Справа № 1570/3669/12
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/32946/13

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Суворовському районі м.
Одеси Одеської області Державної
податкової служби (далі - ДПІ)

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 17.12.2012

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 10.04.2013

у справі № 1570/3669/2012

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (далі
- СПД ОСОБА_1)

до ДПІ

про визнання дій протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У червні 2012 року СПД ОСОБА_1 звернувся
до Одеського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просив: визнати протиправними
дії ДПІ щодо визначення сум податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість, з податку з доходів фізичних
осіб та сум штрафних (фінансових)
санкцій з податку на рекламу; визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 27.09.2010 №
/0, від 27.09.2010 № /0 та від 27.09.2010
№ /0.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 17.12.2012,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 10.04.2013, позов задоволено частково;
оспорювані акти індивідуальної дії
визнано протиправними та скасовано; в
решті позову відмовлено.

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили з
того, що податковим органом не доведено
факту перевищення СПД ОСОБА_1
граничного обсягу виручки суб'єкта
малого підприємництва у перевіреному
періоді, тоді як особи зі статусом
суб'єкта господарювання не належать до
кола суб'єктів сплати податку з реклами
відповідно до статті 11 Декрету
Кабінету Міністрів України від 20.05.1993 №
56-93 «Про місцеві податки і збори» (далі -
Декрет).

Посилаючись на невідповідність
висновків судів вимогам чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
частково скасувати ухвалені у справі
судові акти та повністю відмовити у
задоволенні позову. На обґрунтування
касаційних вимог скаржник зазначає, що
наявні у справі докази (Книги обліку
доходів і витрат найманих працівників
СПД ОСОБА_1) підтверджують наявність у
позивача незадекларованих обсягів
виручки у перевіреному періоді та про
безпідставне неподання позивачем
розрахунків з податку на рекламу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне частково задовольнити
розглядувані касаційні вимоги з
урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено документальну планову
виїзну перевірку щодо дотримання СПД
ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та
іншого законодавства за період з 01.07.2007
по 30.06.2010, оформлену актом від 08.09.2010 №
5004/17-1/НОМЕР_1. У цьому акті зафіксовано,
що у перевіреному періоді СПД ОСОБА_1
був платником єдиного податку та
здійснював торговельну діяльність з
використанням праці двох найманих
працівників - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за якими
було зареєстровано Книги обліку
доходів та витрат від 25.04.2007 № 847 та від
25.04.2007 № 848, відповідно.

За твердженням ДПІ, у перевіреному
періоді при визначенні обсягу виручки
від реалізації продукції позивачем не
було враховано виручку, одержану його
найманими працівниками за даними
зазначених Книг обліку доходів і
витрат. За підрахунками ДПІ, загальна
сума виручки СПД ОСОБА_1 (з урахуванням
коштів, одержаних його найманими
працівниками) склала: у 2008 році - 832 345,20
грн., у 2009 році - 831 038 грн., у 2010 році - 414202
грн.

На підставі висновку про необхідність
оподаткування суми перевищення
гранично допустимого розміру виручки
для суб'єктів малого підприємництва, а
також отриманого у 2010 році доходу за
загальними правилами оподаткування,
ДПІ було прийнято:

податкове повідомлення-рішення від
27.09.2010 № /0, за яким СПД ОСОБА_1
нараховано 121 228,34 грн. податку з доходів
фізичних осіб;

податкове повідомлення-рішення від
27.09.2010 № 000026171/0, згідно з яким
позивачеві визначено податкове
зобов'язання з ПДВ у сумі 489 506 грн. (у
тому числі 326 335 грн. за основним
платежем та 163 171 грн. за штрафними
санкціями).

Крім того, як зазначено в акті
перевірки, на порушення статті 11
Декрету позивачем не було подано
розрахунків з податку з реклами за 1-4
квартали 2009 року та 1-2 квартали 2010 року
у зв'язку з розміщенням зовнішньої
реклами, що стало підставою для
застосування до СПД ОСОБА_1 штрафних
санкцій по податку з реклами у сумі 1020
грн. згідно з податковим
повідомленням-рішенням від 27.09.2010 №
/0.

Положеннями статті 1 Указу України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (далі - Указ)
передбачено, що спрощена система
оподаткування, обліку та звітності
запроваджується, у тому числі, для
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів
їхніх сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень.

Отже, реалізація права суб'єкта малого
підприємництва на запровадження
спрощеної системи оподаткування,
обліку та звітності залежить від
виконання таким суб'єктом установлених
Указом вимог.

При цьому єдиний податок сплачується
виключно з доходів, одержаних фізичною
особою - суб'єктом підприємницької
діяльності з додержанням вимог цього
Указу, зокрема, якщо виручка платника
єдиного податку за рік не перевищує 500
тис. гривень.

Відповідно до пункту 1 Указу виручкою
від реалізації продукції (товарів,
робіт, послуг) вважається сума,
фактично отримана суб'єктом
підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за
здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).

Приймаючи рішення про часткове
задоволення цього позову, попередні
судові інстанції виходили з того, що
ДПІ не довела факту одержання
позивачем у перевіреному періоді
виручки понад 500 тис. грн.

При цьому суд першої інстанції
відхилив як доказ подані відповідачем
Книги обліку доходів та витрат від
25.04.2007 № 847 та від 25.04.2007 № 848, закріплені
за найманими працівниками позивача, з
посиланням на факт звернення СПД
ОСОБА_1 до Одеського міського
управління ГУ МВС України в Одеській
області за фактом відсутності двох
зошитів форми №10; апеляційний суд
зазначив, що доходи та витрати за
Книгами форми № 10 названих працівників
переносилися позивачем до власної
Книги обліку доходів та витрат та
враховувалися при визначенні його
фінансового результату.

Таким чином, суди першої та апеляційної
інстанцій надали суперечливу оцінку
поданим позивачем доказам без
дотримання правил оцінки доказів,
передбачених статтею 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС).

Відповідно до частини першої статті 69
КАС доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 86 КАС встановлено, що суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Таким чином, подані ДПІ Книги обліку
доходів та витрат є доказами у
розумінні наведеної законодавчої
норми, які відповідають критерію
належності та допустимості, та
підлягають оцінці в порядку статті 86
КАС.

Під час розгляду цієї справи ДПІ
неодноразово наголошувала на тому, що
загальна сума виручки за даними Книг
обліку доходів та витрат від 25.04.2007 № 847
та від 25.04.2007 № 848 перевищує суму
виручки, задекларовану позивачем;
наведені твердження (у разі їх
достовірності) є належним свідченням
неврахування СПД ОСОБА_1 отриманої його
працівниками виручки при складенні
звітності з єдиного податку.

Власне ж факт звернення позивача до
правоохоронних органів з приводу
втрати Книг обліку форми № 10 не може
бути достатнім свідченням фактичної
відсутності цих Книг, тим паче за умови
їх подання податковим органом. У разі
виникнення сумнівів у достовірності
цього доказу суди повинні були вжити
усіх процесуальних заходів з метою
встановлення обставин, за яких
відповідні Книги потрапили до
податкового органу, допитавши як
свідків посадових осіб ДПІ, найманих
працівників позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Оскільки прийняття рішення з даного
спору вимагає додаткового
встановлення обставин справи (а саме -
фактичну суму виручки позивача з
урахуванням коштів, одержаних ОСОБА_3
та ОСОБА_4 від продажу товарів), тоді як
відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України касаційний суд позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, які не були
встановлені у судовому рішенні, то
ухвалені у справі судові акти
підлягають скасуванню у відповідній
частині для усунення зазначених
недоліків.

Не можна погодитися і з наданою судами
правовою оцінкою по епізоду щодо
невиконання позивачем обов'язків
платника податку на рекламу.

Згідно зі статтею 11 Декрету об'єктом
податку з реклами є вартість послуг за
встановлення та розміщення реклами.
Платниками податку з реклами є
юридичні особи та громадяни. Податок з
реклами сплачується з усіх видів
оголошень і повідомлень, які передають
інформацію з комерційною метою за
допомогою засобів масової інформації,
преси, телебачення, афіш, плакатів,
рекламних щитів, інших технічних
засобів, майна та одягу; на вулицях,
магістралях, майданах, будинках,
транспорті та в інших місцях. Граничний
розмір податку з реклами не повинен
перевищувати 0,1 відсотка вартості
послуг за розміщення одноразової
реклами та 0,5 відсотка за розміщення
реклами на тривалий час. Податок з
реклами сплачується під час оплати
послуг за встановлення та розміщення
реклами.

Наведені законодавчі приписи не дають
підстави для виключення з кола
суб'єктів сплати цього податку
фізичних осіб (громадян) зі статусом
суб'єктів підприємницької діяльності.
Адже сфера та комерційна мета
розміщення реклами, яка є об'єктом
оподаткування в порядку наведеної
норми Декрету, свідчить про те, що
платниками цього податку є й громадяни,
які зареєстровані як суб'єкти
підприємництва.

До того ж, системний аналіз положень
Декрету свідчить на користь висновку
про те, що, установлюючи елементи
місцевих податків, цей Декрет не
розмежовує окремо громадян на фізичних
осіб зі статусом приватних підприємців
та осіб без такого статусу. У Декреті
поняття «громадяни» вжито при
визначенні платників як податків,
притаманних фізичним особам без
відповідного статусу (як-от збір з
власників собак), так і податків, що
сплачуються виключно суб'єктами
підприємництва (збір за видачу дозволу
на розміщення об'єктів торгівлі).

Оскільки у ході розгляду справи не було
спростовано факту розміщення
позивачем зовнішньої реклами та
неподання СПД ОСОБА_1 розрахунку з
податку з реклами, то застосування до
позивача штрафних санкцій у сумі 1020
грн. слід визнати обґрунтованим.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 220, 222, 223, 227, 229, 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Суворовському
районі м. Одеси Одеської області
Державної податкової служби
задовольнити частково.

2. Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 17.12.2012 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 10.04.2013 у
справі № 1570/3669/2012 скасувати в частині
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
27.09.2010 № /0, від 27.09.2010 № /0 та
від 27.09.2010 № /0.

В частині позовних вимог щодо визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
27.09.2010 № /0, від 27.09.2010 № /0
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В частині позовних вимог щодо
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
27.09.2010 № /0 у позові відмовити.

3. В решті постанову Одеського
окружного адміністративного суду від
17.12.2012 та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 10.04.2013 у
справі № 1570/3669/2012 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько