином, в аспекті конституційного
подання положення частини другої
статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116
Конституції України треба розуміти
так, що повноваження Кабінету
Міністрів України щодо розробки
проекту закону про Державний бюджет
України та забезпечення виконання
відповідного закону пов'язані з його
функціями, в тому числі щодо реалізації
політики у сфері соціального захисту
та в інших сферах. Кабінет Міністрів
України регулює порядок та розміри
соціальних виплат та допомоги, які
фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України, відповідно
до Конституції та законів України.

Державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову (частина перша
статті 6 Конституції України).

Згідно з правовою позицією
Конституційного Суду України,
викладеною в Рішенні від 24 червня 1999
року № 6-рп/99 у справі про фінансування
судів, метою функціонального поділу
державної влади на законодавчу,
виконавчу та судову є розмежування
повноважень між різними органами
державної влади та недопущення
привласнення повноти державної влади
однією з гілок влади.

Крім того, у Рішенні від 1 квітня 2008 року
№ 4-рп/2008 Конституційний Суд України
наголосив, що неухильне додержання
органами законодавчої, виконавчої та
судової влади Конституції та законів
України забезпечує реалізацію
принципу поділу влади і є запорукою їх
єдності, важливою передумовою
стабільності, підтримання
громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до конституційних
повноважень Верховна Рада України як
єдиний орган законодавчої влади в
Україні виключно законами України
закріплює права і свободи людини і
громадянина, гарантії цих прав і
свобод, основи соціального захисту,
форми і види пенсійного забезпечення, а
також встановлює, що виключно законом
про Державний бюджет України
визначаються будь-які видатки держави
на загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків
(пункти 1, 6 частини першої статті 92,
частина друга статті 95 Конституції
України).

Кабінет Міністрів України
відповідальний перед Президентом
України та підконтрольний і підзвітний
Верховній Раді України у межах,
передбачених статтями 85, 87 Конституції
України, у своїй діяльності керується
Конституцією і законами України,
актами Президента України, в межах
своєї компетенції видає постанови і
розпорядження, які є обов'язковими до
виконання (частини друга, третя статті
113, частина перша статті 117 Основного
Закону України). Отже, Кабінет
Міністрів України видає
нормативно-правові акти у сфері
соціального захисту, керуючись,
зокрема, законами України, якими він на
це уповноважується.

Правосуддя в Україні здійснюється
виключно судами; делегування функцій
судів, а також привласнення цих функцій
іншими органами чи посадовими особами
не допускаються; юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі; судочинство
здійснюється Конституційним Судом
України та судами загальної
юрисдикції; судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону (частини перша, друга, третя
статті 124, частина перша статті 129
Конституції України).

Конституційні принципи правової
держави та верховенства права, а також
визнання найвищої юридичної сили
Конституції України, норми якої є
нормами прямої дії (статті 1, 8 Основного
Закону України), зобов'язують суди під
час розгляду справ керуватися
основними засадами судочинства,
передбаченими частиною третьою статті
129 Конституції України, іншими засадами
судочинства в судах окремих судових
юрисдикцій, якщо вони визначені
законом (частина четверта статті 129
Основного Закону України). Зокрема,
діяльність судів адміністративної
юрисдикції під час розгляду справ, що
виникають із спорів про соціальний
захист окремих категорій громадян,
здійснюється відповідно до такої
засади судочинства, як законність, за
якою суд вирішує справи згідно з
Конституцією та законами України, а
також міжнародними договорами, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, та застосовує
інші нормативно-правові акти (пункти 1, 2
частини першої статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Нормативно-правові акти Кабінету
Міністрів України, якими регулюються
бюджетні відносини, зокрема питання
соціального захисту за рахунок коштів
Державного бюджету України, є
складовою бюджетного законодавства
відповідно до пункту 5 частини першої
статті 4 Бюджетного кодексу України.
Отже, суди загальної юрисдикції
України під час вирішення справ щодо
соціального захисту прав громадян
повинні застосовувати
нормативно-правові акти Кабінету
Міністрів України, прийняті на
підставі і на виконання Бюджетного
кодексу України, інших законів України,
в тому числі закону про Державний
бюджет України на відповідний рік.

Враховуючи викладене у своєму рішенні
№3-рп/2012 від 25.01.2012 року Конституційний
Суд України зазначив, що в аспекті
конституційного подання положення
частини другої статті 95, частини другої
статті 124, частини першої статті 129
Конституції України, пункту 5 частини
першої статті 4 Бюджетного кодексу
України та пункту 2 частини першої
статті 9 Кодексу адміністративного
судочинства України в системному
зв'язку з положеннями статті 6, частини
другої статті 19, частини першої статті
117 Конституції України треба розуміти
так, що суди під час вирішення справ про
соціальний захист громадян керуються,
зокрема, принципом законності. Цей
принцип передбачає застосування
судами законів України, а також
нормативно-правових актів відповідних
органів державної влади, виданих на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України, в тому
числі нормативно-правових актів
Кабінету Міністрів України, виданих у
межах його компетенції, на основі і на
виконання Бюджетного кодексу України,
закону про Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України.

Пунктом 6-7 Прикінцевих положень Закону
України «Про державний бюджет України
на 2014 рік» встановлено, що у 2014 році
норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31,
37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", статей 14, 22,
37 та 43 Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявних
фінансових ресурсів бюджетів усіх
рівнів, бюджету Пенсійного фонду
України та бюджетів інших фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на 2014 рік.

Відповідно до п. 13 Постанови КМУ від 23
листопада 2011р. N 1210 «Про підвищення
рівня соціального захисту громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (в редакції
чинній до 25.03.2014 року), щомісячна
додаткова пенсія за шкоду, заподіяну
здоров'ю, відповідно до Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
виплачується у таких розмірах до
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність: 1) особам, що
належать до категорії 1: з числа
учасників ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС: інвалідам II
групи - 40 відсотків.

Відповідно до п. 13 Постанови КМУ від 23
листопада 2011р. N 1210 «Про підвищення
рівня соціального захисту громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (Із
змінами, внесеними згідно з Постановою
КМ N 112 від 25.03.2014), щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю,
відповідно до Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
виплачується у таких розмірах: 1)
особам, що належать до категорії 1: з
числа учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС:
інвалідам II групи - 379,6 гривні.

Закон України «Про державний бюджет
України на 2014 рік», прийнятий пізніше
ніж Закон №796-XII, його положення
неконституційними не визнавались,
положення постанови Кабінету
Міністрів України від 23 листопада 2011р. N
1210 «Про підвищення рівня соціального
захисту громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
є чинними.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку щодо правомірності
нарахування позивачу додаткової
пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю в
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України від 23
листопада 2011 року №2010 (з наступними
змінами), отже жодної боргової суми за
пенсійною виплатою відповідача перед
позивачем в межах строку звернення до
адміністративного суду не існує.

Вимоги адміністративного позову про
зобов'язання відповідача в подальшому
перераховувати розмір додаткової
пенсії та вчасно її виплачувати
задоволенню не підлягають, оскільки
права позивача у правовідносинах, що не
наступили на момент звернення до суду
та винесення рішення по справі не
настали, отже не порушені.

Стосовно вимог позивача про
необхідність звернення суду до
Верховного Суду України для вирішення
питання щодо внесення до
Конституційного Суду України подання
стосовно конституційності постанови
Кабінету Міністрів України від 23
листопада 2011р. N 1210 «Про підвищення
рівня соціального захисту громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», суд
приходить до висновку, що наведені
вимоги не підлягають задоволенню,
оскільки такий спосіб захисту права не
передбачений, а особисто суд не вбачає
підстав для здійснення таких дій
враховуючи, що наведеними вище
Рішеннями Конституційного Суду
України відповідні питання
вирішувались неодноразово і їх зміст є
чітким, зрозумілим та послідовним.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. ст.ст. ст.ст. 9, 11, 69-71, 86, 94, 158-163, 186, 267
КАС України, Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», Законом
України «Про державний бюджет України
на 2014 рік», Постановою КМУ від 23
листопада 2011р. N 1210 «Про підвищення
рівня соціального захисту громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», Рішенням
Конституційного Суду України №3-рп/2012
від 25.01.2012 року, -

п о с т а н о в и л а:

Позовні вимоги в частині визнання
незаконними дій Управління пенсійного
фонду України в Дніпровському районі м.
Києві щодо нарахування, перерахунку
додаткової пенсії, а також зобов'язання
Управління пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києві
здійснити нарахування, перерахунок та
виплату додаткової пенсії, стягнення
боргової суми за пенсійними виплатами
за період з 01.01.2005 року по 26.08.2009 року -
залишити без розгляду.

У задоволенні позову в частині
звернення з клопотанням до Верховного
Суду України, стягнення боргової суми
за пенсійними виплатами в межах строку
звернення до адміністративного суду та
зобов'язання в подальшому
перераховувати додаткову пенсію
відповідно до збільшення розміру
прожиткового мінімуму і вчасно
виплачувати додаткову пенсію -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпровський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя -