Справа № 826/10520/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 жовтня 2014 року 10 год. 20 хв.
№ 826/10520/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі колегії суддів:
Головуючого - судді Дегтярьової О.В.,
суддів: Добрівської Н.А., Скочок Т.О.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справуза
позовом ОСОБА_1до Державної
міграційної служби Українипро
визнання неправомірним і скасування
рішення від 05 червня 2014 року № 322-14,
визнання дій незаконними в частині та
зобов'язання вчинити певні дії, - В С Т А
Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач,
ОСОБА_1) з адміністративним позовом до
Державної міграційної служби України
(далі - відповідач, ДМС України) про
визнання неправомірним та скасування
рішення відповідача від 05.06.2014р. № 322-14
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; визнання дій відповідача
незаконними в частині порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття ДМС України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
зобов'язати відповідача визнати
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідачем у
повідомленні про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту не
викладено причини та обґрунтування
такої відмови та не було роз'яснено
порядок оскарження такого рішення.
Рішення прийнято за результатами
поверхневого та упередженого
дослідження відповідачем обставин, які
мають значення для визнання позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Представник відповідача проти позову
заперечував. В обґрунтування своїх
заперечень посилається на те, що
відносно позивача відсутні умови,
передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту». Також відповідач
зазначив, що позивач використовує
процедуру отримання захисту на
території України для тимчасової
легалізації та отримання допомоги УВКБ
ООН для переселення в третю безпечну
країну.

В судовому засіданні 24 вересня 2014 року
позивач та його представник підтримали
заявлені позовні вимоги в повному
обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у
призначеному судовому засіданні 24
вересня 2014 року заперечував проти
позовних вимог та просив відмовити в їх
задоволенні.

24 вересня 2014 року в судовому засіданні
судом було ухвалено перейти до
письмового провадження на підставі ч. 4
ст. 122 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, колегія суддів дійшла висновку,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на таке.

25.06.2014р. Державною міграційною службою
України за результатами розгляду
особової справи № 2013KYIV0190 прийнято
рішення № 322-14 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відносно
громадянина Грузії ОСОБА_1 на підставі
абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
як особи, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1
вказаного Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого суд вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України; суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

З матеріалів справи видно, що
оскаржуване рішення від 25.06.2014р. № 322-14
прийнято на підставі висновку від
18.04.2014 у справі № 2013KYIV0190, відповідно до
змісту якого встановлено, що стосовно
громадянина Грузії ОСОБА_1 відсутні
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також
відсутність загрози його життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо
нього смертної кари або виконання
вироку про смертну кару чи тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність поводження чи покарання.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця та особи,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні» із змінами і
доповненнями, внесеними постановами
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 20 червня 2011 року № 3, від 16
березня 2012 року № 3, (постановою Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 16 березня 2012 року № 3 цю постанову
викладено у новій редакції), від 30
вересня 2013 року № 12, від 15 травня 2014
року № 7, передбачено, що судам слід
ураховувати, що згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року і Протоколом 1967
року поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань. Під час вирішення
питання щодо надання статусу біженця
повинні враховуватися всі чотири
підстави. Немає значення, чи склалися
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування за однією з наведених
ознак чи за декількома. Крім того, при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів. Суб'єктивна оцінка
залежить від особистості, і те, що для
однієї особи є нормою, для іншої може
бути нестерпним. Побоювання
ґрунтується не тільки на тому, що особа
постраждала особисто від дій, які
змусили її покинути країну, тобто ці
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи тощо). Об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Ситуація у
країні походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
«A» статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою. Тобто таке переслідування може
бути результатом діяльності осіб, які
не контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території. Ситуація
виникнення цілком обґрунтованих
побоювань переслідування може
скластися як під час знаходження
людини у країні свого походження (у
цьому випадку особа залишає країну у
пошуках притулку), так і під час
знаходження людини в Україні, через
деякий час після від'їзду з країни
походження (тобто, ситуація в країні
походження змінилася після від'їзду,
породжуючи серйозну небезпеку для
заявника), або може ґрунтуватися на
діях самого заявника після його
від'їзду, коли повернення до країни
походження стає небезпечним. Таке
цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час. Разом із цим
судам варто зважати на те, що значна
тривалість проміжків часу між виїздом
з країни громадянської належності,
прибуттям в Україну та часом звернення
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в окремих випадках може
свідчити про відсутність у особи
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань. При цьому мотив
звернення з вищезгаданою заявою може
бути іншим, зокрема уникнення
притягнення до кримінальної
відповідальності за вчинені в країні
громадянської належності злочини.

Водночас, з протоколу співбесіди від
16.01.2014р. з громадянином Грузії ОСОБА_1
ввбачається, що на територію України
останній прибув літаком з Грузії
рейсом Кутаїсі-Київ від 27.09.2013р. для
відвідання тренінгу, а звернувся до
українського посольства для отримання
легального статусу в Україні та
отримання допомоги УВКБ ООН в
переселенні в третю безпечну країну.
Також останній зазначив, що не планує
продовжувати жити в Україні, оскільки
не вважає Україну безпечною країною
для проживання для себе і чекає на
переселення в третю безпечну країну.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка з наміром
бути визнаною біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перетнула державний кордон
України в порядку, встановленому
законодавством України, повинна
протягом п'яти робочих днів звернутися
до центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

При цьому, як видно з матеріалів справи,
позивач прибув в Україну 27.09.2013р.
легально, перетнувши Державний кордон
України, проте одразу за захистом в
Україні невідкладно не звернувся, а
звернувся лише після закінчення
можливого безвізового строку
перебування в Україні - через три
місяці.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем проводились співбесіди з
заявником з метою з'ясування всіх
обставин справи, необхідних для
прийняття рішення за поданою заявою,
проводився аналіз матеріалів
офіційних джерел по країні походження
позивача.

При цьому, позивачем не наведено
жодного конкретного факту, або інших
доказів того, що його побоювання в разі
повернення на батьківщину є
обґрунтованими та відповідають
вимогам, визначеним п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Таким чином, в матеріалах справи
відсутні документи, які б свідчили про
наявність підстав для надання позивачу
статусу біженця, а ті, які
характеризують загальне положення в
країні походження позивача, не містять
конкретних відомостей про утиски
позивача. Аналогічна правова позиція
викладена, зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
21.06.2012р. у справі № К-16034/10 та від 10.10.2012р.
у справі № К-41452/10.

Крім того, за змістом п. 62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
біженця Управління Верховного
комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951
року та Протоколу 1967 року, які
стосується статусу біженця) мігрант -
це особа, яка добровільно залишає свою
країну, щоб поселитися в іншому місці.
Така особа може керуватися бажанням
змін або пригод, сімейними чи іншими
причинами особистого характеру. Якщо
особа переїжджає виключно з
економічних міркувань, то вона є
економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, позивача в розрізі
вказаних пояснень та в контексті п. 62
названого Керівництва необхідно, за
висновком колегії суддів, розглядати
як мігранта - особу, яка добровільно
залишає країну, щоб поселитися в іншому
місці, дії якого мотивуються сімейними
або іншими причинами особистого
характеру, а не як біженця чи особу, яка
потребує додаткового захисту.

Зважаючи на вищевикладене у
сукупності, у колегії суддів відсутні
належні правові підстави для визнання
неправомірним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 05.06.2014р. № 322-14.

Стосовно позовної вимоги про визнання
дій відповідача незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття ДМС
України рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, яка
обґрунтовується не викладенням
конкретних причин, які призвели до
прийняття оскаржуваного рішення, з
посиланням на ч. 13 ст. 10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
та абз. «а» п. 6.9 розділу VI «Прийняття
рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до змісту ч. 13 ст. 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» у разі якщо
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа цього центрального
органу виконавчої влади протягом семи
робочих днів з дня його отримання
надсилає або видає особі, стосовно якої
прийнято зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

За змістом п. 6.9 розділу VI «Прийняття
рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 07.09.2011 № 649 та зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за
№ 1146/19884, при отриманні рішення ДМС
України про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа органу міграційної
служби, зокрема, протягом семи робочих
днів з дня отримання рішення надсилає
або видає особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, з викладенням
причин відмови.

Як видно з рішення від 05.06.2014р. № 322-14,
причиною відмови у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту відносно громадянина Грузії
ОСОБА_1 зазначено відсутність умов,
передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Водночас, колегію суддів не
приймається до уваги посилання
позивача на те, що у оскаржуваному
рішенні не зазначено яким чином було
встановлено відсутність обґрунтованих
побоювань позивача стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань тощо, оскільки,
по-перше, чинним законодавством не
передбачено обов'язку Державної
міграційної служби України зазначати
яким чином було встановлено ті чи інші
обставини у відповідній справі,
по-друге, з зазначеного рішення видно,
що Державна міграційна служба України
прийняла рішення, зокрема, підтримати
висновок Головного управління
державної міграційної служби України в
м. Києві, тобто названі позивачем
обставини встановлювались не
Державною міграційною службою України,
а Головним управлінням державної
міграційної служби України в м. Києві.

За таких умов, позовна вимога про
визнання дій відповідача незаконними в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття ДМС України рішення про
відмову у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту задоволенню не підлягає.

З огляду на наведене у сукупності, у
колегії суддів також відсутні підстави
для зобов'язання відповідача визнати
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних
доказів в обґрунтування обставин, на
яких ґрунтуються його позовні вимоги,
суду не надав.

Натомість відповідач довів суду
відсутність протиправних дій зі свого
боку.

За таких обставин позовні вимоги
визнаються судом необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94,
ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Головуючий суддя О.В.
ДегтярьоваСудді:
Н.А. Добрівська

Т.О. Скочок