Справа № 2а-17417/10/2670
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Катющенко
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді - Гром Л.М.,

суддів - Бєлової Л.В.,

Міщука М.С.,

при секретарі судового засідання:
Мотилю В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Міністерства
культури та туризму України на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 24 червня 2011 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Міністерства культури і
туризму України, Міністерства культури
України, третя особа: Начальник відділу
кадрів управління нормативно-правової
та кадрової роботи Міністерства
культури і туризму України про
прийняття на роботу, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом до
Міністерства культури і туризму
України, Міністерства культури
України, третя особа: Начальник відділу
кадрів управління нормативно-правової
та кадрової роботи Міністерства
культури і туризму України. Уточнивши
неодноразово свої позовні вимоги,
просив зобов'язати відповідача
оформити трудовий договір та внести
відповідні записи у трудову книжку про
призначення його на посаду начальника
відділу технічної політики управління
технічної політики та інвестування
Міністерства культури і туризму
України з 11 березня 2010 року по дату
реорганізації управління, у складі
якого був відділ технічної політики;
стягнути моральну шкоду у розмірі 50000
грн., у разі реорганізації Міністерства
культури і туризму України -
зобов'язати його правонаступника
виплатити йому заробітну плату за час
вимушеного прогулу та звільнити за п. 1
ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
ліквідацією вказаної організації.

Посилався на те, що з 11 березня 2010 року
Міністерство культури і туризму
України повинно було прийняти його на
роботу в центральному апараті на
посаду начальника відділу технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури і туризму України за
переведенням, як такого, що успішно
пройшов стажування. Однак, в порушення
вимог чинного законодавства про працю,
Міністерство культури і туризму
України відмовило йому у прийнятті на
роботу на обумовлену посаду.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 24
червня 2011 року позов задоволено
частково. Зобов'язано Міністерство
культури і туризму України укласти
трудовий договір з позивачем з 11
березня 2010 року на посаду начальника
технічної політики управління
технічної політики та інвестування
Міністерства культури і туризму
України. Визнано ОСОБА_3 звільненим за
п. 1 ст. 40 КЗпП України з 24 червня 2011 року.
Зобов'язано Міністерство культури і
туризму України внести відповідні
записи в трудову книжку позивача, та
відшкодувати моральну шкоду в розмірі
25000 грн. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 березня
2012 року скасовано постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 24
червня 2011 року та ухвалено нову
постанову про часткове задоволення
позову. Зобов'язано Міністерство
культури України укласти трудовий
договір з позивачем з 11 березня 2010 року
на посаду начальника технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури і туризму України. Визначено
ОСОБА_3 звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП
України з 24 червня 2011 року. Зобов'язано
Міністерство культури України внести
відповідні записи в трудову книжку
позивача та виплатити йому середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 11 березня 2010 року по 24 червня
2011 року у розмірі 26179 грн. 51 коп. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 25 червня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_3 задоволено частково,
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 березня
2012 року скасовано, справу направлено на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Зі змісту ухвали Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2014 року вбачається, що суд
касаційної інстанції погодився з
висновками суду апеляційної інстанції
в частині того, що відповідач був
зобов'язаний укласти трудовий договір
з позивачем на посаду начальника
відділу технічної політики управління
технічної політики та інвестування
Міністерства культури і туризму
України з 11 березня 2010 року, оскільки
ОСОБА_3 був запрошений на роботу на цю
посаду в порядку переведення та
пройшов стажування. З висновками суду
апеляційної інстанції щодо вирішення
решти позовних вимог суд касаційної
інстанції не погодився з огляду на те,
що зазначені висновку зроблені без
повного та всебічного з'ясування
обставин в адміністративній справі, до
того ж не ґрунтуються на законі.

Приймаючи до уваги наведене,
заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, які з`явились у судове
засідання, перевіривши за матеріалами
справи наведені у апеляційній скарзі
доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено в ході судового
розгляду справи, позивач з 28 липня 2006
року по 10 березня 2010 року працював в
Регіональному відділенні Фонду
державного майна України по м. Києву.

Наказом № 36-к від 11 лютого 2010 року
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву
згідно листа Міністерства культури і
туризму України № 190/11-1/14-10 від 10 лютого
2010 року ОСОБА_3 направлено на
стажування до центрального апарату
цього Міністерства з 12 лютого 2010 року
по 25 лютого 2010 року.

Наказом Міністра культури і туризму №
81/0/17-10 від 13 лютого 2010 року позивача
було зараховано на стажування з 13
лютого 2010 року по 25 лютого 2010 року на
посаду начальника відділу технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури і туризму України.

09 лютого 2010 року заступником міністра
культури і туризму України Богомоловим
А.Г. було затверджено план стажування
ОСОБА_3 на посаді начальника відділу
технічної політики управління
технічної політики та інвестування
Міністерства культури і туризму
України.

За результатами стажування був
складений та підписаний звіт про
стажування позивача. 10 березня 2010 року
заступник міністра Богомолов А.Г. у
зв'язку з успішним завершенням
стажування ОСОБА_3 звернувся із
службовою запискою до Міністра
культури і туризму України Вовкуна В.В.
про призначення ОСОБА_3 на посаду
начальника відділу технічної політики
управління технічної політики та
інвестування Міністерства культури і
туризму України.

10 березня 2010 року Міністр культури і
туризму України Вовкун В.В. направив до
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву
лист про звільнення позивача із
займаної посади в порядку переведення
до Міністерства культури і туризму
України як такого, що успішно пройшов
стажування, та на підставі заяви ОСОБА_3

Наказом начальника Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по м. Києву № 50-к від 10 березня
2010 року позивача звільнено з посади
головного спеціаліста відділу оренди
цілісних майнових комплексів та
контролю за умовами договорів оренди
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву за
переведенням для подальшої роботи в
центральному апараті Міністерства
культури і туризму України.

Проте листом від 11 березня 2010 року №
137/11-1/22-10 Міністерство культури і
туризму України відкликало свій лист
від 10 березня 2010 року № 136/1/22-10 щодо
звільнення ОСОБА_3 по переведенню, а
відтак і не видало наказ про прийняття
його на роботу.

В силу частини 5 статті 24 КЗпП України
особі, запрошеній на роботу в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації за погодженням
між керівниками підприємств, установ,
організацій, не може бути відмовлено в
укладенні трудового договору.

Таким чином, відповідно до зазначеної
правової норми відповідач зобов'язаний
укласти трудовий договір з позивачем
на посаду начальника відділу технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури і туризму України з 11 березня
2010 року, оскільки ОСОБА_3 був запрошений
на роботу на цю посаду в порядку
переведення та пройшов стажування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно положень частини 2, 3 ст. 36 КЗпП
України, зміна підпорядкованості
підприємства, установи, організації не
припиняє дії трудового договору. У разі
зміни власника підприємства, а також у
разі його реорганізації (злиття,
приєднання, поділу, виділення,
перетворення) дія трудового договору
працівника продовжується. Припинення
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого органу
можливе лише у разі скорочення
чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України
звільнення з підстав, зазначених у п.п.
1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість
ліквідації державної установи
(організації) з одночасним створенням
іншої, яка буде виконувати
повноваження (завдання) установи, що
ліквідується, не виключає, а передбачає
зобов'язання роботодавця (держави) по
працевлаштуванню працівників
ліквідованої установи.

Таку правову позицію висловив
Верховний Суд України у постанові від 17
жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), яка
відповідно до ст. 244-2 КАС України є
обов'язковою для всіх судів України.

В ході судового розгляду справи судом
першої інстанції встановлено, що в
Міністерстві культури і туризму
України протягом 2010 року відбувались
організаційно-штатні зміни, й, зокрема,
наказом від 09 квітня 2010 року № 200/0/17-10
«Про штатний розпис центрального
апарату Міністерства культури і
туризму України» затверджено штатний
розпис центрального апарату,
відповідно до якого утворено відділ
технічної політики та інвестування, як
самостійний структурний підрозділ.

Відповідно до Указу Президента України
від 9 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про
оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади», із змінами і
доповненнями, внесеними Указом
Президента України від 28 грудня 2010 року
№ 1245/2010, з метою оптимізації системи
центральних органів виконавчої влади,
усунення дублювання їх повноважень,
забезпечення скорочення чисельності
управлінського апарату та витрат на
його утримання, підвищення
ефективності державного управління та
відповідно до пункту 15 частини першої
статті 106 Конституції України
постановлено: утворити Міністерство
культури України та Державне агентство
України з питань кіно, реорганізувавши
Міністерство культури і туризму
України, а також поклавши на
Міністерство, що утворюється, функції з
реалізації державної політики у сферах
міжнаціональних відносин, захисту прав
національних меншин України, релігії.

Згідно частини 5 вказаного Указу
Президента України установлено, що
міністерства та інші центральні органи
виконавчої влади, що утворюються
шляхом реорганізації інших
центральних органів виконавчої влади,
є правонаступниками органів, які
реорганізуються.

Відповідно до Указу Президента України
від 6 квітня 2011 року № 388/2011 «Про
Положення про Міністерство культури
України» затверджено Положення про
Міністерство культури України.

Як вбачається з матеріалів справи, 05
лютого 2013 року до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців внесено запис
№0007573 про проведення державної
реєстрації припинення юридичної особи
Міністерства культури і туризму
України.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що
представником відповідача, на
неодноразову вимогу суду, не було
надано відомостей чи виключено з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб Міністерства культури і туризму
України, а також не надано доказів
державної реєстрації Міністерства
культури України.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, положень зазначених
законодавчих норм та матеріалів
справи, судова колегія вважає вірним
висновок суду першої інстанції щодо
зобов'язання Міністерства культури та
туризму України укласти трудовий
договір з ОСОБА_3 з 11 березня 2010 року на
посаду начальника відділу технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури та туризму України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
не підлягає задоволенню позовна вимога
щодо визначення позивача звільненим за
п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 24.06.2011 року з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до роз'яснень п. 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»у
випадку, коли працівника звільнено без
законних підстав або з порушенням
встановленого порядку, але поновити
його на роботі неможливо внаслідок
ліквідації підприємства, установи,
організації, суд визнає звільнення
неправильним і зобов'язує ліквідаційну
комісію або власника (орган,
уповноважений управляти майном
ліквідованого підприємства, установи,
організації, а у відповідних випадках -
правонаступника) виплатити цьому
працівникові заробітну плату за час
вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП
України). Одночасно суд визначає
працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з ліквідацією
підприємства, установи, організації.

З наведеного вбачається, що лише у разі
задоволення позовних вимог після
ліквідації підприємства, установи,
організації суд зобов'язує
ліквідаційну комісію або власника
(орган, уповноважений управляти майном
ліквідованого підприємства, установи,
організації) виплатити працівникові
заробітну плату за весь час вимушеного
прогулу й одночасно визнає працівника
звільненим за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Водночас, у разі реорганізації
підприємства суд не наділений такими
повноваженнями.

Таким чином, судова колегія не вбачає
правових підстав для задоволення даної
позовної вимоги.

Щодо позовної вимоги про внесення
відповідних записів у трудову книжку
позивача, колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно наданої позивачем трудової
книжки, останній запис у трудовій
книжці ОСОБА_3 внесено Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по м. Києву за № 32 про
звільнення позивача з посади головного
спеціаліста за переведенням для
подальшої роботи в центральному
апараті Міністерства культури і
туризму України з 10 березня 2010 року
(наказ № 50-к від 10.03.2010 р.).

Відповідно до пункту 4 постанови
Кабінету Міністрів України від 27
квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки
працівників»відповідальність за
організацію ведення обліку, зберігання
і видачу трудових книжок покладається
на керівника підприємства, установи,
організації. За порушення
встановленого порядку ведення, обліку,
зберігання і видачі трудових книжок
посадові особи несуть дисциплінарну, а
в передбачених законом випадках іншу
відповідальність.

Пунктом 2.3. Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої Наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29 липня
1993 року N 58, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 17 серпня
1993 року за № 110, встановлено, що записи в
трудовій книжці при звільненні або
переведенні на іншу роботу повинні
провадитись у точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства і
з посиланням на відповідну статтю,
пункт закону.

Відповідно до п. 2.4 зазначеної
Інструкції усі записи в трудовій
книжці про прийняття на роботу,
переведення на іншу постійну роботу
або звільнення, а також про нагороди та
заохочення вносяться власником або
уповноваженим ним органом після
видання наказу (розпорядження), але не
пізніше тижневого строку, а в разі
звільнення -у день звільнення і повинні
точно відповідати тексту наказу
(розпорядження).

За таких обставин та враховуючи, що
судом задоволено позовні вимоги в
частині укладення трудового договору з
ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що позовні вимоги в
частині внесення відповідних записів у
трудову книжку ОСОБА_3 є обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог щодо виплати
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, судова колегія вважає
необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз'яснень п. 6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» якщо
внаслідок відмови у прийнятті на
роботу або несвоєчасного укладення
трудового договору працівник мав
вимушений прогул, його оплата
провадиться стосовно до правил ч. 2 ст.
235 КЗпП України про оплату вимушеного
прогулу незаконно звільненому
працівникові.

Враховуючи те, що судом прийнято
рішення про зобов'язання відповідача
укласти трудовий договір з ОСОБА_3 з 11
березня 2010 року на посаду начальника
відділу технічної політики управління
технічної політики та інвестування
Міністерства культури та туризму
України, судова колегія вважає вірним
висновок суду першої інстанції щодо
зобов'язання відповідача виплатити
ОСОБА_3 середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 11 березня 2010 року.

Разом з тим, в ході судового розгляду
справи встановлено, що позивач
призначений з 12.03.2013 року на посаду
старшого державного податкового
ревізора-інспектора відділу перевірок
платників податків управління
податкового контролю ДПІ у
Оболонському районі м. Києва ДПС з
посадовим окладом згідно з штатним
розписом.

Таким чином, з 12.03.2013 року позивач
перебуває у трудових відносинах та
отримує заробітну плату.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що позовна вимога про виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу підлягає частковому
задоволенню, оскільки фактично
вимушений прогул позивача тривав до
моменту його працевлаштування до
іншого державного органу, тобто до
12.03.2013 року.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що наказом Міністерства
культури України № 578/0/17-12 від 12.07.2012
року позивачу виплачено середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 26179,51 грн.

З врахування наведеного вище, судова
колегія приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_3 в частині
виплати середнього заробітку за час
вимушеного прогулу підлягають
частковому задоволенню, а саме: за
період з 11 березня 2010 року по 12 березня
2013 року, з урахуванням проведених
виплат.

Щодо позовних вимог про стягнення
моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн.,
судова колегія вважає необхідним
зазначити наступне.

В силу положень статті 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1. ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Як вбачається з матеріалів справи, в
обґрунтування позовних вимог в частині
стягнення моральної шкоди в розмірі 50
000,00 грн. позивач зазначив, що порушення
трудового законодавства з боку
відповідача призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагали від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

На підтвердження зазначеного, позивач
надав суду договір про надання
фінансового кредиту та застави № 118951
від 13.04.2011 року, згідно якого ним
передано у заставу «Кольцо лом»;
договір про надання фінансового
кредиту та застави № 094992 від 15.03.2011
року, згідно якого ним передано у
заставу «Цепь лом, серьги б/к (пара)»;
договір про надання фінансового
кредиту та застави № 134537 від 19.04.2011
року, згідно якого ним передано у
заставу «серьги б/к (пара)»; кредитний
договір № 002-28017-280210 від 28.02.2010 року;
медичний висновок № 703, виданий
центральною районною поліклінікою
Подільського району м. Києва,
відповідно до якого ОСОБА_7 хворіла на
рак; свідоцтво про смерть від 23 грудня
2010 року Серія НОМЕР_1, відповідно до
якого ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року;
свідоцтво про народження позивача,
свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2,
видане 01.03.1979 року, відповідно до якого
шлюб його матері з батьком був
розірваний 01 березня 1979 року; довідку
Форми № 3 від 19.11.2010 року № 2067, виданої
Комунальним підприємством «Вітряні
гори», відповідно до якої позивач та
його мати ОСОБА_7 зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_1, й станом на 19.11.2010 року
існує борг зі сплати комунальних
послуг у розмірі 1279,16 грн., а також
вирізки із газет про продаж позивачем
телефону, телевізора, ноутбука.

З огляду на надані докази, колегія
суддів апеляційного суду погоджується
з висновком суду першої інстанції, що
порушення з боку відповідача трудових
прав позивача призвело до моральних
страждань ОСОБА_3, порушило його
нормальний життєвий стан, оскільки
позивач тривалий час був вимушений у
відсутність роботи та коштів
вишукувати значних додаткових зусиль в
організації свого життя: купування
ліків для матері, поховання матері,
продуктів харчування, сплати
комунальних послуг, витрачати зусилля
на звернення до суду з метою захисту
свого порушеного права.

За таких обставин, судова колегія
вважає обґрунтованим висновок суду
першої інстанції про відшкодування на
користь ОСОБА_3 з відповідача моральну
шкоду у розмірі 25 000,00 грн.

Враховуючи все вищенаведене, судова
колегія вважає що заявлені позовні
вимоги є частково обґрунтованими та
такими, що підлягають частковому
задоволенню.

Отже, колегія суддів, у відповідності
до ст. 205 КАС України, приходить до
висновку, що постанову суду першої
інстанції необхідно скасувати та
ухвалити нову постанову, якою позов
задовольнити частково.

Керуючись статтями 195, 196, 202, 205, 207 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства
культури та туризму України -
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 24 червня 2011 року -
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою позовні вимоги задовольнити
частково.

Зобов'язати Міністерство культури та
туризму України укласти трудовий
договір з ОСОБА_3 з 11 березня 2010 року на
посаду начальника відділу технічної
політики управління технічної
політики та інвестування Міністерства
культури та туризму України.

Зобов'язати Міністерство культури та
туризму України внести відповідні
записи у трудову книжку ОСОБА_3.

Зобов'язати Міністерство культури та
туризму України виплатити ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 11 березня 2010 року по
12 березня 2013 року, з врахуванням
проведених виплат на посаді начальника
відділу технічної політики управління
технічної політики та інвестування
Міністерства культури та туризму
України.

Зобов'язати Міністерство культури та
туризму України відшкодувати ОСОБА_3
моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.

В задоволені інших позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України в
порядок і строки, визначені ст.212 КАС
України.

Головуючий суддя:

Судді:

Постанова складена у повному обсязі
27.10.2014р.

Головуючий суддя

Гром Л.М.

Судді:

Бєлова Л.В.

Міщук М.С.