Справа № 4699/11
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 р.
№
876/435/14 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Рибачука А.І., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду в
Ужгородському районі Закарпатської
області на постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 10 лютого 2012 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду в
Ужгородському районі Закарпатської
області про визнання неправомірними
дій та зобов'язання здійснити
нарахування і виплату підвищення до
пенсії, як «дитині війни», -

встановив:

06.10.2011 позивач звернувся в суд з
адміністративним позовом до
відповідача в якому просив визнати
протиправними дії відповідача та
зобов'язати здійснити перерахунок і
виплату підвищення до пенсії, як
«дитині війни» відповідно до ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» у розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком за 2011 рік.

Обґрунтовуючи свої позовні вимог,
позивач посилався на те, що відповідно
до статті 1 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» він є
особою, якій відповідно до цього Закону
надано статус дитини війни. Згідно із
статтею 6 цього Закону йому повинна
виплачуватись щомісячна соціальна
допомога у розмірі 30% мінімальної
пенсії за віком, однак така у вказаний
період виплачувалась не в повному
обсязі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 10.02.2012
позовні вимоги за період з 01.01.2011 по
05.04.2011 залишено без розгляду.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 10.02.2012, яка прийнята у
порядку письмового провадження, позов
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії відповідача щодо
ненарахування та невиплати позивачу
підвищення до пенсії, як дитині війни
відповідно до вимог ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» за
період з 06.04.2011 по 22.07.2011. Зобов'язано
УПФУ в Ужгородському районі
Закарпатської області нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії
в розмірі 30 відсотків мінімальної
пенсії за віком, на підставі положень
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» за період з 06.04.2011
по 22.07.2011, з урахуванням проведених
виплат. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Із цією постановою не погодився
відповідач та оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що така
прийнята з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права, а тому підлягає
скасуванню з підстав викладених в
апеляційній скарзі. Просить скасувати
постанову та прийняти нову постанову,
якою відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги,
апелянт посилається на те, що оскільки
відповідач не є розпорядником
бюджетних коштів, то відповідно
нарахування та виплата позивачу
підвищення до пенсії як дитині війни,
здійснювалось в межах виділених на це
коштів та згідно чинного на момент
проведення виплати бюджетного
законодавства. Апелянт також вказує, що
судом першої інстанції не обґрунтовано
застосовано до даних правовідносин
положення ч. 1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», оскільки частина 3 статті
28 передбачає, що мінімальний розмір
пенсії за віком, визначений частиною
першою даної статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсії, призначених згідно з цим
Законом. За таких обставин, апелянт
вважає, що положення ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» не
можуть застосовуватися до
правовідносин щодо нарахування та
виплати позивачу підвищення до пенсії,
як дитині війни.

Враховуючи відсутність від усіх осіб,
які беруть участь у справі, клопотань
про розгляд справи за їх участі та те,
що цю справу може бути вирішено на
підставі наявних у ній доказів, у
відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС
України, апеляційний розгляд справи
проведено у пордяку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи, обговорив підстави і
межі апеляційної скарги, вважає, що
така задоволеною бути не може.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи, позивач в розумінні статті 1
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» є дитиною війни.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» (в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, яка виплачується замість
пенсії, підвищується на 30 % мінімальної
пенсії за віком.

Змінами внесеними підпунктом 2 пункту 41
розділу II Закону України «Про
державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
р. N 107-VI, дія статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» була
обмежена. Однак, Рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
р. N 10-рп/2008, положення Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», яким
обмежувалась дія ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
визнані неконституційними та втратили
чинність з моменту визнання їх такими.

Після Рішення Конституційного Суду
України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 дія ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» не обмежувалась та у 2010
році діяла в редакції відповідно до
якої, дітям війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Як вбачається із матеріалів справи,
підвищення до пенсії позивачу як особі,
якій надано статус дитини війни,
здійснювалось у розмірі встановленому
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.05.2008 року № 530.

Згідно із положеннями частини 4 ст. 9 КАС
України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Виходячи із загальних засад пріоритету
законів над підзаконними нормативними
актами, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що відповідач
нарахування та виплату позивачу
підвищення до пенсії, як дитині війни
здійснював із порушенням спеціального
законодавства.

Враховуючи викладені вище
нормативно-правові положення, суд
апеляційної інстанції погоджується із
висновками суду першої інстанції, про
наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії як
дитині війни, у розмірі 30 % мінімальної
пенсії за віком, передбаченого ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

При цьому, суд першої інстанції
правильно задоволив позовні вимоги
позивача тільки по 22.07.2011 року, оскільки
відповідно до постанови КМУ N 745 від
06.07.2011 року (набрала чинності з 23.07.2011
року), яка прийнята на виконання Закону
України від 14 червня 2011 року N 3491-VI «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік»,
підвищення до пенсії дітям війни
виплачуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України.

Разом із цим, суд першої інстанції
правильно вказав, що нарахування та
виплату позивачу підвищення до пенсії
як дитині війни, слід проводи з
урахуванням положень ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
оскільки чинним законодавством
України розмір мінімальної пенсії за
віком визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає. Відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на підвищення пенсії виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни».

Таким чином, посилання апелянта на те,
що до даних правовідносин не підлягає
застосуванню положення ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», є
необґрунтованими та безпідставними.

Також, суд не може взяти до уваги
посилання апелянта на те, що відповідач
не є розпорядником бюджетних коштів, а
фінансування виплат, пов'язаних із
застосуванням Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
проводиться із державного бюджету,
оскільки відсутність фінансування з
державного бюджету коштів на витрати
пов'язані із виплатою дітям війни
підвищення до пенсії згідно із Законом
України «Про соціальний захист дітей
війни» не може бути підставою для
невиконання положень ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Дана правова позиція суду,
узгоджується із практикою
Європейського суду з прав людини, який
у своєму рішенні від 08 листопада 2005
року в справі «Кечко проти України»
зазначив, що держава самостійно
визначає, які надбавки виплачувати
своїм працівникам з бюджету. Держава
може вводити, припиняти або
закінчувати виплату цих надбавок.
Проте, якщо правове положення, що діє,
передбачає виплату певних надбавок, і
дотримані всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть
свідомо відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

При цьому, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що у відповідності
до ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень і застосування практики
Європейського Суду з прав людини» суди
при розгляді справ, практику
Європейського Суду з прав людини,
застосовують як джерело права.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про законність та обґрунтованість
позовних вимог, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду в Ужгородському
районі Закарпатської області -
залишити без задоволення, а постанову
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 10 лютого 2012
року у справі № 2а-4699/11- без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після
набрання нею законної сили, може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
А.І. Рибачук

В.В.Ніколін