Справа № 826/11989/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Діджітал
Промоушн»доДержавної податкової
інспекції в Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпро визнання протиправними
та скасування податкових повідомлень -
рішень, В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Діджітал Промоушн»
(далі по тексту - позивач, ТОВ «Діджітал
Промоушн») звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі по тексту -
ДПІ в Оболонському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві) про визнання
протиправними та скасування
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 01 вересня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 10 вересня 2014
Судове засідання, призначене на 10
вересня 2014 року, відкладалось на 22
вересня 2014 року за клопотанням
представника відповідача та у зв'язку з
необхідністю отримання від позивача
додаткових доказів по справі.
У судовому засіданні 22 вересня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову. Представник
відповідача у судове засідання
повторно не з'явився, хоча про дату, час
та місце проведення судового розгляду
справи повідомлений належним чином.
Частиною 4 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.
Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи положення частин 4 та 6
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 22
вересня 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.
У період з 27 березня 2014 року по 02 квітня
2014 року посадовою особою ДПІ в
Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві на підставі направлення від 27
березня 2014 року №630/22-03 та наказу від 26
березня 2014 року №555 проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Діджітал Промоушн» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово-господарських
взаємовідносин із ТОВ «Фірма «Сервіс
Транс» за період березень 2013 року -
За результатами перевірки складно Акт
№364/26-54-22-03/36697850 від 09 квітня 2014 року
(далі по тексту - Акт перевірки), в якому
зазначено про порушення позивачем
- пункту 138.1. статті 138, підпункту 139.1.9.
пункту 139.1. статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток за 2013 рік
- пункту 198.6. статті 198 та пункту 200.2.
статті 200 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
грн., в тому числі по періодам: березень
Виявлення зазначених порушень стало
підставою для винесення відповідачем 25
квітня 2014 року податкових повідомлень -
зобов'язання по податку на додану
вартість за основним платежем у сумі
зобов'язання по податку на прибуток за
штрафними (фінансовими) санкціями у
Не погоджуючись з виявленими
порушеннями та нарахованими грошовими
зобов'язаннями, ТОВ «Діджітал
Промоушн» оскаржило податкові
повідомлення - рішення в
адміністративному порядку.
За результатами розгляду первинної
скарги платника податків, рішенням
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про результати розгляду
первинної скарги від 26 червня 2014 року
№5721/10/26-15-10-06-15 податкове повідомлення -
рішення ДПІ в Оболонському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві № від 25
квітня 2014 року в частині застосування
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
18006,50 грн. - скасовано, а в іншій частині
так само як і податкове повідомлення -
рішення №3 від 25 квітня 2014 року
залишено без змін.

За результатами розгляду скарги ТОВ
«Діджітал Промоушн», рішенням
Міністерства доходів і зборів України
від 17 липня 2014 року №12795/6/99-99-10-01-15
податкові повідомлення - рішення від 25
квітня 2014 року № та № з
урахуванням рішення Головного
управління Міндоходів у м. Києві від 26
червня 2014 року №5721/10/26-15-10-06-15,
прийнятого за результатами первинної
скарги, - залишено без змін, а скаргу -
без задоволення.

У зв'язку з викладеним 16 липня 2014 року
ДПІ в Оболонському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві на підставі акту
перевірки та рішення про результати
розгляду первинної скарги винесено
нове податкове повідомлення - рішення
№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість за основним платежем у сумі
72026,00 грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 18006,50 грн.

Назване податкове повідомлення -
рішення також було оскаржено платником
податків в адміністративному порядку.
Листом від 31 липня 2014 року №678/6/99-99-10-01-15
Державна фіскальна служба України
повідомила ТОВ «Діджітал Промоушн», що
повторні звернення до одного і того
самого органу доходів і зборів від
однієї і тієї особи з одного і того
самого питання не розглядаються, якщо
перше вирішено по суті.

Посилаючись на безпідставність та
необґрунтованість висновків
податкового органу, що стали підставою
для збільшення сум грошових
зобов'язань по податку на прибуток та
податку на додану вартість, ТОВ
«Діджітал Промоушн» звернулось з
відповідним позовом до суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що висновки
податкового органу, викладені в Акті
перевірки, документально та нормативно
не підтверджуються. Зокрема, позивач
наголошує на тому, що позиція
податкового органу щодо нереальності
(нікчемності) господарських
правочинів, укладених між ним та ТОВ
«Фірма «Сервіс - Транс» фактично
ґрунтується на неналежних доказах -
акті іншого податкового органу про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Фірма «Сервіс - Транс» щодо
підтвердження господарських відносин
за період діяльності з 01 січня 2013 року
по 30 червня 2013 року та вироку
Шевченківського районного суду міста
Києва від 24 вересня 2013 року. Натомість,
реальність спірних
фінансово-господарських операцій
підтверджується всіма необхідними та
належним чином складеними первинними і
розрахунковими документами, які
безпосередньо пов'язанні із
господарською діяльністю ТОВ
«Діджітал Промоушн».

У письмових запереченнях відповідач
посилається на те, що висновки Акта
перевірки являються правомірними та
ґрунтуються на достовірних і належних
доказах, а надані позивачем документи
не можуть вважатись належними доказами
надання ТОВ «Фірма «Сервіс - Транс»
послуг та виконання робіт, оскільки на
їх підставі не можливо встановити, що
саме зазначений суб'єкт є їх
виконавцем. Крім того, зі змісту
первинних документів встановлено
надання послуг у періодах, що
передували укладенню договору. Також,
згідно інформації, викладеної у вироку
Шевченківського районного суду міста
Києва від 24 вересня 2013 року, ТОВ «Фірма
«Сервіс - Транс» створено для прикриття
незаконної діяльності невстановлених
слідством осіб, без наміру зайняття
підприємницькою діяльністю.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що
врегульовує спірні правовідносини є
Податковий кодекс України від 02.12.2010р.
№2755-VI з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1.
статті 14 ПК України витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Одночасно згідно підпункту 14.1.36
названої статті господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах
138.3 цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (підпункт 138.1.1. пункту
138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138
названого Кодексу витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1.
статті 139 ПК України визначено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, податковим кредитом у
розумінні підпункту 14.1.181. пункту 14.1.
статті 14 ПК України визнається сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1.
статті 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України)
(пункт 201.1. статті 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби.

В силу пункту 201.4. статті 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (пункту 201.6. статті 201
ПК України).

Згідно з пунктом 201.7. статті 201 ПК
України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Наступним пунктом названої статті
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011р. № 1379, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 22
листопада 2011 року за № 1333/20071, який
набрав чинності 16 грудня 2011 року та
діяв до 01 березня 2014 року (далі по
тексту - Порядок) податкову накладну
заповнює особа, яка зареєстрована як
платник податку в податковому органі
та якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість.

Пунктом 5 Порядку встановлено, що
сплачена (нарахована) сума податку на
додану вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

Податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (пункт 6.2 Порядку).

Одночасно, відповідно до положень
пункту 6.3 цього Порядку, не дає права
покупцю на віднесення сум податку на
додану вартість до податкового
кредиту: відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних;
порушення порядку заповнення
податкової накладної; податкова
накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, Податковим кодексом
України визначено окремі випадки, за
яких неможливе формування податкового
кредиту, зокрема, це відсутність
зв'язку з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку на додану вартість.

Таким чином, із зазначеного вище також
випливає й те, що при дослідженні факту
здійснення господарської операції,
оцінці підлягають відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999р. №996-XIV з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Закон України від 16.07.1999р.
№996-XIV), який визначає правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

В розумінні названого Закону первинний
документ це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з частою 1 статті 9 Закону
України від 16.07.1999р. №996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(частина 2 зазначеної статті).

За приписами частини 3, 4 та 5 статті 9
Закону України від 16.07.1999р. №996-XIV
інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку. Регістри
бухгалтерського обліку повинні мати
назву, період реєстрації господарських
операцій, прізвища і підписи або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
осіб, які брали участь у їх складанні.
Господарські операції повинні бути
відображені в облікових регістрах у
тому звітному періоді, в якому вони
були здійснені.

Отже, виходячи з аналізу зазначених
норм Закону облік господарських
операцій здійснюється у регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року №88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 року за
№168/704 з наступними змінами та
доповненнями в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Положення №88), яке
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (установи),
первинні документи це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 названого
Положення).

В силу пункту 2.4. Положення №88 первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові
регістри і бухгалтерська звітність
повинні складатись українською мовою.
Поряд з українською мовою може
застосовуватися інша мова у порядку,
визначеному статтею 11 Закону України
«Про мови в Україні» (пункт 1.3.
Положення №88).

При цьому у листі від 02.06.2011р. № 742/11/13-11
Вищий адміністративний суд України
зазначає, що за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас,
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції, про що
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011р. № 1936/11/13-11).

Так, в ході судового розгляду справи
судом встановлено, що 25 березня 2013 року
між ТОВ «Діджітал Промоушн» (замовник)
та ТОВ «Фірма «Сервіс - Транс»
(виконавець) укладений письмовий
договір за № 250313 про надання послуг.

За умовами цього договору замовник
доручає, а виконавець приймає на себе
зобов'язання надати послуги з
розміщення рекламних матеріалів
замовника та / або клієнтів замовника в
мережі Інтернет на веб-сайтах, вказаних
в додатках, а замовник зобов'язується
прийняти та оплатити надані послуги в
строки та на умовах, передбачених цим
договором та додатками до нього.

Також у пункті 1.2 названого договору
закріплено, що він є довгостроковим і
базовим, умови розміщення рекламних
матеріалів, включаючи перелік
веб-сайтів, період виходу, графік
виходу рекламних матеріалів, вартість,
строк та порядок оплати, додаткова
відповідальність, інші умови містяться
в додатках до договору, які є
невід'ємною його частиною після
підписання уповноваженими
представниками сторін.

Відповідно до пункту 2.1 договору для
розміщення рекламних матеріалів
замовник направляє виконавцю заявку на
розміщення реклами у вигляді
медіа-плану, а також надає виконавцю
текст рекламного оголошення та
рекламний матеріал, який повинен
відповідати технічним вимогам,
загальноприйнятним моральним нормам
та вимогам законодавства України. На
підставі отриманої заявки
(медіа-плану), сторони підписують
відповідний додаток до договору, в
якому вказуються узгоджені сторонами
умови розміщення рекламних матеріалів,
включаючи, перелік веб-сайтів, період
виходу, графік виходу рекламних
матеріалів, вартість, строк та порядок
оплати, інші умови.

Пунктом 2.2. договору також передбачено,
що вказані у пункту 2.1 матеріали та
документація надаються та
підписуються замовником не менш ніж за
10 робочих днів до дати початку
рекламної кампанії.

Засвідченням факту належного
виконання послуг за цим договором,
згідно з пунктом 2.4, є акт приймання -
передачі наданих послуг, підписаний
уповноваженими представниками сторін.

Згідно з пунктом 2.6 договору у випадку
наявності в рекламі знака для товарів
та послуг (логотипу) на іноземній мові
(в тому числі російській) замовник
зобов'язується, на вимогу виконавця,
надати останньому наступні документи:
фотокопію з Державного реєстру
свідоцтв України на знаки для товарів
та послуг або документу
Держдепартаменту інтелектуальної
власності України, якщо знак для
товарів та послуг зареєстрований у
відповідності з Мадридською угодою -
фотокопію відповідного документа, який
підтверджує реєстрацію або ліцензійну
угоду на право користування знаком і
т.д.

У розділі 3 договору також закріплено,
що виконавець, крім іншого,
зобов'язаний надати звіт про
проведення рекламної компанії.

Відповідно до розділу 4 договору ціна
дорівнює сумі вартості послуг
виконавця по розміщенню рекламних
матеріалів замовника, що передбачені
додатками до договору. Вартість послуг
виконавця та порядок оплати в кожному
випадку визначається сторонами в
додатках до договору, а оплата
здійснюється у безготівковій формі на
підставі виставленого виконавцем
рахунку - фактури.

На підтвердження факту виконання
Договору №250313 та надання послуг
позивач надав до суду копії наступних
документів:

- додатки до договору про надання
послуг №250313 від 25 березня 2013 року №1,
№2, №3 від 25 березня 2013 року, №4, №5, №6
від 30 березня 2013 року, №7, №8 від 25
квітня 2013 року, №9, №10 від 20 травня 2013
року з графіками розміщення рекламного
сюжету;

- акти надання послуг №0103, №0203, №0303 від
31 березня 2013 року, №0104, №0204, №0304 від 30
квітня 2013 року, №0105, №0205 від 31 травня 2013
року, №0106, №0206 від 30 червня 2013 року;

- рахунки на оплату №0103, №0203, №0303 від 31
березня 2013 року, №0104, №0204, №0304 від 30
квітня 2013 року, №0105, №0205 від 31 травня 2013
року, №0106, №0206 від 30 червня 2013 року;

- податкові накладні №31034 від 31 березня
2013 року на суму 49247,50 грн., №31035 від 31
березня 2013 року на суму 43772,40 грн., №31036
від 31 березня 2013 року на суму 58900,28 грн.,
№30051 від 30 квітня 2013 року на суму 51077,57
грн., №30052 від 30 квітня 2013 року на суму
56465,53 грн., №30053 від 30 квітня 2013 року на
суму 39485,04 грн., №31078 від 31 травня 2013 року
на суму 12823,66 грн., №31079 від 31 травня 2013
року на суму 56943,00 грн., №30083 від 30 червня
2013 року на суму 59451,97 грн., №30084 від 30
червня 2013 року на суму 3989,04 грн.

У той же час, на вимогу суду позивачем
не надано жодного примірника тексту
рекламного оголошення та рекламного
матеріалу, що розміщувався в мережі
Інтернет на виконання умов договору
№250313 про надання послуг.

Крім того, суд звертає увагу, що зі
змісту графіків розміщення рекламних
сюжетів, узгоджених між замовником та
виконавцем до кожного з додатків до
договору №250313, вбачається
невідповідність періоду розміщення
реклами датам, зазначеним як початок та
кінець розміщення відповідної реклами.

Так само, за результатами
співставлення названих періодів,
зазначених у додатках до договору та у
графіках розміщення рекламних сюжетів,
встановлено їх неузгодженість по
датам.

На підтвердження реальності виконання
договору №250313 та надання рекламних
послуг позивачем надано копії
договорів, укладених між ним та його
контрагентами.

Однак, до зазначених документів суд
ставиться критично, оскільки ані з
названих документів, ані з будь-яких
інших документів не можливо встановити
надання рекламних послуг саме
контрагентом позивача - ТОВ «Фірма
«Сервіс - Транс».

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено факт
здійснення господарських операцій з
отримання послуг від контрагента - ТОВ
«Фірма «Сервіс - Транс», а тому
віднесення сум коштів та податку на
додану вартість з вартості таких
послуг до валових витрат і податкового
кредиту є безпідставним, що свідчить
про правомірність донарахування
податковим органом позивачу сум
податку на прибуток і податку на додану
вартість із застосуванням штрафних
(фінансових) санкцій спірними
податковими повідомленнями -
рішеннями.

Водночас, суд не приймає до уваги
посилання відповідача, викладені в
Акті перевірки, щодо безтоварності
(нереальності) фінансово-господарських
операцій між позивачем та ТОВ «Фірма
«Сервіс - Транс» з підстав визнання
вироком Шевченківського районного
суду міста Києва від 24 вересня 2013 року
по справі №761/22932/13-к ОСОБА_1 винним у
вчиненні злочину, передбаченого
частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 205
КК України, з огляду на наступне.

Так, зі змісту названого вироку
вбачається, що, зокрема, у серпні 2012
року ОСОБА_1 вступив у попередню змову з
невстановленими слідством особами та
запропонував ОСОБА_2 зареєструвати на
ім'я останнього в органах державної
влади суб'єкт підприємницької
діяльності - юридичну особу ТОВ «Фірма
«Сервіс - Транс» (),
створену для прикриття незаконної
діяльності невстановлених слідством
осіб, без наміру зайняття
підприємницькою діяльністю.
Домовившись про підписання у нотаріуса
статутних та інших документів
пов'язаних з реєстрацією підприємства,
ОСОБА_1 пообіцяв виплатити ОСОБА_2 за
вчинення цих дій грошову винагороду.
Тим самим ОСОБА_1 порадами, наданням
засобів та усуненням перешкод сприяв у
незаконному створенні суб'єкту
підприємницької діяльності (юридичних
осіб) з метою прикриття незаконної
діяльності. Не усвідомлюючи
протиправний характер дій,
запропонованих ОСОБА_1 , та не
усвідомлюючи, що підприємство
реєструється з метою прикриття
незаконної діяльності невстановлених
осіб, ОСОБА_2 погодився на таку
пропозицію.

З огляду на викладене вище вбачається,
що вказаний вирок винесено стосовно
громадянина ОСОБА_1 При цьому, у
відповідності до наявного у матеріалах
справи документів, а саме договору
№250313 від 15 березня 2013 року, рахунків на
оплату, актів наданих послуг та
податкових накладних, зазначені
підписані керівником ТОВ «Фірма
«Сервіс - Транс» ОСОБА_3, а відтак суд
дійшов висновку, що вирок
Шевченківського районного суду м.
Києва від 24.09.2013 року по справі
№761/22932/13-к не є доказом вини посадових
осіб позивача та/або його контрагентів.

Проте, враховуючи висновки суду щодо
оспорюваних фінансово-господарських
операцій, за результатами дослідження
яких не встановлено реальності
(товарності) здійснення останніх, суд
дійшов висновку про обґрунтованість та
законність донарахування ТОВ
«Діджітал Промоушн» грошових
зобов'язань з податку на прибуток та
податку на додану вартість
оскаржуваними податковими
повідомленнями-рішеннями.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Кузьменко