Справа № 813/5180/13-а
Суддя: Муравйов О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/3971/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий суддя судді за участю
секретаря представників сторін: від
позивача: від відповідача:Муравйов О. В.
Вербицька О. В. Маринчак Н. Є. Титенко
М. П. Туніка А. В. Українська Т.
О.розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну
скаргуСпеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Львові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходівна постанову та
ухвалуЛьвівського окружного
адміністративного суду від 26.09.2013 року
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.12.2013 рокуу
справі№ 813/5180/13-аза позовомПриватного
підприємства
«ОККО-Нафтопродукт»доСпеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у
м.Львові Міжрегіонального головного
управління Міндоходівпровизнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 26.09.2013 року
у справі № 813/5180/13-а, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.12.2013 року,
позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників
податків у м. Львові Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів №
/179 та № /181 від 03.07.2013 року.

Не погоджуючись із судовими рішеннями
у справі, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати, прийняти нове про відмову в
задоволенні позову. Свої вимоги
заявник обґрунтовує порушенням судами
норм матеріального та процесуального
права, зокрема, пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14, п. п.
44.1, 44.6 ст. 44, п. п. 138.1, 138.2, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.
139, п. 150.1 ст. 150, п. п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 200.1,
200.2, 200.3 ст. 200, п. 201.11 ст. 201 Податкового
кодексу України.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили, що не перешкоджає її
розгляду по суті.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатами
проведеної відповідачем планової
виїзної перевірки ПП
«ОККО-Нафтопродукт» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2011 року по
31.12.2012 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2011 року по
31.12.2012 року складено акт № 360/34-0/36670361 від
17.06.2013 року, яким зафіксовано порушення
позивачем п. п. 138.1, 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п.
139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, у
зв'язку з чим занижено податок на
прибуток в розмірі 13 099 354,00 грн.; пп. пп.
14.1.181, 14.185, 14.191 п. 14.1 ст.14, п. 185.1 ст. 185, п.
188.1 ст. 188, п. п. 198.2, 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, п. п.
201.1, 201.4, 201.7, 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
занижено податок на додану вартість, що
підлягав сплаті до бюджету, всього в
сумі 11 332 666,00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем податкові
повідомлення-рішення № /179 від
03.07.2013 року, яким ПП «ОККО-Нафтопродукт»
збільшено суму податкового
зобов'язання за платежем: податок на
прибуток приватних підприємств в сумі
13 422 625,00 грн., в тому числі за основним
платежем - 13 099 354,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 323
271,00 грн.; № /181 від 03.07.2013 року, яким
ПП «ОККО-Нафтопродукт» збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем:
податок на додану вартість в сумі 16 998
999,00 грн., в тому числі за основним
платежем - 11 332 666,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 5 666
333,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки, спростовуються матеріалами
справи.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, враховуючи наступне.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування податком на прибуток
підприємств, зокрема, є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135-137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно із п. 138.1 ст. 138 зазначеного
Кодексу витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті; інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу. При цьому, виходячи з
положень пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Кодексу
витрати операційної діяльності
включають, в тому числі, собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку; витрати банківських
установ.

У відповідності до п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.4 статті 138 Податкового
кодексу України передбачено, що
витрати, які формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому отримано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, не
включаються до складу витрат.

Згідно із п. 185.1 ст. 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
податком на додану вартість, зокрема, є
операції платників податку з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави постачальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Положеннями п. 187.1 ст. 187 Податкового
кодексу України датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг/ вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника; б)
дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту,
зокрема, виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг/; дата
отримання платником податку із послуг,
що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/ послуги/ та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг/,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України).

Відповідно до ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Отже, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
формування витрат та податкового
кредиту з ПДВ наступають лише у разі
реального (фактичного) вчинення
господарських операцій з придбання
товарів/робіт/послуг, що пов'язані з
рухом активів, зміною зобов'язань чи
власного капіталу платника, та
відповідають економічному змісту,
відображеному в укладених платником
податку договорах, а не лише оформлення
відповідних документів або рух
грошових коштів на рахунках платників.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що реальність
господарських операцій по виконанню
договорів купівлі-продажу української
нерафінованої соняшникової олії №
30/1-09-11 від 30.09.2011 року та № 06-10-11 від
06.10.2011 року, укладених ПП
«ОККО-Нафтопродукт» (покупець) та ТОВ
«Саноіл Торг» (продавець),
підтверджується наявними у справі
доказами, зокрема, податковими
накладними, включеними до реєстру
виданих та отриманих податкових
накладних та відображені у додатку № 5
до податкової декларації з податку на
додану вартість у відповідному
періоді, актами приймання-передачі,
платіжними дорученнями, які містять
всі реквізити, передбачені ст. 9 Закону
України « Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» та п. 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88.

Згідно із актом повернення від 02.04.2012
року до додаткової угоди № 2 від 30.03.2012
року до договору купівлі продажу №
30/1-09-11 від 30.09.2011 року, накладної на
повернення № ВН-0000008 від 02.04.2012 року, ПП
«ОККО-Нафтопродукт» здійснило
повернення олії соєвої, сирої
нерафінованої в кількості 1011,25 т на
загальну суму без ПДВ 9 000 125,00 грн.

На час здійснення господарських
операцій по вказаних вище Договорах
ТОВ «Саноіл Торг» було зареєстровано в
установленому законом порядку як
суб'єкт господарювання та платник
податку.

Придбаний у ТОВ «Саноіл Торг»
позивачем товар реалізовано по
договорам комісії № 06100 від 06.10.2011 року
та № 3009/Ю від 30.10.2011 року, укладеним з
ТОВ «Югекотоп» (комісіонер).

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що на підтвердження
виконання сторонами умов вказаних
договорів комісії позивачем надано
акти приймання товару по кількості і
якості, складені між ПП
«ОККО-Нафтопродукт» та ТОВ «Югекотоп»,
звітами комісіонера.

Комісіонер уклав договори на продаж
товару комітента з фірмою ОRЕХІМ
LІМІТЕD.

Враховуючи, що судами першої та
апеляційної інстанцій встановлено
підтвердження фактичного здійснення
купівлі-продажу товару у ТОВ «Саноіл
Торг» та його подальше фактичне
відчуження за межі митної території
України, доводи відповідача щодо
безтоварності спірних господарських
операцій обґрунтовано відхилено
судами першої та апеляційної
інстанцій.

Посилання відповідача на акт «Про
результати документальної невиїзної
позапланової перевірки ТОВ «Саноліл
Торг» (код за ) з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ «ИНФИНИТИ» (код за ) за
період з 21.03.2011 року по 30.09.2012 року» від
22.03.13 № 788/22-20/37269136, зміст якого
викладено в акті перевірки від 17.06.2013
року, правомірно відхилено судами
першої та апеляційної інстанцій,
оскільки порушення певним
постачальником товару (робіт, послуг) у
ланцюгу постачання вимог податкового
законодавства чи правил ведення
господарської діяльності не може бути
підставою для висновку про порушення
покупцем товару (робіт, послуг) вимог
закону щодо формування податкового
кредиту, якщо наявними у справі
доказами підтверджується здійснення
відповідних операцій.

Чинне законодавство України не
пов'язує право платника податку на
податковий кредит в залежність від
сплати податку іншими учасниками по
всьому ланцюгу товарообігу. Разом з
тим, податковим органом не наведено
жодного допустимого доказу на
обґрунтування «безтоварності»
господарських операцій
купівлі-продажу товару по всьому
ланцюгу товарообігу. Висновки акта
перевірки контрагентів є суто
суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора.

Оскільки в порушення ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
податковим органом не доведено
обґрунтованості висновку акта
перевірки, що стали підставою для
прийняття податкових
повідомлень-рішень № /179 та №
/181 від 03.07.2013 року, колегія суддів
погоджується з висновком про
задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги шкодо
відсутності фактичного виконання
викладеного не спростовують, а
зводяться до переоцінки обставин,
встановлених судом апеляційної
інстанцій, що у відповідності до ст. 220
Кодексу адміністративного судочинства
України не віднесено до повноважень
суду касаційної інстанції.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Керуючись ст. ст. 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Львові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів залишити без
задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 26.09.2013 року
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17.12.2013 року
у справі № 813/5180/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236-238, 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
О. В. Муравйов

Судді
О. В. Вербицька

Н. Є. Маринчак