Справа № 823/3051/14
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року
справа № 823/3051/14

м. Черкаси

16 год. 55 хв.

Черкаський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Гараня С.М.,

при секретарі - Рахліній В.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -
за довіреністю,

представника відповідача Управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області Ткаченко О.М. - за
довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Державної
міграційної служби України в
Черкаській області про скасування
рішень та зобов'язання вчинити певні
дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою звернувся ОСОБА_1, в якій просив:

- скасувати рішення управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області від 28.08.2014р. про
відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на
імміграцію в Україну;

- скасувати рішення управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області від 28.08.2014р. про
скасування посвідки ОСОБА_1 на
тимчасове проживання в Україні;

- скасувати рішення управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області від 24.09.2014р. про
примусове повернення з України
іноземця або особи без громадянства -
ОСОБА_1;

- зобов'язати управління Державної
міграційної служби України в
Черкаській області прийняти рішення
про надання дозволу ОСОБА_1 на
імміграцію в Україну;

- зобов'язати управління Державної
міграційної служби України в
Черкаській області поновити видану
раніше ОСОБА_1 посвідку від 28.08.2014р. на
тимчасове проживання в Україні.

Обґрунтовуючи вимоги позивач вказує,
що 24.09.2014р. відповідач йому вручив:
рішення від 28.08.2014р. про відмову в
наданні дозволу на імміграцію в
Україну; рішення від 28.08.2014р. про
скасування посвідки на тимчасове
проживання в Україні та рішення від
24.09.2014р. про примусове повернення з
України іноземця або особи без
громадянства. Зазначені рішення
позивач вважає необґрунтованими та
безпідставними, оскільки у рішенні про
відмову в наданні дозволу на
імміграцію не зазначено, що конкретно
стало підставою для відмови у наданні
такого дозволу (рішення не містить
точних посилань на підставу для його
прийняття крім посилання на п.2 ч.1 ст.10
Закону України «Про імміграцію»).
Аналогічні твердження позивача
стосуються рішення про скасування
посвідки на тимчасове проживання в
Україні, яка була скасована
відповідачем на підставі того, що дії
іноземця або особи без громадянства,
тобто позивача, можуть загрожувати
національній безпеці, громадському
порядку, здоров'ю, правам та інтересам
громадян України. Натомість, в
оскаржуваному рішенні жодним чином не
конкретизовано, які саме дії або
бездіяльність маються на увазі.
Незрозумілими для позивача
залишаються підстави прийняття
рішення про примусове повернення з
України іноземця або особи без
громадянства. При цьому позивач
зазначив, що він проживає на території
України вже 6 років, за цей час
зарекомендував себе, як добрий
сім'янин, є членом єврейської общини
якою характеризується позитивно, прав
та свобод громадян України, а також
осіб, що проживають на торії Україні не
порушував, а тому вважає безпідставним
рішення про своє видворення з України.

В судовому засіданні позивач та його
представник вимоги позову підтримали
та просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечувала
повністю, з підстав, викладених в
запереченні. Додатково зазначила, що
оскільки позивач мав інформацію від
сектору Укрбюро Інтерполу УМВС України
в Черкаській області, що була
підтверджена даними управління СБУ в
Черкаській області стосовного того, що
позивач може бути потенційно
небезпечною особою, схильною до
скоєння злочинів сексуального
характеру проти неповнолітніх, то
відповідачем на підставі ч.4 п.19 Порядку
оформлення, виготовлення і видачі
посвідки на постійне проживання та
посвідки на тимчасове проживання було
скасовано ОСОБА_1 посвідку на тимчасове
проживання в Україні, а на підставі п.2
ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію»
відмовлено у наданні дозволу на
імміграцію в Україну. Маючи на руках
інформацію, яка доводила існування
об'єктивних підстав вважати
перебування ОСОБА_1 на території
України таким, що може суперечити
інтересам охорони громадського
порядку та завдати суттєвої шкоди
законом правам та інтересам громадян
та інших осіб, які проживають в Україні.
На підставі абзаців 2-3 ч.1 ст.13 та ст.26
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»
було прийнято рішення про примусове
повернення позивача з України, із
забороною в'їзду на Україну терміном на
три роки. Таким чином, як наголосила
представник позивача, при прийнятті
оскаржуваних ОСОБА_1 рішень суб'єкт
владних повноважень діяв на підставі, в
межах повноважень та у спосіб
передбачений нормативно-правовими
актами, що регулюють вказані
правовідносини, в зв'язку з чим вимоги
позовної заяви є необґрунтованими, а
позов таким, що не підлягає
задоволенню.

Заслухавши доводи та пояснення
позивача, а також представників сторін,
розглянувши подані документи і
матеріали, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги підлягають до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 30.11.2012р.
громадянин Узбекистану ОСОБА_1 в'їхав
на територію України через КПП
«Конотоп», по паспорту громадянина
Узбекистану серії НОМЕР_1, виданого
25.08.2012р. Міністерством внутрішніх справ
Республіки Узбекистан (а.с.10-12).

13.02.2013р. позивач звернувся до
Соснівського РВ у м. Черкаси УДМС
України в Черкаській області з заявою
про оформлення посвідки на тимчасове
проживання в Україні, з метою
возз'єднання сім'ї з громадянкою
України ОСОБА_7, додавши до неї
документи, що обгрунтовують здійснення
даної процедури (а.с.92-94).

В подальшому, 27.02.2013р. управлінням ДМС
України в Черкаській області, на
підставі ч.13 ст.4 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» було оформлено та видано
ОСОБА_1 посвідку на тимчасове
проживання в Україні, з терміном дії до
27.02.2014р., термін дії якої було
продовжено до 27.02.2015р.

12.03.2014р. ОСОБА_1 повторно звернувся до
управління ДМС України в Черкаській
області із заявою про надання йому
дозволу на імміграцію в Україну (а.с.39),
оскільки рішенням ВГІРФО УМВС України
в Черкаській області від 21.11.2011р. йому
було відмовлено у видачі дозволу на
імміграцію в Україну та посвідки на
постійне проживання у Україні, на
підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про
імміграцію».

Управлінням ДМС України в Черкаській
області в ході проведення перевірки
наявності чи відсутності підстав для
отримання позивачем дозволу на
імміграцію в Україну було з'ясовано, що
згідно з обліками інформації
Генерального сектору Укрбюро
Інтерполу УМВС України в Черкаській
області (лист від 17.04.2014р. № ІР/39/14/271,
а.с.60), яка була підтверджена даними
управління СБУ в Черкаській області
(лист від 03.09.2014р. № 5/13513, а.с.61),
встановлено, що позивач може бути
потенційно небезпечною особою,
схильною до скоєння злочинів
сексуального характеру проте
неповнолітніх.

З огляду на наявну інформацію та з
метою вирішення питання щодо прийняття
рішення по документуванню позивача
посвідкою на постійне проживання в
Україні та оформлення останньому
дозволу на імміграцію в Україну,
відповідач 24.06.2014р. звернувся до ДМС
України з листом № 08-04/11091 для надання
відповідного роз'яснення (а.с.62).

В листі-відповіді ДМС України
відповідач повідомив, що 17.12.2012р.
стосовно ОСОБА_1 з метою попередження
та недопущення вчинення протиправних
дій на території України та на підставі
ч.1 ст.13 Закону України «Про статус
іноземців та осіб без громадянства»
було прийнято рішення про заборону
в'їзду в Україну строком на 5 років.

З урахуванням вищевказаного,
управлінням Державної міграційної
служби України в Черкаській області на
підставі ч.4 п.19 Порядку оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання було скасовано
ОСОБА_1 посвідку на тимчасове
проживання в Україні, про що 28.08.2014р.
прийнято відповідне рішення (а.с.20).

Крім цього, за результатами розгляду
матеріалів справи позивача про
оформлення дозволу на імміграцію в
Україну, керуючись п.2 ч.1 ст.10 Закону
України «Про імміграцію» управлінням
Державної міграційної служби України в
Черкаській області було прийнято
рішення № 08-06/4 від 28.08.2014р., яким ОСОБА_1
було також відмовлено у наданні
дозволу на імміграцію в Україну (а.с.19).

Маючи на руках інформацію, яка доводила
існування об'єктивних підстав вважати
перебування ОСОБА_1 на території
України таким, що може суперечити
інтересам охорони громадського
порядку та завдати суттєвої шкоди
законом правам та інтересам громадян
та інших осіб, які проживають в Україні,
управління Державної міграційної
служби України в Черкаській області, на
підставі абзаців 2-3 ч.1 ст.13 та ст.26
Закону України «Про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства»
24.09.2014р. прийняло рішення про примусове
повернення з України іноземця або
особи без громадянства (а.с.22), яким було
вирішено примусово повернути за межі
України громадянина Узбекистану
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, із забороною
в'їзду в Україну терміном на 3 роки.

Вважаючи оскаржувані рішення
протиправними та такими, що порушують
його права та інтереси, оскілки були
прийняті з порушенням Законів України
«Про статус іноземців та осіб без
громадянства» та «Про імміграцію», а
також Порядку оформлення,
виготовлення і видачі посвідки на
постійне проживання та посвідки на
тимчасове проживання, ОСОБА_1 звернувся
до суду за захистом порушених прав та
інтересів зі сторони суб'єкта владних
повноважень.

Відповідно до Конституції України
іноземці та особи без громадянства, які
на законних підставах, умови яких
встановлюються спеціальним
законодавством про статус іноземців та
осіб без громадянства, перебувають в
Україні, наділені такими ж правами та
обов'язками, як і громадяни України.

Правовий статус, основні права, свободи
та обов'язки іноземців та осіб без
громадянства, які проживають або
тимчасово перебувають в Україні і
порядок вирішення питань, пов'язаних з
їх в'їздом в Україну або виїздом з
України регулюється Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства» від 22.09.2011р. № 3773-VI
(надалі - Закон № 3773).

Частиною 14 ст.4 Закону № 3773 визначено,
що іноземці та особи без громадянства,
які прибули в Україну з метою
возз'єднання сім'ї з особами,
зазначеними у частинах другій -
дванадцятій цієї статті, та отримали
посвідку на тимчасове проживання,
вважаються такими, які на законних
підставах перебувають на території
України, на період, зазначений в
частинах другій - дванадцятій цієї
статті.

Іноземці та особи без громадянства,
зазначені у частинах четвертій -
чотирнадцятій та сімнадцятій ст.4 цього
Закону, отримують посвідку на
тимчасове проживання (ч.3 ст.5 Закону №
3773).

В свою чергу, приписами ч.14 ст.5 Закону №
3773 визначено, що підставою для видачі
посвідки на тимчасове проживання у
випадку, передбаченому частиною
чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є
заява іноземця або особи без
громадянства, дійсний поліс медичного
страхування та документ, згідно з яким
вони, відповідно до права країни
походження іноземця або особи без
громадянства, вважаються членами сім'ї
особи, зазначеної в частинах другій -
дванадцятій статті 4 цього Закону.
Документ, що підтверджує належність до
членів сім'ї, визнається дійсним в
Україні у разі його легалізації, якщо
інше не передбачено законом чи
міжнародним договором України.

Суд зазначає, що ч.4 п.19 Порядку
оформлення, виготовлення і видачі
посвідки на постійне проживання та
посвідки на тимчасове проживання,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 28.03.2012р. №251
передбачено, що посвідка на тимчасове
проживання скасовується
територіальним органом або
підрозділом ДМС, який її видав, у разі
коли дії іноземця та особи без
громадянства загрожують національній
безпеці, громадському порядку,
здоров'ю, захисту прав і законних
інтересів громадян України та інших
осіб, що проживають в Україні.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону № 3773,
іноземці та особи без громадянства в
порядку, визначеному Законом України
«Про імміграцію» можуть, зокрема,
іммігрувати в Україну на постійне
проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну
іноземців та осіб без громадянства
визначаються Законом України «Про
імміграцію» від 07.06.2001р. № 2491-ІІІ
(надалі - Закон № 2491).

Стаття 1 Закону № 2491 передбачає, що
імміграція це прибуття в Україну чи
залишення в Україні у встановленому
законом порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання.
Іммігрантом в даному випадку
визнається іноземець чи особа без
громадянства, який отримав дозвіл на
імміграцію і прибув в Україну на
постійне проживання, або, перебуваючи в
Україні на законних підставах, отримав
дозвіл на імміграцію і залишився в
Україні на постійне проживання.

Порядок надання дозволу на імміграцію
в Україну на постійне проживання та
необхідні документи визначено ст.9
Закону № 2491.

У відповідності до п.2 ч.1 вказаної
статті, заяви про надання дозволу на
імміграцію подаються особами, які
перебувають в Україні на законних
підставах, - до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері імміграції.

Пунктом 5 ч.5 зазначеної статті
визначено, що для надання дозволу на
імміграцію до заяви додаються такі
документи: 1) три фотокартки; 2) копія
документа, що посвідчує особу; 3)
документ про місце проживання особи; 4)
відомості про склад сім'ї, копія
свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка
подає заяву, перебуває в шлюбі); 5)
документ про те, що особа не є хворою на
хронічний алкоголізм, токсикоманію,
наркоманію або інфекційні
захворювання, перелік яких визначено
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері охорони здоров'я.

У статті 10 Закону № 2491 наведено
вичерпний перелік підстав для відмови
у наданні дозволу на імміграцію в
Україну. Зокрема зазначено, що дозвіл
на імміграцію в Україну не надається:1)
особам, засудженим до позбавлення волі
на строк більше одного року за вчинення
діяння, що відповідно до законів
України визнається злочином, якщо
судимість не погашена і не знята у
встановленому законом порядку; 2)
особам, які вчинили злочин проти миру,
воєнний злочин або злочин проти
людяності та людства, як їх визначено в
міжнародному праві, або розшукуються у
зв'язку із вчиненням діяння, що
відповідно до законів України
визнається тяжким злочином, або їм
повідомлено про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення,
досудове розслідування якого не
закінчено; 3) особам, хворим на
хронічний алкоголізм, токсикоманію,
наркоманію або інфекційні
захворювання, перелік яких визначено
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері охорони здоров'я; 4)
особам, які в заявах про надання
дозволу на імміграцію зазначили
свідомо неправдиві відомості чи подали
підроблені документи; 5) особам, яким на
підставі закону заборонено в'їзд на
територію України; 6) в інших випадках,
передбачених законами України.

В свою чергу, приписами ст.26 Закону № 3773
визначено, що іноземець або особа без
громадянства можуть бути примусово
повернуті в країну походження або
третю країну, якщо їх дії порушують
законодавство про правовий статус
іноземців та осіб без громадянства або
суперечать інтересам забезпечення
національної безпеки України чи
охорони громадського порядку, або якщо
це необхідно для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України за рішенням
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує реалізацію державної
політики у сфері міграції, органу
Служби безпеки України або органу
охорони державного кордону (стосовно
іноземців та осіб без громадянства, які
затримані ними у межах контрольованих
прикордонних районів під час спроби
або після незаконного перетинання
державного кордону України), з
подальшим повідомленням протягом 24
годин прокурору про підстави прийняття
такого рішення. У рішенні про примусове
повернення зазначається строк,
протягом якого іноземець або особа без
громадянства повинні виїхати з
України. Зазначений строк не повинен
перевищувати 30 днів з дня прийняття
рішення.

Рішення про примусове повернення
іноземців та осіб без громадянства,
зазначених у частині першій цієї
статті, може супроводжуватися
забороною щодо подальшого в'їзду в
Україну строком на три роки (ч.2 ст.26
Закону № 3773).

Рішення про примусове повернення за
приписами ч.4 ст.26 Закону № 3773 може бути
оскаржено до суду.

З аналізу норм чинного законодавства
та обставин справи суд дійшов висновку,
що підставами для прийняття
оскаржуваних позивачем рішень мають
слугувати достатні підстави, які
свідчать, що перебування іноземця
особи без громадянства на території
України суперечить інтересам
громадського порядку та завдає
суттєвої шкоди охоронюваним правам та
інтересам громадян України та осіб, які
проживають на території України.

В контексті вищевказаного, оскаржувані
ОСОБА_1 рішення, на думку суду, є
необґрунтованими та безпідставними, з
огляду на наступне.

Скасовуючи позивачеві посвідку на
тимчасове проживання в Україні, суб'єкт
владних повноважень постався на те, що
дії позивача загрожують національній
безпеці, громадському порядку,
здоров'ю, захисту прав і законних
інтересів громадян України та інших
осіб, що проживають в Україні.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_1 за вчинення зґвалтування
першого ступеня тяжкості на протязі 8
років відбував покарання в
пенітенціарній установі США. На
території України позивач проживає з
2008 року. У відповідності до довідки
управління інформаційно-аналітичного
забезпечення УМВС України в Черкаській
області № 23-07102014/71210 про несудимість,
станом на 07.10.2014р. ОСОБА_1 за час
перебування в Україні до кримінальної
відповідальності не притягувався та в
розшуку не перебуває. 23.07.2009р. позивачем
було укладено шлюб із громадянкою
України - ОСОБА_7, що підтверджується
відповідним свідоцтвом (а.с.15). В
судовому засіданні позивач зазначив,
що в шлюбі він перебуває і на
теперішній час, є гарним сім'янином та
утримує свою родину. Згідно
довідки-характеристики Об'єднання
іудейських релігійних громад та
організацій Черкаської області від
01.10.2014р., ОСОБА_1 вже 6 років є членом
єврейської общини, характеризується,
як добра та чуйна людина, яка допомагає
людям похилого віку ремонтуючи їх
взуття безкоштовно.

З урахуванням вищевказаного, суд
дійшов висновку, що позивач є
адекватним, безпечним та добропорядним
членом суспільства, який жодним чином
не загрожує національній безпеці,
громадському порядку, життю та здоров'ю
громадян України та інших осіб, що
проживають в Україні, оскільки за час
перебування не вчинив жодного
протиправного діяння, яке підпадає під
визначення Кримінального кодексу
України та характеризується тільки з
позитивної сторони, а отже рішення про
скасування посвідки ОСОБА_1 на
тимчасове проживання в Україні є
незаконним та підлягає скасуванню.

З обґрунтуванням рішення про відмову у
наданні дозволу позивачеві на
імміграцію в Україну суд також
погодитись не може та зазначає
наступне.

Відповідач вважає, що ОСОБА_1 підпадає
під категорію осіб, що вчинили злочини,
зокрема проти людства і людяності.

Злочини проти людства або злочини
проти миру та безпеки людства, як
зазначено в пояснювальній записці до
Римського статуту Міжнародного
кримінального суду, є «найбільш
ненависними злочинами, так як являють
собою серйозний руйнівний вплив на
людську гідність, принижують та
спричиняють деградацію особистості».
Вони не є ізольованими чи одиничними
випадками, а є частиною або однієї
урядової політики (хоча винні не
повинні ідентифікувати себе з цією
політикою), або широкого
розповсюдження звірства, яке
замовчується чи виправдовується
урядом чи де-факто владою. В свою чергу,
злочинами проти людяності визнаються
злочини, що завдають шкоди людині, її
здоров'ю, добробуту та честі. Вони
належать до кримінальних і караються
законом. Це вбивство, доведення до
самогубства, побої, катування,
ненадання допомоги особі в небезпеці,
незаконне позбавлення волі, захоплення
заручників, торгівля людьми,
експлуатація дітей, зґвалтування,
розбещення неповнолітніх.

Як висновок, позивач не вчиняв злочини
проти людства і людяності, на які
посилається в своєму рішенні
відповідач як підставу у відмові у
наданню йому права на постійне
проживання в Україні, а тому саме
рішення є сумнівним та підлягає
скасуванню, оскільки не ґрунтується на
нормах чинного законодавства.

Враховуючи, що судом було достовірно
встановлено, що рішення управління ДМС
України в Черкаській області про
скасування ОСОБА_1 посвідки на
тимчасове проживання та про відмову в
наданні дозволу на імміграцію в
Україну є незаконними, то
неправомірним та таким, що підлягає
скасуванню також є рішення відповідача
про примусове повернення з України
іноземця або особи без громадянства,
яке було прийнято за наслідками
проведеної перевірки та прийняття
вищевказаних рішень.

Вимоги позивача щодо зобов'язання
управління Державної міграційної
служби України в Черкаській області
прийняти рішення про надання дозволу
ОСОБА_1 на імміграцію в Україну та про
поновлення виданої раніше ОСОБА_1
посвідку від 28.08.2014р. на тимчасове
проживання в Україні суд вважає
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки
практикою Верховного Суду України
визначено, що суд не може підміняти
державний орган, приймаючи замість
нього рішення та давати вказівки, які б
свідчили про вирішення питань, які
належить до компетенції такого
суб'єкту владних повноважень. В даному
випадку, у відповідності до вимог
Закону України «Про міграцію» та
Порядку оформлення, виготовлення і
видачі посвідки на постійне проживання
та посвідки на тимчасове проживання
судом достовірно встановлено, що
вирішення даного роду питань
відноситься до обов'язків управлінь
Державної міграційної служби України.

Натомість, суд зазначає, що оскільки
первинною підставою вважати, що ОСОБА_1
на законних підставах проживає на
території України є наявність у
останнього посвідки на тимчасове
проживання в Україні, то суд
скориставшись своїм правом визначеним
ч.2 ст.11 КАС України виходить за межі
позовних вимог шляхом зобов'язання
управління Державної міграційної
служби України в Черкаській області
розглянути питання щодо поновлення
громадянину Узбекистану ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на тимчасове
проживання в Україні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 КАС України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов підлягає
частковому задоволенню, оскільки
суб'єкт владних повноважень не довів,
що під час прийняття оскаржуваних
рішень від 28.08.2014р. про відмову ОСОБА_1 в
наданні дозволу на імміграцію в
Україну; від 28.08.2014р. про скасування
ОСОБА_1 посвідки на тимчасове
проживання в Україні та від 24.09.2014р. про
примусове повернення з України
іноземця або особи без громадянства
він діяв в межах повноважень та у
спосіб, що передбачений Конституцією
та законами України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 94 КАС
України якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 159 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Скасувати рішення управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області про відмову
громадянину Узбекистану ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у наданні дозволу на
міграцію від 28.08.2014 р.

Скасувати рішення управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області від 24.09.2014 р. про
примусове повернення з України
громадянина Узбекистану ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Скасувати рішення управління
Державної міграційної служби України в
Черкаській області від 28.08.2014 р. про
скасування посвідки на тимчасове
проживання в Україні громадянину
Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Управління Державної
міграційної служби України в
Черкаській області розглянути питання
щодо поновлення громадянину
Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
посвідки на тимчасове проживання в
Україні.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету на
користь позивача сплачений ним судовий
збір у розмірі 36 (тридцять шість) грн. 54
коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, яка підлягає поданню до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
складення постанови в повному обсязі. У
разі застосування судом частини 3
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови. Якщо суб'єкта владних
повноважень у випадках та порядку,
передбачених частиною 4 статті 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
С.М. Гарань

Повний текст постанови виготовлений 28
жовтня 2014 року.