Справа № 826/9347/14
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9347/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
У Х В А Л А

Іменем України

21 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при секретарі
за участю: представників позивача
представника відповідача третьої
особи адвокатаБорисюк Л.П., Петрика І.Й.,
Собківа Я.М. Чайка О.С. ОСОБА_5, ОСОБА_6
ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_10 на ухвалу
Окружного адміністративного суд міста
Києва від 04 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_10 до Київської міської
ради, треті особи - Департамент
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
ОСОБА_11, ОСОБА_8 про визнання
протиправними та скасування в частині
додатки до рішень № 116-2/217 від 28.01.1991, №
520/351 від 20.05.1999, № 696-9/1357 від 24.05.2007,
визнання недійсними та скасування
державних актів на право власності на
землю № IV-КВ № 126844, IV-КВ № 126843, IV-КВ №
126842, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04 вересня 2014 року
позовну заяву залишено без розгляду з
підстав застосування положень ст. 100
КАС України.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду, звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04 вересня 2014 року
як таку, що постановлена з порушенням
норм процесуального права та направити
справу до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а ухвалу суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Залишаючи позовну заяву без розгляду,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем без поважних причин
пропущено шестимісячний строк
звернення до суду та відсутні правові
підстави для його поновлення.

З таким висновком суду колегія суддів
погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України,
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

При цьому, слід зазначити, що строк
звернення до адміністративного суду -
це проміжок часу після виникнення
спору у публічно-правових відносинах,
протягом якого особа має право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою за вирішенням цього
спору і захистом своїх прав, свобод чи
інтересів. Після закінчення цього часу
особа не втрачає права звернутися із
адміністративним позовом, але у
задоволенні цього позову може бути
відмовлено на підставі пропуску строку
звернення до адміністративного суду.

Дотримання строку звернення з
адміністративним позовом є однією з
умов для реалізації права на позов у
публічно-правових відносинах. Вона
дисциплінує учасників цих відносин у
випадку, якщо вони стали спірними,
запобігає зловживанням і сприяє
стабільності діяльності суб'єктів
владних повноважень щодо виконання
своїх функцій.

Встановлення процесуальних строків
законом та судом передбачено з метою
дисциплінування учасників
адміністративного судочинства та
своєчасного виконання ними
передбачених КАС України певних
процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному
процесі сприяє досягненню юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах, а також стимулює учасників
адміністративного процесу
добросовісно ставитися до виконання
своїх обов'язків. Ці строки обмежують
час, протягом якого такі
правовідносини можуть вважатися
спірними; після їх завершення, якщо
ніхто не звернувся до суду за
вирішенням спору, відносини стають
стабільними.

Згідно до ч. 1 ст. 100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Як зазначається позивачем в
адміністративному позову, про
існування спірних рішень відповідача
№ 1162/217 від 28.01.1999, № 250/351 від 20.05.1999 та №
696-9/1357 від 24.05.2007, а також про те, що
такими порушено її права свободи та
інтереси, позивачеві стало відомо лише
в грудні 2013 року в рамках цивільної
справи № 2-5375/10.

За твердженням позивача, рішення
Київської міської ради від 20.05.1999 № 250/351
та державні акти на право приватної
власності на землю є протиправними у
зв'язку з невірним зазначенням розміру
прибудинкової території, що
передавалась таким рішенням у
власність, а саме позивачу, ОСОБА_12 та
ОСОБА_13 передано у власність 0,0933 га, а
не 0,06 га. При отриманні державного акта
на право приватної власності на землю
IV-КВ № 126844, виданого Київською міською
радою 18 травня 2000 року про таку
невідповідність позивачу відомо не
було, оскільки сам Акт таких відомостей
не містить, а зі змістом спірного
рішення її не ознайомлено.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, з серпня 2010 року у провадженні
Подільського районного суду м. Києва
перебувала справа за позовом ОСОБА_16,
ОСОБА_15 до ОСОБА_10 про поділ земельної
ділянки у натурі, визнання права
власності, визначення порядку
користування землею, зобов'язання
вчинити певні дії, про що свідчить
наявна в матеріалах справи копія
рішення Подільського районного суду м.
Києва від 03.04.2014 у справі № 2-572/11 з
Єдиного державного реєстру судових
рішень.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог, ОСОБА_10 посилаючись на те, що
рішенням Київської міської ради від
20.05.1999 № 250/351 їй та іншим власникам
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,093 га, на підставі якого
18.05.2000 одержала державний акт на право
приватної власності на землю IV-КВ №
126844, зареєстрований у книзі записів
актів за № 85-200418.

Крім цього, у зазначених актах на право
приватної власності на землю вказано
рішення Київської міської ради від
20.05.1999 № 250/351 «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок
для обслуговування жилих будинків і
господарських будівель» на підставі
якого було видано такі акти.

З огляду на зазначене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
позивачка як співвласник земельної
ділянки, розташованої у Подільському
районі м. Києва у пров. Замковецькому,
3б, отримавши державний акт на право
приватної власності на землю IV-КВ №
126844, виданий Київською міською радою 18
травня 2000 року, могла та повинна була
дізнатись про обставини, що стали
підставою для звернення до суду з даним
позовом.

Крім цього, обізнаність позивача з
рішенням Київської міської ради від
20.05.1999 № 250/351 «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок
для обслуговування жилих будинків і
господарських будівель» та державними
актами на право приватної власності на
землю підтверджується й рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 03.04.2014 у справі № 2-572/11.

З матеріалів кадастрових справ № П-3495
та № ПА-3825 вбачається, що рішенням
Київської міської ради від 24.05.2007 №
696-9/1357 внесено зміни до рішення
Київської міської ради від 20.05.1999 № 250/351
«Про передачу громадянам у приватну
власність земельних ділянок для
обслуговування жилих будинків і
господарських будівель» саме за
заявами власників земельної ділянки, в
тому числі і позивача.

В матеріалах кадастрових справ наявна
як колективна заява ОСОБА_11, ОСОБА_16 та
ОСОБА_10 від 01.06.2004 про внесення змін в
рішення Київської міської ради від
20.05.1999 № 250/351 з визначенням часток
земельних ділянок (к.с. № П-3495 т.2 а.с.3),
так і заява позивача від 12.06.2004
аналогічного змісту (к.с. № ПА-3825 т.2
а.с.68).

Посилання представника позивача, що
позивач не пам'ятає про подання такої
заяви, а також на виконання вказаних
заяв від імені позивача іншою особою та
без відома позивача, колегія суддів
оцінює критично, оскільки позивачем не
надано жодних доказів її звернення до
правоохоронних органів щодо факту
підроблення вказаних документів.

Таким чином, судом зроблено вірний
висновок, що оскільки позивач
зверталась до Київської міської ради з
приводу внесення змін в рішення
Київської міської ради від 20.05.1999 № 250/351
з визначенням часток земельних
ділянок, то відповідно вона могла та
повинна була усвідомлювати результати
розгляду такого звернення.

Про рішення Київської міської ради від
20.05.1999 № 250/351 «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок
для обслуговування жилих будинків і
господарських будівель» позивач
дізналася або повинна була дізнатися
ще 18 травня 2000 року, отримавши
державний акт на право власності на
землю IV-КВ № 126844, зареєстрований у
книзі записів актів за № 85-200418, а про
рішення Київської міської ради від
24.05.2007 № 696-9/1357 «Про приватизацію
земельних ділянок для будівництва та
обслуговування житлових будинків,
господарських будівель і споруд у
Подільському районі м. Києва» позивач
могла і повинна була дізнатись,
оскільки останнє приймалось у тому
числі, на підставі її заяви.

Отже, посилання представника позивача
на те, що про рішення Київської міської
ради від 24.05.2007 № 696-9/1357 позивачу стало
відомо у зв'язку з поданням ОСОБА_8 та
ОСОБА_15 до Подільського районного суду
м. Києва 26.12.2013 заяви про уточнення
позовних вимог є необґрунтованими.

Крім цього, про рішення Київської
міської ради «Про передачу громадянам
у приватну власність земельних ділянок
для обслуговування житлових будинків
та господарських будівель» від 28.01.1999 №
116-2/217 позивачу було відомо принаймні ще
26 лютого 1999 року, коли останній
звертався із заявою (зареєстровано 08
червня 1999 року за № 8662) до Київського
міського управління земельних
ресурсів про виготовлення державного
акта на право приватної власності
земельної ділянки площею 0,0933 га для
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель по пров.
Замковецькому 3б саме на підставі
рішення Київської міської ради від
28.01.1999 № 116-2/217 (к.с. № ПА-3825 т.2 а.с.58).

Таким чином, аналізуючи обставини
даної справи та досліджуючи наявні в
ній докази, колегія суддів приходить до
висновку про наявність правових
підстав для залишення позовної заяви
без розгляду з підстав застосування
положень ст. 100 КАС України.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дослідив наявні докази, надав їм
належну оцінку та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права. Доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, а тому підстав для його
скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 199 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на ухвалу суду першої інстанції
суд апеляційної інстанції має право
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 на ухвалу
Окружного адміністративного суд міста
Києва від 04 вересня 2014 року - залишити
без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та
підписано - 24.10.2014

Головуючий суддя
Борисюк Л.П.

Судді:
Петрик І.Й.

Собків Я.М.