Справа № 227/1593/14-а
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 р.Справа № 227/1593/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Курило Л.В. , Русанової В.Б.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління праці та
соціального захисту населення
Добропільської міської ради на
постанову Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 02.06.2014р. по справі № 227/1593/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального
захисту населення Добропільської
міської ради

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

03 квітня 2014 року позивачка ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до
Управління праці та соціального
захисту населення Добропільської
міської ради, в якому просила: визнати
неправомірними дії відповідача щодо
нарахування та виплати

їй в
період з 02 жовтня 2013 року по день
розгляду справи допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі меншому чим прожитковий
мінімум для дітей до 6 років;
зобов'язати відповідача здійснити
перерахунок та виплату допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років,
встановленого Законом України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік" за
період з 02 жовтня 2013 року, з
урахуванням фактично здійснених за цей
час виплат.

Постановою Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 02 червня 2014 року позов задоволено
частково, а саме: визнано дії
Управління праці та соціального
захисту населення Добропільської
міської ради щодо нарахування та
виплати ОСОБА_1 допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з 3 жовтня 2013 року в
розмірі меншому ніж встановленому
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»,
протиправними; зобов'язано
відповідача нарахувати та виплатити
позивачці допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з 3 жовтня 2013 року по 2
червня 2014 року в розмірі ,
встановленому ст. 43 Закону України «
Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням», з
врахуванням фактично виплачених сум. В
задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, переглянувши в межах
апеляційної скарги постанову суду та
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що позивачка ОСОБА_1 є
матір'ю дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження, виданого відділом ДРАЦС
по м. Добропілля Донецької області 15
серпня 2012 року., копія якого
знаходиться в матеріалах справи.

Згідно довідки, виданої УПСЗН
Добропільської міської ради , ОСОБА_1
перебуває на обліку як застрахована
особа з 24 вересня 2012 року і отримує
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею 3-річного віку в розмірі
130 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
має право на перерахунок та виплату їй
недоплаченої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з 03 жовтня 2013 року,
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму не меншого прожиткового
мінімуму, для дітей віком до 6 років.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України .

До 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом N 107-VI - правовідносини
щодо виплати допомоги регулювалися
Законом N 2811-XII, дія якого поширювалася
на осіб, не застрахованих у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13), та
Законом України від 18 січня 2001 року N
2240-III "Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням"
(далі - Закон N 2240-III), який поширював свою
дію на застрахованих у зазначеній
системі осіб. Розмір допомоги також
визначався цими законами. Зокрема,
статтею 43 Закону N 2240-III було
передбачено, що допомога по догляду за
дитиною надається застрахованій особі
у розмірі, що встановлюється
правлінням Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Пунктами 23, 25 розділу II Закону N 107-VI були
внесені відповідні зміни до Закону N
2811-XII та Закону N 2240-III. Зокрема, змінами
до статті 13 Закону N 2811-XII його дію
поширено на застрахованих осіб, а із
Закону N 2240-III було виключено статті 40 -
44.

Конституційний Суд України Рішенням
від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 визнав
неконституційними низку положень
Закону N 107-VI, в тому числі й пункт 25
розділу II зазначеного Закону щодо
виключення статей 40 - 44 Закону N 2240-III.

Пунктом 2 розділу III Закону N 107-VI було
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з часу проголошення
Конституційним Судом України Рішення N
10-рп/2008 відновили свою дію
вищезазначені положення Закону N 2240-III.

Статтею 46 Закону України від 26 грудня
2008 N 835-VI "Про Державний бюджет України
на 2009 рік" та статтею 45 Закону України
від 27 квітня 2010 року N 2154-VI "Про
Державний бюджет України на 2010 рік"
(далі - Закон N 2154-VI) передбачено, що у 2009,
2010 роках допомога по догляду за дитиною
відповідно до Закону N 2240-III
призначається і здійснюється в
розмірах і порядку, визначених
Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2001 року N
1751 саме на виконання Закону N 2811-XII
(пункт 1). Новий акт уряду на виконання
статті 45 Закону N 2154-VI не приймався.

Розміри і порядок виплати допомоги
відповідно до Закону N 2240-III на
виконання статті 45 Закону N 2154-VI
Кабінетом Міністрів України не
визначалися.

Таким чином, з 1 січня 2011 року існує дві
законодавчі норми щодо виплати
допомоги по догляду за дитиною у
розмірах, передбачених Законом N 2811-XII
та Законом N 2240-III.

З матеріалів справи убачається, що спір
виник щодо виплати допомоги з 03 жовтня
2013 року особі, яка застрахована у
системі соціального
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, то за таких
обставин колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що на
відносини щодо виплати допомоги такій
особі у зазначеному періоді
поширюються норми спеціального Закону,
яким є Закон N 2240-III, відповідно до
статті 43 якого допомога по догляду за
дитиною надається застрахованій особі
у розмірі, що встановлюється
правлінням Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Саме така правова позиція висловлена
колегією суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України, зокрема, у постанові від 25
грудня 2012 року (справа N 21-410а12).

Згідно з ч.1 ст.244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що позивачка має
право на перерахунок та виплату їй
недоплаченої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з 03 жовтня 2013 року,
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму, встановленого Законом.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова
Добропільського міськрайонного суду
Донецької області від 02 червня 2014 року
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог апелянта - відповідача у справі.

Відповідно ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Щодо доводів апелянта, що позивачкою
пропущено строк звернення до суду,
встановлений ст. 99 КАС України, колегія
суддів зазначає, що позивачкою цей
строк не пропущений, оскільки із
позовними вимогами щодо визнання
неправомірними дій відповідача та
зобов'язання вчинення дій з 02 жовтня 2013
року, позивачка звернулася 03 квітня 2014
року, тобто, в межах шестимісячного
строку звернення до суду,
встановленого ст. 99 КАС України.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Добропільської міської ради залишити
без задоволення.

Постанову Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 02.06.2014р. по справі № 227/1593/14-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Присяжнюк О.В.Судді
Русанова В.Б. Курило Л.В.