Справа № 415/2966/14-а
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 р. Справа № 415/2966/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Кононенко З.О.

Суддів: Бондара В.О. , Калитки О. М.

за участю секретаря судового засідання
Вовченко І.В

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Лисичанського міського суду
Луганської області від 18.08.2014р. по
справі № 415/2966/14-а

за позовом ОСОБА_1

до управління пенсійного фонду
України в м. Лисичанську Луганської
області

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 5 серпня 2014 року
звернувся до Лисичанського міського
суду Луганської області з позовом, в
якому просив суд зобов'язати
управління пенсійного фонду України в
м. Лисичанську Луганської області
поновити виплату його пенсії в розмірі
8 мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду заподіяну
здоров'ю в розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком починаючи з 01.11.2011р.
згідно ст. 50, 54, ч. 3 ст. 67 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1
стверджує, що боржник УПФУ в м.
Лисичанську Луганської області, в
супереч ухваленому на його користь
рішенню ЄСПЛ, починаючи з 01.11.2011р.
безпідставно та протиправно не виконує
на його користь судові рішення
національних судів в обсягах, які були
визначені такими рішеннями.

Постановою Лисичанського міського
суду Луганської області від 18.08.2014р. в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач зазначає,
що оскаржувана постанова прийнята без
повного та всебічного з'ясування всіх
обставин справи, в порушення норм
матеріального права, є необґрунтованою
та підлягає скасуванню з мотивів, які є
ідентичними позовній заяві.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм чинного
законодавства, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою
Вищого адміністративного суду України
від 15.01.2009 року по справі № К-22463/07
визнано відмову УПФ України в м.
Лисичанську Луганської області у
перерахунку пенсії з інвалідності
ОСОБА_1 відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
неправомірною та зобов'язано
відповідача призначити позивачу з 01
грудня 2006 року пенсію в розмірі восьми
мінімальних пенсій за віком та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю в розмірі 75% мінімальної
пенсії за віком.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 17.02.2009 року
по справі №2а-8552/08 визнано
неправомірними дії УПФ України в м.
Лисичанську Луганської області про
відмову в перерахунку та виплаті на
користь ОСОБА_1 пенсії в розмірі 8
мінімальних пенсій за віком та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю у розмірі 75 % мінімальної
пенсії за віком, рівної прожитковому
мінімуму для непрацездатних осіб з
01.04.2008 року та зобов'язано УПФУ в
м.Лисичанську Дкганської області
зробити перерахунок та виплату пенсії
ОСОБА_1 в розмірі 8 мінімальних пенсій
за віком та додаткової пенсії за шкоду
заподіяну здоров'ю в розмір 75%
мінімальної пенсії за віком починаючи
з 01.04.2008 року, з урахуванням положень
частини 3 статті 67 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».
Перерахунок пенсії здійснювати
виходячи з мінімальної пенсії за віком,
встановленої у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність визначеного законом на
відповідний період.

Пенсія в розмірах визначених судовими
рішеннями відповідно до ст. ст. 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» ОСОБА_1 виплачувалась до
31.10.2011 року.

Починаючи з 01.11.2011 року пенсію позивачу
перераховано в розмірах визначених
відповідними Постановами Кабінету
Міністрів України.

12 грудня 2013 року Європейським судом з
прав людини ухвалено остаточне рішення
у справі "Малахова та інші проти
України" (заява №35995/09 та 249 інших заяв).
Відповідно до цього рішення, з-поміж
іншого, Україна має протягом трьох
місяців з дня ухвалення рішення
виконати рішення національних судів,
ухвалені на користь заявників, які досі
підлягають виконанню. Боржниками за
зазначеними рішенням національних
судів є, окрім інших, управління
пенсійного фонду України.

На виконання статті 5 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", в.о. Урядового уповноваженого у
справах Європейського суду з прав
людини листом повідомлено пенсійний
фонд України про заявників, у тому
числі ОСОБА_1, щодо яких ухвалено
рішення ЄСПЛ "Малахова та інші проти
України" із зазначенням рішень
національних судів, які підлягають
виконанню на їх користь і у яких
боржниками є управління пенсійного
фонду України. Згідно наданого
управлінню пенсійного фонду України
переліку заявників, на користь ОСОБА_1
підлягають виконанню постанова ВАСУ
від 15.01.2009р. №К-22463/07 та постанова
Луганського окружного
адміністративного суду від 17.02.2009р.
№2а-8552/08, боржником за цими судовими
рішеннями є управління пенсійного
фонду України в м. Лисичанську
Луганської області.

Листом на адресу пенсійного фонду
України Міністром юстиції України було
повідомлено про необхідність вжиття
вжиття заходів щодо виконання рішення
ЄСПЛ.

Листом від 27.06.2014р. №82/К-4 УПФ України в
м. Лисичанську Луганської області, у
відповідь на звернення позивача з
питання виконання рішення ЄСПЛ,
роз'яснено ОСОБА_1, що УПФ України в м.
Лисичанську Луганської області не
отримувало повідомлення про зміст,
порядок і строки виконання додаткових
заходів індивідуального характеру
щодо виконання рішення у справі
"Малахова та інші проти України" у
порядку, встановленому статтею 11
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини".

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної скарги в разі
встановлення під час апеляційного
провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Так, ухвалюючи постанову про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції неправильно застосував до
спірних правовідносин норми
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав
людини також свідчить про те, що право
на звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків на звернення до
суду за захистом порушених прав (справа
"Стаббігс на інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

З матеріалів справи таких підстав не
вбачається. Доказів поважності
пропуску строку на звернення до
адміністративного суду з позовом за
період з 01.11.2011 року до 04.02.2014 року
позивачем не надано.

Колегія суддів зазначає, що позивач
щомісяця отримував основну пенсію та
додаткову пенсію за шкоду, заподіяну
здоров'ю в конкретному розмірі, таким
чином, мав реальну можливість
звернутися до суду за захистом
порушених прав в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого законом.

Отже, позовну заяву в частині позовних
вимог за період з 01.11.2011 року до 04.02.2014
року слід залишити без розгляду.

Мотивуючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що чинне
законодавство безпосередньо не
покладає на пенсійний фонд України
безпосереднього обов'язку щодо
виконання рішення ЄСПЛ. Пенсія
позивачу нараховується та
виплачується в порядку та розмірах
передбачених нормативно-правовими
актами, які регулюють спірні
правовідносини.

Колегія суддів частково погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції
України, чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод, що
ратифікована Законом України від 17.07.1997
року №475/97-ВР (надалі - Конвенція),
високі Договірні Сторони
зобов'язуються виконувати остаточні
рішення Європейського суду з прав
людині в будь-яких справах, у яких вони
є сторонами.

Пунктом 9 частини 2 статті 17 Закону
України "Про виконавче провадження" від
21.04.1999 року №606-XIV передбачено, що
рішення Європейського суду з прав
людини підлягають виконанню державною
виконавчою службою відповідно до цього
Закону, з урахуванням особливостей,
передбачених Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-IV.

Абзацом 9 частини 1 статті 1 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV
визначено, що виконання рішення - це:

а) виплата Стягувачеві відшкодування
та вжиття додаткових заходів
індивідуального характеру;

б) вжиття заходів загального характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-IV, протягом
десяти днів від дня отримання
повідомлення Суду про набуття Рішенням
статусу остаточного Орган
представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з
роз'ясненням його права подати до
державної виконавчої служби заяву про
виплату відшкодування, в якій мають
бути зазначені реквізити банківського
рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої
служби оригінальний текст і переклад
резолютивної частини остаточного
рішення Суду у справі проти України,
яким визнано порушення Конвенції,
оригінальний текст і переклад
резолютивної частини остаточного
рішення Суду щодо справедливої
сатисфакції у справі проти України,
оригінальний текст і переклад рішення
Суду щодо дружнього врегулювання у
справі проти України, оригінальний
текст і переклад рішення Суду про
схвалення умов односторонньої
декларації у справі проти України.
Автентичність перекладу засвідчується
Органом представництва.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-IV, державна
виконавча служба упродовж десяти днів
з дня надходження документів,
зазначених у пункті "б" цієї частини,
відкриває виконавче провадження.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-IV
встановлено, що виплата Стягувачеві
відшкодування має бути здійснена у
тримісячний строк з моменту набуття
Рішенням статусу остаточного або у
строк, передбачений у Рішенні.

Частиною 5 статті 8 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-IV
передбачено, що підтвердження списання
відшкодування, отримане від
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, та підтвердження
виконання всіх вимог, зазначених у
резолютивній частині остаточного
рішення Суду у справі проти України,
яким визнано порушення Конвенції,
резолютивній частині остаточного
рішення Суду щодо справедливої
сатисфакції у справі проти України, у
рішенні Суду щодо дружнього
врегулювання у справі проти України, у
рішенні Суду про схвалення умов
односторонньої декларації у справі
проти України, є для державної
виконавчої служби підставою для
закінчення виконавчого провадження.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" від 23.02.2006 року
№3477-IV, з метою забезпечення
відновлення порушених прав Стягувача,
крім виплати відшкодування, вживаються
додаткові заходи індивідуального
характеру.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-IV,
додатковими заходами індивідуального
характеру є:

а) відновлення настільки, наскільки це
можливо, попереднього юридичного
стану, який Стягувач мав до порушення
Конвенції (restitutio in integrum);

б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Таким чином, обов'язок виконати рішення
національного суду, передбачений у
рішенні Європейського суду з прав
людини, по своїй суті, є додатковим
заходом індивідуального характеру в
розумінні Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-IV.

В свою чергу, частиною 1 статті 11 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV
передбачені наступні дії щодо вжиття
додаткових заходів індивідуального
характеру - протягом десяти днів від
дня одержання повідомлення про набуття
Рішенням статусу остаточного Орган
представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з
роз'ясненням його права порушити
провадження про перегляд справи та/або
про його право на відновлення
провадження відповідно до чинного
законодавства;

б) повідомляє органи, які є
відповідальними за виконання
передбачених у Рішенні додаткових
заходів індивідуального характеру, про
зміст, порядок і строки виконання цих
заходів. До повідомлення додається
переклад Рішення, автентичність якого
засвідчується Органом представництва.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-IV
встановлено, що контроль за виконанням
додаткових заходів індивідуального
характеру, передбачених у Рішенні, що
здійснюються під наглядом Комітету
міністрів Ради Європи, покладається на
Орган представництва.

Абзацом 10 частини 1 статті 11 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV
визначено, що Органом представництва є
орган, відповідальний за забезпечення
представництва України в
Європейському суді з прав людини та
координацію виконання його рішень.

В силу вимог Постанови Кабінету
Міністрів України від 31.05.2006 року №784,
функції Органу представництва виконує
Міністерство юстиції України через
Урядового уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини.

Тому, органом, що уповноважений
повідомляти органи, які є
відповідальними за виконання
передбачених у рішенні Європейського
суду з прав людини додаткових заходів
індивідуального характеру, про зміст,
порядок і строки виконання цих заходів,
а також контролювати вжиття цих
заходів такими органами є Урядовий
уповноважений у справах Європейського
суду з прав людини.

У частині 1 статті 12 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-IV
закріплено, що органи, відповідальні за
виконання додаткових заходів
індивідуального характеру,
зобов'язані:

а) невідкладно та у визначений Рішенням
та/або чинним законодавством строк
виконати додаткові заходи
індивідуального характеру;

б) надавати інформацію на запити Органу
представництва про перебіг і наслідки
виконання додаткових заходів
індивідуального характеру;

в) дієво та без зволікань реагувати на
подання Органу представництва;

г) про виконання додаткових заходів
індивідуального характеру повідомити
Орган представництва.

Отже, законодавством визначено, що
вжиття додаткових заходів
індивідуального характеру,
передбачених у рішенні Європейського
суду з прав людини, в тому числі щодо
виконання рішення національного суду,
повинно здійснюватись органами
відповідальними за їх вжиття.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Питання взаємодії Державної
виконавчої служби України та
Секретаріату Урядового уповноваженого
у справах Європейського суду з прав
людини щодо вжиття заходів з виконання
рішень Європейського суду з прав
людини регламентовані у Порядку
взаємодії Державної виконавчої служби
України та Секретаріату Урядового
уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини під
час забезпечення представництва
України в Європейському суді з прав
людини та виконання рішень
Європейського суду з прав людини, що
затверджений Наказом Міністерства
юстиції України від 23.09.2013 року №1989/5,
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 24.09.2013 року за №1642/24174, який
набрав чинності 01.10.2013 року (надалі -
Порядок).

Згідно з п. 9 Порядку, у разі невиконання
рішення національного суду на дату
постановлення рішення Європейським
судом з прав людини Державна виконавча
служба України протягом місяця з дати
отримання автентичного перекладу
рішення Європейського суду з прав
людини організовує перевірку стану
виконання рішення національного суду,
вживає заходів щодо його виконання, при
неможливості виконання рішення без
зміни порядку та способу його
виконання повідомляє Секретаріат
Урядового уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини з
подальшим вжиттям заходів,
передбачених пунктами 10, 11 та 12 цього
Порядку.

Пунктом 10 Порядку (який набрав чинності
з 01.01.2014 року) передбачено, що в разі,
якщо рішення суду не виконано, його
виконання знаходиться на постійному
контролі Державної виконавчої служби
України до повного виконання рішення
національного суду. Щомісяця до 7 числа
наступного за звітним періодом місяця
Державна виконавча служба України
подає Секретаріату Урядового
уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини
інформацію про стан виконання такого
рішення суду.

Пунктом 11 Порядку встановлено, що у
разі якщо рішення національного суду, в
якому передбачається вжиття заходів
зобов'язального (немайнового)
характеру, не може бути виконане
протягом одного місяця з дня отримання
Державною виконавчою службою України
автентичного перекладу тексту
відповідного рішення Європейського
суду з прав людини державний
виконавець, на виконанні в якого
перебувало рішення національного суду,
звертається до суду із заявою про зміну
способу і порядку виконання рішення із
обов'язковим повідомленням суду про
необхідність залучення представника
Секретаріату Урядового уповноваженого
у справах Європейського суду з прав
людини як спеціаліста в галузі
застосування Конвенції та виконання
рішень Європейського суду з прав
людини.

Отже, Державна виконавча служба
України, з метою вжиття заходів
індивідуального характеру,
передбачених у рішенні Європейського
суду з прав людини, в тому числі шляхом
виконання рішення національного суду,
наділена вичерпним переліком
повноважень, а саме щодо здійснення
постійного контролю за станом його
виконання та повідомлення
Секретаріату Урядового уповноваженого
у справах Європейського суду з прав
людини про хід виконання останнього.

Таким чином чинне законодавство, в тому
числі Закон України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини" від
23.02.2006 року №3477-IV, не покладає на
управління пенсійного фонду
повноваження щодо безпосереднього
виконання ним рішень ЄСПЛ.

Повноваження щодо вжиття заходів з
примусового виконання рішень
національного суду немайнового
характеру, в межах виконання рішення
Європейського суду з прав людини, в
разі неможливості їх виконання без
зміни способу і порядку виконання
рішення суду, покладені на державного
виконавця органу державної виконавчої
служби, на виконанні в якого перебувало
таке рішення національного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Частиною першою статті 46 Конституції
України передбачено, що громадяни
мають право на соціальний захист, що
включає право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
віднесений до першої категорії як
особа, що постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи. Позивачу
встановлена 2 група інвалідності із
зазначенням причини інвалідності -
пов'язане з виконанням обов'язків
військової служби по ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорії зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту населення
визначені та закріплені в Законі
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи". Пенсії
особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4,
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію (ст. 49 Закону України "Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи").

Згідно ч. 4 ст. 54 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" (в редакції
закону до 03.08.2014р.) було визначено, що в
усіх випадках розміри пенсій для
інвалідів, щодо яких встановлено
зв'язок з Чорнобильською катастрофою,
не можуть бути нижчими по II групі
інвалідності - 8 мінімальних пенсій за
віком. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" особам,
віднесеним до першої категорії
призначається щомісячна додаткова
пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у
розмірах: інвалідам 2 групи - 75%
мінімальної пенсії за віком.

Згідно з ч. 3 ст. 67 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" (у редакції
Закону України від 05.10.06 р. N 231-У)
встановлено, що у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до
категорії 1, 2, 3, 4, розмір щомісячної
компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

Вихідним критерієм розрахунку
додаткової пенсії виступає мінімальна
пенсія за віком, розмір якої згідно з ч.
1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" встановлюється в розмірі
визначеного законом прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного Законом
про Державний бюджет України. Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2014 рік" (в редакції Закону до
03.08.2014 р.) не було встановлено
обмеження, щодо виплат відповідно до
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
тому з 01.01.2014 року діяли положення ч. 4
ст. 54, ч. 1 ст. 50, ч. 3 ст. 67 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Пунктом 9 статті 1 Закону України від 31
липня 2014 року № 1622-VII "Про внесення змін
до Закону України "Про Державний бюджет
України на 2014 рік", який набув чинності 3
серпня 2014 року (газета Голос України
№146 (5896) від 2 серпня 2014), доповнено
Прикінцеві положення Закону України
від 16 січня 2014 року № 719-VII "Про
Державний бюджет України на 2014 рік"
пунктом 6-7 такого змісту: "установити,
що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30,
31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявних фінансових
ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету
Пенсійного фонду України та бюджетів
інших фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
2014 рік".

За таких обставин, застосування
відповідачем урядових постанов для
обчислення пенсії ОСОБА_1 у період з
05.02.2014 року по 02.08.2014 року суперечило
діючому на той час законодавству, що
призвело до порушення законних прав
позивача на отримання основної
державної пенсії по інвалідності та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі, який встановлено
положеннями ст.ст. 50, 54 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Враховуючи викладене, колегія суддів
Харківського апеляційного
адміністративного суду вважає за
необхідне вийти за межі доводів
позовної заяви та задовольнити позов
ОСОБА_1 зобов'язавши управління
пенсійного фонду України в м.
Лисичанську Луганської області
здійснити перерахунок, нарахування та
виплати ОСОБА_1 основної та додаткової
пенсії, як особі, що постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи, з
05.02.2014 року у розмірі 8 (восьми)
мінімальних пенсій за віком та
додаткову пенсію у розмірі 75 процентів
мінімальної пенсії за віком,
передбачені ст. ст. 50, 54 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" з
урахуванням ч. 3 ст. 67 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком
визначеного ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" з урахуванням проведених
виплат.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ (ч. 1
ст. 2 КАС України). Суд вживає
передбачені законом заходи, необхідні
для з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи (ч. 4 ст. 11 КАС України).

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції не врахував
вказаних вище завдань та принципів
здіснення судочинства в
адміністративних справах, не з'ясував
та не надав належної правової оцінки
всім обставинам у справі, що призвело
до необґрунтованої відмови в
задоволенні позову ОСОБА_1.

Отже, колегія суддів вважає, що
оскаржувана постанова Лисичанського
міського суду Луганської області від 18
серпня 2014 року підлягає скасуванню з
прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п.
1, 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Лисичанського міського суду
Луганської області від 18.08.2014р. по
справі № 415/2966/14-а скасувати.

Позовні вимоги за період з 01.11.2011 року
по 04.02.2014 року - залишити без розгляду.

Ухвалити нову постанову.

Позов задовольнити.

Зобов'язати управління пенсійного
фонду України в м. Лисичанську
Луганської області здійснити
перерахунок, нарахування та виплати
ОСОБА_1 основної та додаткової пенсії,
як особі, що постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи, з 05.02.2014
року у розмірі 8 (восьми) мінімальних
пенсій за віком та додаткову пенсію у
розмірі 75 процентів мінімальної пенсії
за віком, передбачені ст. ст. 50, 54
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи" з
урахуванням ч. 3 ст. 67 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком
визначеного ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" з урахуванням проведених
виплат.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Кононенко
З.О.Судді(підпис) (підпис) Бондар В.О.
Калитка О.М. Повний текст постанови
виготовлений 28.10.2014 р.