Справа № 2а-0770/2373/12
Суддя: Запотічний І.І.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 р.
Справа № 876/5017/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів :

головуючого судді:
Запотічного І.І.,

суддів:
Довгої О.І., Ліщинського А.М.,

при секретарі судового засідання:
Нефедовій А.О.,

за участі представника апелянта:
ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної міграційної служби України
на постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 01.04.2014р. по
справі № 2а-0770/2373/12 за позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язання відповідача повторно
розглянути заяву про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 01.04.2014р. по
справі № 2а-0770/2373/12 позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено; визнано
протиправним та скасовано Рішення
Державної міграційної служби України
від 22.05.2012 року № 204-12 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_2 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції Державна міграційна
служба України оскаржила її, подавши до
Львівського апеляційного
адміністративного суду апеляційну
скаргу, та з наведених в ній підстав з
посиланням на порушення судом першої
інстанції, при прийнятті оскаржуваного
рішення, норм матеріального права та
неповне з'ясування всіх обставин
справи просить скасувати оскаржувану
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 01.04.2014р. та
прийняти нову постанову, якою
відмовити позивачу в задоволенні
позову.

Представником позивача, подано до суду
клопотання про розгляд справи без його
участі та участі самого позивача.

Представник апелянта в судовому
засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив апеляційну
скаргу задовольнити, постанову суду
першої інстанції - скасувати, прийняти
нову постанову, якою відмовити
позивачу в задоволенні позову.

Прокуратура Закарпатської області,
будучи повідомленою судом про час та
місце розгляду справи, явки
представника в судове засідання не
забезпечила, що відповідно до ч.4 ст. 196
КАС України не перешкоджає розгляду
справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача та
представника апелянта, дослідивши
матеріали справи, вивчивши доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції не знаходить підстав для її
задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, Рішенням ДМС України від
22.05.2012 року за № 204-12 відмовлено
позивачу в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (в зв'язку з
очевидно необґрунтованою заявою), та
згідно повідомлення ГУ ДМС в
Закарпатській області від 12.07.2012 року
за № 39 позивачу повідомлено про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Матеріалами справи підтверджується, що
ОСОБА_2 народився
ІНФОРМАЦІЯ_1, у місті Бостан, провінція
Хузестан, Іран. До виїзду з країни
постійного проживання мешкав в м.
Ахваз. За національністю араб, не
сповідує жодної релігії, освіта
середня, розлучений має два сина, не
судимий. В Ірані працював у сталеварній
компанії Ахвазу гідравлічним
механіком, оператором плавлення. В
Україну прибув легально в 2003
році. Проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в поданій
у грудні 2011 року до Управління
міграційної служби у Закарпатській
області заяві - про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні та
анкеті зазначив, що причиною його
виїзду з країни походження є
побоювання стати жертвою
переслідувань з боку іранської влади
за членство в опозиційній партії Ірану
- Народному демократичному фронті
Ахвазу та за прояви нерелігійності.

Висновком органу Державної
міграційної служби від 10 квітня 2012
року, начальника Головного управління
Державної міграційної служби в
Закарпатській області, за погодженням
начальника управління у справах
біженців, визнано за доцільне, у
відповідності до ст.1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
визнати біженцем громадянина Ірану
ОСОБА_2, який внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою
переслідування за політичні
переконання виїхав за межі країни
громадянської належності та не бажає
користуватися захистом країни
походження, внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, у висновку Державної
міграційної служби України від 16
травня 2012 року зазначено, що
суперечливі твердження ОСОБА_2 на доказ
того, що в Ірані йому загрожує
небезпека не можуть бути доказом
переслідувань або існування загрози
переслідувань заявника в країні його
громадянської незалежності, оскільки
вони є непереконливими і не доводять
переслідувань або існування загрози
переслідувань заявника в країні його
громадської незалежності та не
доводять загрози його життю, безпеці чи
свободі через побоювання застосування
щодо нього смертної кари, нелюдського
або такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання. Зазначені
ОСОБА_2, у матеріалах справи, факти щодо
переслідування в Ірані достовірними
доводами не підтверджені, за жодною із
конвекційних ознак на батьківщині не
переслідувався, додані інформаційні
матеріали носять загальний характер і
не підтверджують подій переслідування
саме заявника, а також побоювання
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження є
необґрунтованими.

Згідно з повідомленням № 39 від 12 липня
2012 року Головного управління ДМС
України в Закарпатській області про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
зазначено, що відповідно до абзацу
четвертого ч.1 ст. 6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені п.1
ч.1 ст.1 цього Закону відсутні.

Згідно частини 1 статті 7 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту», оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Частиною 13 ст. 10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
передбачено, що у разі якщо спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, орган міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі
протягом семи робочих днів з дня його
отримання надсилає або видає особі,
стосовно якої прийнято зазначене
рішення, письмове повідомлення з
викладенням причин відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, згідно положень пункту 13 ст.
1 вказаного Закону, особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до вимог частини 8 статті 9
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів орган міграційної служби
має право звертатися з відповідними
запитами до органів Служби безпеки
України, інших органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
об'єднань громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України. Частина 11 цієї
ж статті встановлює, що після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно пункту F Керівництва УВКБ ООН,
мігрант - це особа, яка добровільно
залишає свою країну, щоб поселитися в
іншому місці, а її дії мотивуються
бажанням змін чи пригод, сімейними чи
іншими причинами особистого характеру.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1
статті 1 Закону «Про біженців та осіб,
що потребують додаткового чи
тимчасового захисту», беручи до уваги
положення Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду від 26.06.2011 року
№ 3 (із змінами та доповненнями), згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року і Протоколом 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та матеріалами справи
підтверджується, що позивач у своїх
поясненнях органу міграційної служби
зазначав, що йому в Ірані загрожує
небезпека, у зв'язку з тим, що він може
бути підданим катуванню, фізичному
насиллю або смертній карі. Тобто,
позивач висловлює побоювання стати
жертвою в своїй країні переслідувань
за релігійною, політичною ознакою та
вказує, що залишився в Україні
внаслідок загрози його життю, безпеці
та свободі в своїй країні через
побоювання застосування щодо нього
тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження та
покарання.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що при виникненні
сумнівів щодо достовірності
інформації вказаної заявником, щодо
можливості його переслідування зі
сторони державних органів чи інших
формувань, за ознакою належності до
певних політичних переконань та в
наслідок цього загрози його життю,
безпеці та свободі, щодо дійсної
ситуації в країні його походження, як
на момент залишення такої країни, так і
на момент розгляду заяви, відповідач
повинен був вжити заходів для:
отримання додаткової інформації від
органу міграційної служби, який
здійснював розгляд заяви, зокрема,
проведення додаткової співбесіди із
заявником для усунення суперечності в
його поясненнях; звернення із запитами
до компетентних органів для отримання
відповідної інформації, зокрема,
ситуації в країні походження,
справжності і дійсності документів
поданих заявником, чого зроблено не
було.

З урахуванням наведеного вище, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції та вважає, що Рішення
відповідача від 22 травня 2012 року № 204-12
про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту прийнято необґрунтовано, а
відтак судом першої інстанції вказане
рішення визнано протиправним та
скасовано правомірно.

Оскільки належним способом захисту
прав позивача є розгляд його заяви про
надання статусу біженця, то суд першої
інстанції правомірно зобов'язав
відповідача повторно розглянути заяву
ОСОБА_2 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку, що доводи апеляційної скарги
Державної міграційної служби України
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, які призвели до неправильного
вирішення справи, а тому апеляційну
скаргу Державної міграційної служби
України слід залишити без задоволення,
а оскаржувану постанову суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 167, 195, 196, 198, 200,
205, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 01.04.2014р. по
справі № 2а-0770/2373/12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
І.І. Запотічний

Судді
О.І.Довга

А.М.Ліщинський

Повний текст ухвали складений 22.10.2014
року.