Справа № 803/1376/14
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року
Справа №
876/8030/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.,

суддів:
Кухтея Р.В., Клюби В.В.

за участі секретаря судового засідання
Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: представника
ОСОБА_1

відповідача по справі: представника
Соковець І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 23 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України про скасування
наказу, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О
В И В:

У липні місяці 2014 року позивач
звернувся до суду з позовом до
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості і просив суд першої
інстанції визнати незаконним наказ про
звільнення ОСОБА_3 за пунктом 1 статті 40
КЗпП України і поновити ОСОБА_3 на
посаді Директора департаменту з питань
функціонування та реформування
нафтогазового сектора.

В адміністративному позові, зокрема,
зазначається, що 02 липня 2014 року
відповідач Наказом №294 від 01 липня 2014
року звільнив позивача із займаної
посади Директора Департаменту з питань
виробництва та альтернативних видів
палива на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
Таке звільнення позивач вважає
незаконним і вказує, що 02 квітня 2013 року
відповідно до Наказу № 243-к його було
призначено на посаду директора з
питань виробництва традиційних та
альтернативних видів палива
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України. Розпорядженням
Кабінету Міністрів за № 263-р від 23
квітня 2013 року йому присвоєно п'ятий
ранг державного службовця. Наказом
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості №307 від 18 квітня 2014 року
було внесено зміни у структуру
Міністерства, в зв'язку з чим позивача
та інших працівників, 23 квітня 2014 року
відповідачем було попереджено про
можливе наступне звільнення
(вивільнення) із займаної посади.
Відповідно до змін в структурі
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України, Департамент з
питань виробництва традиційних та
альтернативних видів палива
реорганізовувався у Департамент з
питань функціонування та реформування
нафтогазового сектора. На початку
червня 2014 року позивач подав
керівництву заяву про переведення його
на посаду Директора Департаменту з
питань функціонування та реформування
нафтогазового сектора. Проте, заява
залишилась не розглянутою, жодної
відповіді він не отримав, натомість
ОСОБА_3 стало відомо, що наказом №250-к
від 16 червня 2014 року на цю посаду було
призначено ОСОБА_5.01 липня 2014 року
позивачу була запропонована посада
головного спеціаліста відділу
реформування нафтогазового сектора
Департаменту з питань функціонування
та реформування нафтогазового сектора
із посадовим окладом 1 785, 00 гривень на
місяць, від якої позивач відмовився,
так як запропонована посада є
нерівноцінною тій, яку позивач обіймав.
ОСОБА_3 також зазначає, що критеріями
його кваліфікації та продуктивності
праці є три вищі освіти, зокрема,
Київський інститут інженерів
цивільної авіації (факультет
«Експлуатація літаючих апаратів»),
Київський політехнічний інститут
(факультет «Міжнародні відносини» -
магістр зовнішньої політики). Крім
того, його кваліфікація
підтверджується додатковою освітою, а
саме: участю у підготовці ряду
міжнародних конференцій та програм,
зокрема, енергетичної програми ЄС -
«Іногейт»; участю у Міжнародній
програмі ООН по Іраку «Нафта в обмін на
продовольство» - правові та економічні
аспекти участі українських компаній;
участю в роботі над протоколом з питань
транзиту енергоносіїв відповідно до
Європейської Енергетичної Хартії;
вивчення правової бази міжнародних
нафтових контрактів Азербайджанської
Республіки; стажування з питань
маркетингових операцій на ринках
нафти, транспортування нафти в
прикаспійському регіоні, фрахтування
нафтоналивних суден в Державній
нафтовій компанії Азербайджанської
Республіки; участь у семінарах «Платс»
з питань функціонування ринків нафти і
хеджирування нафтових ризиків. Позивач
звертає увагу і на те, що основними
критеріями його кваліфікації є і
досвід його роботи. Так, починаючи з 1990
року він працював на керівних посадах
та посадах в державній службі, зокрема,
заступником директора
Республіканського науково -
виробничого об'єднання
«Агропромсистема», першим секретарем
з питань енергетичної безпеки України,
нафтотранспортної і газової системи,
міжнародного співробітництва у
нафтогазовій сфері Міністерства
закордонних справ, першим секретарем
по економічних питаннях (в галузі
нафти) Посольства України в
Азербайджанській Республіці,
заступником начальника Управління
стратегії Євроазіатського
нафтотранспортного коридору,
начальником відділу міжнародної
кооперації в рамках проекту ВАТ
«Укртранснафта», керівником
Департаменту зовнішніх ринків
Українсько-Казахської
нафтотранспортної компанії «Транс-Юг»,
директором ТОВ «Транспортна Група»,
помічником народного депутата в
Секретаріаті Верховної ради України,
Директором Департаменту з питань
виробництва традиційних та
альтернативних видів палива
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України. ОСОБА_3 звертає
увагу на те, що володіє чотирма мовами -
французькою, англійською, російською,
українською та має інші спеціальні
навики. За весь час його трудової
діяльності зауважень до його роботи не
було. Позивач звертає увагу і на те, що
відповідно до інформації, що є
загальнодоступною, відомо, що останнє
місце роботи ОСОБА_5- інженер відділу
підготовки та супроводження ремонтів
ПАТ «Укртрансгаз», що аж ніяк не
відповідає вимогам до посади, оскільки
зазначена посада не є керівною, а
передбачає супровід технічної
документації. Інформація про займання
ОСОБА_5 керівних посад відсутня. ОСОБА_5
під час проходження стажування в
Міністерстві енергетики та вугільної
промисловості не був державним
службовцем. Відповідно, на зайняття
посади Директора Департаменту з питань
функціонування та реформування
нафтогазового сектора ОСОБА_5 повинен
був пройти конкурс на заміщення
зазначеної посади.

Позивач вказує на те, що всупереч
діючого законодавства конкурс на
заміщення вакантної посади директора
Департаменту з питань функціонування
та реформування нафтогазового сектора
оголошено не було та незаконно
призначено ОСОБА_5 на зазначену посаду.

У запереченні на адміністративний
позов представник Міненерговугілля
зазначає, що 18 квітня 2014 року з метою
оптимізації структури
Міненерговугілля та у зв'язку із
скороченням граничної чисельності
апарату Міненерговугілля відповідно
до Постанови Кабінету Міністрів
України від 05.04.2014 року №85 «Деякі
питання затвердження граничної
чисельності працівників апарату та
територіальних органів центральних
органів виконавчої влади, інших
державних органів» Міненерговугілля
прийнято наказ №307 «Про уведення в дію
штатного розпису апарату
Міненерговугілля». У зв'язку із змінами
у структурі Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України та
відповідно до Наказу Міненерговугілля
від 18.04.2014 року № 307 Департамент з
питань функціонування та реформування
нафтогазового сектора, зменшено
кількість штатних працівників. ОСОБА_3
23 квітня 2014 року вручено попередження
про можливе звільнення із займаної
посади, а також була запропонована
посада головного спеціаліста відділу
реформування нафтогазового сектора
Департаменту з питань функціонування
та реформування нафтогазового сектора.
Від запропонованої посади ОСОБА_3
відмовився 01 липня 2014 року. Наказом від
01 липня 2014 року № 294-к ОСОБА_3 звільнено
з посади Директора Департаменту з
питань традиційних та альтернативних
видів палива 02 липня 2014 року у зв'язку з
реорганізацією, відповідно до пункту 1
статті 40 КЗпП України та виплачено
відповідну грошову компенсацію. При
цьому Міністерство діяло в межах
наданих повноважень та керувалося
вимогами трудового законодавства.
Міністерством енергетики та вугільної
промисловості України проведено
спеціальну перевірку відомостей про
ОСОБА_5Інформації, що перешкоджає
зайняттю ОСОБА_5 посади, пов'язаної з
виконанням функцій держави не
виявлено. ОСОБА_5 пройшов стажування на
посаду директора Департаменту з питань
функціонування та реформування
нафтогазового сектора. За результатами
стажування ОСОБА_5 наказом
Міненерговугілля від 16.06.2014 року № 250-к
призначено 16 червня 2014 року на
вищезазначену посаду. Крім того,
відповідач вказує, що постійне місце
проживання позивача - місто Київ.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 23 липня 2014
року адміністративний позов ОСОБА_3 до
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України про визнання
незаконним наказу про звільнення та
поновлення на посаді задоволено
повністю. Визнано протиправним та
скасовано наказ Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України від 01 липня 2014 року № 294-к.
Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора
Департаменту з питань функціонування
та реформування нафтогазового сектора
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України з 02 липня 2014
року. Стягнуто з Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 7 137, 90 гривень 90 копійок.
Постанова в частині поновлення ОСОБА_3
на посаді директора департаменту з
питань функціонування та реформування
нафтогазового сектора Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України з 02 липня 2014 року та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу в сумі 7 137, 90 гривень підлягала
до негайного виконання.

У мотивувальній частині судового
рішення суд першої інстанції, зокрема,
вказав, що посада директора
департаменту, на якій працював ОСОБА_3,
скорочена не була, тому у відповідача
були відсутні підстави для звільнення
позивача за пунктом 1 статті 40 Кодексу
Законів про працю України у зв'язку зі
скороченням чисельності штату. Посаду
директора або іншу рівноцінну посаду
відповідач зобов'язаний був
запропонувати ОСОБА_3 з моменту
попередження про можливе звільнення
(вивільнення), тобто з 23 квітня 2014 року,
а не з 01 липня 2014 року, після прийняття
на посаду нового директора
департаменту ОСОБА_5, який був
призначений на посаду наказом
Міністерства від 16 червня 2014 року № 250-к
(а.с.45).

Рішення суду першої інстанції
оскаржено в апеляційному порядку
Міністерством енергетики та вугільної
промисловості України. Апелянт,
зокрема, зазначає, що судом не
враховано усі наведені вище норми
матеріального права, не дотримано норм
процесуального права, не досліджено
усіх обставин справи у їх сукупності, в
результаті розгляду винесено
одностороннє рішення на користь
позивача, при цьому не спростовано
жодних доводів Міненерговугілля та не
надано належної оцінки доказам у
справі, що підтверджується матеріалами
справи. Під час судового розгляду
справи в суді першої інстанції суду
було надано структуру
Міненерговугілля із зміненим штатним
розписом, судом встановлено зменшення
кількості структурних підрозділів у
Департаменті з питань традиційних та
альтернативних видів палива та
зменшення кількості штатних одиниць в
ньому. У зв'язку з відмовою від
запропонованої посади наказом від 01
липня 2014 року № 294-к ОСОБА_3 звільнено з
посади директора Департаменту з питань
традиційних та альтернативних видів
палива 02 липня 2014 року у зв'язку з
реорганізацією, відповідно до пункту 1
статті 40 КЗпП України та виплачено
відповідну грошову компенсацію.

Заслухавши суддю доповідача,
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції без змін. При цьому колегія
суддів враховує наступне.

Вирішуючи спір, суд керується
принципом законності та виходить з
положень Конституції України,
відповідно до частини 2 статті 19 якої,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За змістом статті 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
з урахуванням юридичної сили правового
акта в ієрархії національного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, подібні
правовідносини (аналогія закону), або
за відсутності такого закону - на
підставі конституційних принципів і
загальних засад (аналогія права),
принципів верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського суду з прав людини при
дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені під час судового
розгляду справи (у судовому засіданні,
у порядку скороченого чи письмового
провадження) з урахуванням вимог
статті 70 КАС України щодо належності та
допустимості доказів або обставин, які
не підлягають доказуванню, та висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними.

Відповідно до частини другої статті 11
КАС України суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки у разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять. При
цьому необхідно ураховувати, що в
такому разі в мотивувальній частині
рішення суд повинен навести відповідне
обґрунтування.

За змістом пункту 3 частини першої
статті 163 КАС України у мотивувальній
частині зазначаються обставини,
встановлені судом із посиланням на
докази, мотиви неврахування окремих
доказів, а також мотиви, з яких суд
виходив при ухваленні рішення, і
положення закону, якими він керувався.

Згідно з частиною першою статті 138 КАС
України предметом доказування є
обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги чи заперечення або які
мають інше значення для вирішення
справи та які належить установити при
ухваленні судового рішення у справі.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи.

02 квітня 2013 року відповідно до Наказу №
243-к позивача по справі було призначено
на посаду директора Департаменту з
питань виробництва традиційних та
альтернативних видів палива
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України.

Наказом Міністерства енергетики та
вугільної промисловості №307 від 18
квітня 2014 року було внесено зміни у
структуру Міністерства і тому ОСОБА_3 23
квітня 2014 року було попереджено
відповідачем про можливе наступне
звільнення (вивільнення) із займаної
посади. Відповідно до змін в структурі
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України, Департамент з
питань виробництва традиційних та
альтернативних видів палива
реорганізовувався в Департамент з
питань функціонування та реформування
нафтогазового сектора.

Відповідно до Наказу Національного
агентства України з питань державної
служби від 13 вересня 2011 року за № 11 «Про
Довідник типових
професійно-кваліфікаційних
характеристик посад державних
службовців», посада директора
Департаменту є керівною, до
кандидатури на яку поставлені
відповідні кваліфікаційні вимоги.
Зокрема, вища освіта відповідного
професійного спрямування за
освітньо-кваліфікаційним рівнем
магістра, спеціаліста; стаж роботи за
фахом у державній службі на керівних
посадах чи на керівних посадах в інших
сферах управління не менше 5 років при
необхідності, виходячи із виконання
структурним підрозділом основних
завдань та функцій.

Проте, позивач відповіді на своє
звернення не отримав.

Наказом № 250-к від 16 червня 2014 року на
посаду Директора було призначено
ОСОБА_5.

01 липня 2014 року, у переддень звільнення
позивача, йому було запропоновано
обійняти посаду головного спеціаліста
відділу реформування нафтогазового
сектора Департаменту з питань
функціонування та реформування
нафтогазового сектора із посадовим
окладом 1 785,00 гривень на місяць, від
якої ОСОБА_3 відмовився, так як
запропонована посада є нерівноцінною
тій, яку він обіймав раніше.

Згідно ч.1 ст.42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Критеріями кваліфікації позивача є
здобуті ним три вищі освіти та участь в
різних міжнародних семінарах -
конференціях з питань з операцій на
ринках нафти, в тому числі
транспортування нафти.

Починаючи з 1990 року позивач працював
на керівних посадах та посадах в
державній службі, в тому числі - першим
секретарем з питань енергетичної
безпеки України, нафтотранспортної і
газової системи, міжнародного
співробітництва у нафтогазовій сфері
Міністерства закордонних справ, першим
секретарем по економічних питаннях в
галузі нафти Посольства України в
Азербайджанській Республіці,
заступником начальника Управління
стратегії Євро-Азіатського
нафтотранспортного коридору,
начальником відділу міжнародної
кооперації в рамках проекту ВАТ
«Укртранснафта», керівником
Департаменту зовнішніх ринків
Українсько-Казахської
нафтотранспортної компанії «Транс-Юг»,
директором ТОВ «Транспортна Група»,
Директором Департаменту з питань
виробництва традиційних та
альтернативних видів палива
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України.

Колегія суддів враховує і той не
спростований факт, що позивач володіє
чотирма мовами - французькою,
англійською, російською, українською.

Суд першої інстанції дійшов до вірного
висновку про те, що посада директора
департаменту, на якій працював ОСОБА_3,
скорочена не була, тому у відповідача
були відсутні підстави для звільнення
позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням
чисельності штату. Посаду директора
або іншу рівноцінну посаду відповідач
зобов'язаний був запропонувати ОСОБА_3
з моменту попередження про можливе
звільнення (вивільнення), тобто з 23
квітня 2014 року, а не з 01 липня 2014 року,
після прийняття на посаду нового
Директора Департаменту ОСОБА_5, який
був призначений на посаду наказом
Міністерства від 16 червня 2014 року №
250-к.

Верховний Суд України (колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах і Судової палати у цивільних
справах) у справі №21-319а13 від 01 жовтня
2013 року за позовом до Державної митної
служби України, Сумської митниці
Держмитслужби про визнання
незаконними наказів, поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди вказав,
що у пункті 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
міститься роз'яснення, згідно з якими
при розгляді спорів про звільнення за
пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Верховний Суд України у даній справі
роз'яснює, що виходячи з нормативного
тлумачення частини першої статті 40,
частини першої та ч.3 ст.49-2 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці
зобов'язаний запропонувати
працівникові всі наявні вакантні
посади, які він може обійняти
відповідно до своєї кваліфікації.

Колегія суддів погоджується з тим, що
ОСОБА_3 01 липня 2014 року була
запропонована лише посада головного
спеціаліста відділу реформування
нафтогазового сектора, а інші посади не
пропонувалися. Запропонована посада є
неповноцінною як за кваліфікацією, так
і за рівнем оплати праці, оскільки
посадова ставка головного спеціаліста
становить 1 785, 00 гривень, а ставка
директора департаменту становила 3 321, 00
гривень.

Посилання відповідача на листи Служби
Безпеки України та Генеральної
Прокуратури України не є підставою для
звільнення, так як відсутній факт
постановлення вироку в кримінальній
справі. У згаданих листах немає
посилання на будь-які порушення зі
сторони саме ОСОБА_3 Крім того, ОСОБА_3
був звільнений зовсім з інших підстав.

У доповненні до апеляційної скарги від
17 жовтня 2014 року апелянт вказує про
порушення судом першої інстанції
правил предметної підсудності даної
адміністративної справи. Апелянт
звертає увагу на ст.18 КАС України і на
те, що відповідно до п.6 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 06.03.2008 року №2 «Про практику
застосування адміністративними судами
окремих положень Кодексу
адміністративного судочинства України
під час розгляду адміністративних
справ» судам необхідно розрізняти
правові наслідки недотримання правил
предметної і територіальної
підсудності. У разі відкриття
провадження в адміністративній справі
без дотримання правил предметної
підсудності суд повинен передати
справу на розгляд адміністративного
суду, якому вона підсудна, незалежно
від того, на якій стадії розгляду
справи виявлено порушення правил цієї
підсудності, оскільки суд, який відкрив
провадження у справі з таким
порушенням, не є компетентним у її
розгляді. Порушення правил предметної
підсудності є підставою для скасування
рішень судів нижчих інстанцій з
направленням справи на новий розгляд
до належного суду.

Разом з тим, колегія суддів акцентує
увагу на тому, що дійсно суд першої
інстанції порушив правила, але не
предметної підсудності, а
територіальної.

Крім того, пункт 6 частини першої статті
198 виключено на підставі Закону України
№ 4054-УІ від 17.11.2011 року. Тобто, апелянт
посилається на стару редакцію Закону.

Згідно ч.2 ст.19 КАС України
адміністративні справи з приводу
оскарження правових актів
індивідуальної дії, а також дії чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, які прийняті (вчинені,
допущені) стосовно конкретної фізичної
чи юридичної особи, вирішуються за
вибором позивача адміністративним
судом за зареєстрованим у
встановленому законом порядку місцем
проживання (перебування, знаходження)
цієї особи-позивача, або
адміністративним судом за
місцезнаходженням відповідача, крім
випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
порушення правил територіальної
підсудності не тягне за собою
скасування судового рішення.

Згідно ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи конкретні обставини справи,
колегія суддів вважає, що відповідач,
суб'єкт владних повноважень не довів
суду обґрунтованість свого рішення -
законність наказу від 01 липня 2014 року
№ 294-к про звільнення ОСОБА_3 з посади
Директора Департаменту з питань
традиційних та альтернативних видів
палива у зв'язку з реорганізацією.

Згаданий наказ не відповідає
положенням частини третьої статті 2 КАС
України. Спірний Наказ винесений не на
підставі Конституції України та
суперечить КЗпП України - порушує
принцип рівності перед Законом.

Відповідач не спростував у судах
першої та апеляційної інстанції
відсутності реорганізації в
Міністерстві. Посада Директора
Департаменту була і до скорочення
чисельності штату і після скорочення.
Запропонована робота (нова посада)
позивачу була не одночасно з
попередженням, а перед самим
звільненням.

Колегія суддів не знаходить підстав
для скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції.

Тому колегія суддів прийшла до
висновку, що в задоволенні апеляційної
скарги необхідно відмовити, оскільки
вважає апеляційні вимоги
неаргументованими.

Згідно ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п. ч.1 ст.198,
ст.200, ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України залишити без задоволення, а
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 23 липня 2014
року в справі №803/1376/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі, відповідно до
ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий
І.О. Яворський

Судді
Р.В. Кухтей

В.В. Клюба