Справа № 820/4188/13-а
Суддя: Муравйов О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/54639/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий суддя судді за участю
секретаря представників сторін: від
позивача: від відповідача:Муравйов О. В.
Вербицька О. В. Маринчак Н. Є. Горголь
І.С. Заброла М. Л. Трофименко М.
Є.розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Харківської митниці Міндоходівна
постанову та ухвалуХарківського
окружного адміністративного суду від
12.08.2013 року Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2013 рокуу
справі№ 820/4188/13-аза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
«Укравтоторг»доХарківської митниці
Міндоходівпровизнання недійсними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 12.08.2013 року
у справі № 820/4188/13-а, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2013 року,
позов задоволено. Скасовано
податкові-повідомлення рішення
Харківської обласної митниці від 29.03.2013
року № 50, № 51, № 52, № 53.

Не погоджуючись із судовими рішеннями
у справі, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати, прийняти нове про відмову в
задоволенні позову. Свої вимоги
заявник обґрунтовує порушенням судами
норм матеріального та процесуального
права, зокрема, ст. ст. 8, 19, 129
Конституції України, ст. ст. 266-273
Митного кодексу України, Порядку
декларування митної вартості товарів,
які переміщуються через кордон
України, та подання відомостей для її
підтвердження, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20.12.2006 року № 1766, ст. ст. 9, 11, 86, 159
Кодексу адміністративного судочинства
України.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач проти вимог та доводів
скаржника заперечує, просить залишити
в силі оскаржені судові рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатами
проведеної відповідачем
документальної планової виїзної
перевірки ТОВ «Укравтоторг», за
результатами якої складено акт від
12.03.2013 року № 0015/13/807000000/.

На підставі зазначеного акта перевірки
29.03.2013 року відповідачем прийнято
податкові повідомлення-рішення: № 50,
яким визначено позивачу суму
податкового зобов'язання за платежем
«мито на товари, що ввозяться на
територію України суб'єктами
підприємницької діяльності» в сумі 930
34,60 грн. (744 427,68 грн. - за основним
платежем та 186 106,92 грн. - за штрафними
санкціями); № 51, яким визначено
позивачу суму податкового зобов'язання
з податку на додану вартість з товарів,
увезених на територію України
суб'єктами підприємницької діяльності
в сумі 186 106,95 грн. (148 885,56 грн. - за
основним платежем та 37 221,39 грн. - за
штрафними санкціями); № 52, яким
визначено позивачу суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість з товарів, увезених на
територію України суб'єктами
підприємницької діяльності у сумі 88
327,83 грн. (70 662,26 грн. - за основним
платежем та 17 665,57 грн. - за штрафними
санкціями); № 53, яким визначено
позивачу суму податкового зобов'язання
з податку на додану вартість з товарів,
увезених на територію України
суб'єктами підприємницької діяльності
у сумі 3 423,00 грн. (2 738,40 грн. - за основним
платежем та 684,60 грн. - за штрафними
санкціями).

Задовольняючи позовні вимоги, суди
першої та апеляційної інстанції
виходили з того, що податковим органом
не доведено законність та
обґрунтованість прийнятих ним
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками, виходячи з наступних
підстав.

Податкові повідомлення-рішення № 50 та
№ 51 прийняті відповідачем, оскільки
позивачем, на думку відповідача,
порушено п. 6.1 та п. 6.4 Правил визначення
країни походження товарів у
Співдружності Незалежних Держав,
затверджених Рішенням Ради Глав урядів
держав Співдружності Незалежних
Держав від 20.11.2009 року, ратифікованих
Верховною Радою України Законом
України від 06.07.2011 року № 3592-VI, у зв'язку
з чим занижено податкові зобов'язання
за платежем «мито на товари, що
ввозяться на територію України
суб'єктами підприємницької
діяльності» та з податку на додану
вартість з товарів, увезених на
територію України суб'єктами
підприємницької діяльності.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивачем здійснено
поставки з Російської Федерації на
територію України товарів (автомобілі
ГАЗ-3302-288, ГАЗ-3302-206, ГАЗ-3302-388, ГАЗ-33104-318,
ГАЗ-27527-288, ГАЗ-2705-206, ГАЗ-330202-206, ГАЗ-330232-206,
ГАЗ-330232-288, ГАЗ-330232-388, ГАЗ-2705-288, ГАЗ-2705-206,
ГАЗ-330202-288, ГАЗ-2705-388, ГАЗ-33023-206).

Зазначені товари (автомобілі марки
ГАЗ-3302-288) відправлені з Російської
Федерації у складі однієї партії
товару, що було підтверджено
сертифікатами про походження товару
форми СТ-1, виданими
Торгово-промисловою палатою
Нижнєгородської області Російської
Федерації, як це і передбачено п. 6.4
Правил визначення країни походження
товарів у Співдружності Незалежних
Держав. Водночас оформлення товару у
митному режимі «ІМ40» здійснено в різні
дати.

Вказані обставини стали підставою для
висновку контролюючого органу, що
партія товару розділена та, що окремою
партією є група товарів, що надходила
до оформлення у митному режимі «ІМ40»
лише в один день, а відтак, застосування
пільги по сплаті ввізного мита визнано
безпідставним.

Відповідно п. 6.1 Правил визначення
країни походження товарів у
Співдружності Незалежних Держав для
підтвердження країни походження
товару в конкретній державі - учасниці
Угоди для цілей надання режиму вільної
торгівлі необхідне надання митним
органам країни ввезення оригіналу
сертифіката форми СТ-1 чи декларації
про походження товару.

Згідно із п. 6.4 цих Правил сертифікат
форми СТ-1 оформлюється та видається на
одну партію товарів.

Поняття «партія товару» визначено в
розділі 1 названих Правил, а саме: це
товари, які поставляються одночасно за
одним або кількома
товаротранспортними документами на
адресу одного вантажоодержувача від
одного вантажовідправника, а також
товари, що пересилаються за однією
поштовою накладною або переміщуються
як багаж однією особою, що перетинає
кордон.

Вказуючи на порушення позивачем
наведених норм, відповідач зазначає, що
для цілей надання режиму вільної
торгівлі, однією партією товару може
бути визначено лише товари, які не
тільки поставляються одночасно за
одним або кількома
товаротранспортними документами на
адресу одного вантажоодержувача від
одного вантажовідправника, а й які
обов'язково одночасно подаються до
митного оформлення.

Оскільки чинне законодавство України,
в тому числі і зазначені Правила
визначення країни походження товарів у
Співдружності Незалежних Держав, не
містить такої умови визнання групи
товарів однією партією товару як
одночасне подання товару до митного
оформлення, колегія суддів
погоджується з висновком судів першої
та апеляційної інстанцій про
необґрунтованість доводів митниці
органу, що не є однією партією товари,
відправлені позивачу, тобто одному
вантажоодержувачу, його контрагентом,
тобто одним вантажовідправником, з
Російської Федерації у складі однієї
партії товару, однак надані до митного
оформлення у різні дні.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем
підтверджено правильність та
відповідність усіх сертифікатів про
походження товару форми СТ-1.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновком судів про
відсутність порушень позивачем п. 6.1 та
п. 6.4 Правил визначення країни
походження товарів у Співдружності
Незалежних Держав, а як наслідок, про
безпідставність донарахувань
податкових зобов'язань в цій частині.

Податковим повідомленням-рішенням № 52
визначено позивачу суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість з товарів, ввезених на
територію України суб'єктами
підприємницької діяльності, в сумі 88
327,83 грн. у зв'язку із порушення
платником п. 3 ч. 2 ст. 267 Митного кодексу
України, оскільки придбані позивачем у
контрагента ТОВ «Коммерчиские
автомобили - Группа «ГАЗ», товари
містили маркування знаком «ГАЗ», за
який платник податків сплачував
ліцензійні платежі контрагенту ВАТ
«ГАЗ», відтак здійснювати визначення
митної вартості товару, з якої слід
було обраховувати податок на додану
вартість, слід було з урахуванням
вказаних ліцензійних платежів.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що між позивачем та ТОВ
«Коммерчиские автомобили - Группа
«ГАЗ» укладено договори з придбання
автомобілів.

Також позивачем укладено договір з ВАТ
«ГАЗ» (ліцензіар) про надання
невиключної ліцензії на використання
товарних знаків названого контрагента
від 19.07.2010 року № ДЛ01/0008/054, умовами
якого передбачено надання позивачу, як
ліцензіату, права на використання
товарного знаку «Бегущий олень - ГАЗ»
для товарів по класам міжнародної
класифікації товарів та послуг: кл. 12 -
транспортні засоби, кл. 16 - друкована
продукція, кл.35 - переміщення товарів
для третіх осіб з ціллю ефективної
продажі ліцензіатом автомобілів марки
"ГАЗ" на території України.

Відповідач стверджує, що позивачем при
визначені об'єкта оподаткування
податком на додану вартість (митної
вартості товару) слід було враховувати
положення ч. 2 ст. 267 Митного кодексу
України, якими передбачено, що при
визначенні митної вартості до ціни, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті за оцінювані товари, додаються
подальші витрати, якщо вони не
включалися до ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті, зокрема,
роялті та ліцензійні платежі, які
стосуються оцінюваних товарів, та які
покупець повинен сплачувати прямо чи
опосередковано як умову продажу
оцінюваних товарів, якщо такі платежі
не включаються до ціни, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті.
Зазначені платежі можуть включати
платежі, які стосуються патентів,
знаків для товарів і послуг та
авторських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 Митного кодексу
України митною вартістю за ціною
договору щодо товарів, які
імпортуються, є вартість операції,
тобто ціна, що була фактично сплачена
або підлягає сплаті за товари, якщо
вони продаються на експорт в Україну,
скоригована в разі потреби відповідно
до частини другої цієї статті. Ціна, що
була фактично сплачена або підлягає
сплаті, - це загальна сума всіх
платежів, які були здійснені або які
повинні бути здійснені покупцем
оцінюваних товарів на користь продавця
та/або на користь продавця через третіх
осіб, та/або на пов'язаних з продавцем
осіб. Такі платежі можуть бути
здійснені прямо або опосередковано
шляхом переказу грошей, акредитиву,
інкасування або за допомогою інших
розрахунків (вексель, передача цінних
документів тощо). Термін "ціна, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті"
стосується тільки ціни оцінюваних
товарів. Дивіденди або інші платежі
покупця на користь продавця, не
пов'язані з оцінюваними товарами, не є
частиною митної вартості. Додавання до
ціни, що була фактично сплачена або
підлягає сплаті, згідно з цією статтею
робляться лише на основі об'єктивних
даних, що підтверджуються
документально та піддаються
обчисленню.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що
при визначенні митної вартості до ціни,
що була фактично сплачена або підлягає
сплаті за оцінювані товари, додаються
подальші витрати, якщо вони не
включалися до ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті, зокрема,
роялті та ліцензійні платежі, які
стосуються оцінюваних товарів та які
покупець повинен сплачувати прямо чи
опосередковано як умову продажу
оцінюваних товарів, якщо такі платежі
не включаються до ціни, що була
фактично сплачена або підлягає сплаті.
Зазначені платежі можуть включати
платежі, які стосуються патентів,
знаків для товарів і послуг та
авторських прав.

Отже, при визначенні митної вартості
товарів до ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за
оцінювані товари, додаються, зокрема,
ліцензійні платежі лише за умови, якщо
їх сплата прямо чи опосередковано є
умовою продажу оцінюваних товарів.

Оскільки судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що сплата
позивачем ліцензійних платежів
контрагенту ВАТ «ГАЗ» не була умовою
продажу придбаних у контрагента ТОВ
«Коммерчиские автомобили - Группа
«ГАЗ» товарів, тому зазначені платежі
не повинні враховуватись при
визначенні митної вартості товару.

Податковим повідомленням-рішенням № 53
визначено позивачу суми податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість з товарів, ввезених на
територію України суб'єктами
підприємницької діяльності в сумі 3 423,00
грн., у зв'язку невідповідністю витрат
на транспортування оцінюваних товарів,
заявленим позивачем при митному
оформленні товарів, відомостям,
зазначеним у документах, наданих
підприємствами, що надавали
транспортні послуги.

Позивачем отримано
транспортно-експедиційні послуги, у т.
ч. і до митного кордону України, від
контрагента ТОВ «Альянс Автосервіс»,
на підставі відповідного договору про
надання послуг та організацію
транспортування вантажу від 29.01.2010 року
№ УТ/ПГ007-05.

Товариством на користь названого
контрагента сплачено 95 840,68 грн. за
отримані послуги перевезення товару
(вартість витрат на перевезення одного
автомобіля скала 1 996,68 грн. без ПДВ), що
підтверджується відповідними
первинними документами. Саме така
вартість була включена позивачем до
вартості витрат на перевезення одного
автомобіля.

В акті перевірки відповідачем вказано,
що розбіжностей даних бухгалтерського
обліку з даними, зазначеними позивачем
у документах, поданих до митного
оформлення, не встановлено, як не
встановлено і фактів окремого
розрахунку за перевезення вантажу чи
перерахування коштів будь-якому іншому
перевізнику, окрім ТОВ «Альянс
Автосервіс».

Доводи відповідача ґрунтуються лише на
тому, що ТОВ «Альянс Автосервіс»
замовлено послуги в іншого контрагента
ТОВ «Запоріжєвротранс», який
здійснював безпосереднє перевезення
товару, та відповідно до довідок якого
вартість перевезення була вищою.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, позивач не мав жодних
правовідносин з компанією ТОВ
«Запоріжєвротранс».

Чинне митне та податкове законодавство
не ставить в залежність право позивача
на формування свого податкового та
бухгалтерського обліку від
податкового обліку (стану) інших осіб і
від фактичного дотримання
контрагентами законодавчих норм.

Вимоги п. 5 ч. 2 ст. 267 Митного кодексу
України, зокрема, щодо включення при
визначенні митної вартості до ціни, що
була фактично сплачена або підлягала
сплаті за оцінювані товари, подальших
витрат, якщо вони не включалися до ціни,
що була фактично сплачена або
підлягала сплаті, зокрема, витрат на
транспортування оцінюваних товарів до
аеропорту, порту або іншого місця
ввезення на митну територію України,
позивачем дотримані в повному обсязі,
що спростовує висновки відповідача про
заниження позивачем податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість у цій частині.

Враховуючи, що в порушення ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
податковим органом не доведено
обґрунтованості висновку акта
перевірки, що стали підставою для
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, колегія суддів
погоджується з висновком про
задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують, а зводяться до
переоцінки обставин, встановлених
судами першої та апеляційної
інстанцій, що у відповідності до ст. 220
Кодексу адміністративного судочинства
України не віднесено до повноважень
суду касаційної інстанції.

За таких обставин касаційна скарга не
підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Харківської митниці
Міндоходів залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 12.08.2013 року
та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2013 року
у справі № 820/4188/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236-238, 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
О. В. Муравйов

Судді
О. В. Вербицька

Н. Є. Маринчак