Справа № 804/14240/13-а
Суддя: Борисенко Павло Олександрович
Дата ухвалення: 2014-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі: судді
Борисенко П.О, при секретарі судового
засідання - Сергієнка В.Ю., за участю
представників позивача - Деркач Н.М.,
Ридчук Н.Є. та представника відповідача
- Войтенко К.В. розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу
за позовом Приватного
підприємства «ПРМУ - 98»
до Західно - Донбаської
об'єднаної державної податкової
Головного управління Міндоходів
про скасування податкового
повідомлення - рішення,-
Приватне підприємство «ПРМУ-98»
звернулось до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
позовними вимогами до
Західно-Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, в якому
просить скасувати податкове
В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що податкове
року винесено на підставі акту
перевірки № 2/22/5-35684530 від 28.03.2013
року про результати перевірки
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «Лігран» (далі - Акт перевірки).
Позивач не погоджується з висновками,
викладеними в акті, оскільки вони не
відповідають фактичним обставинам,
вважає, що податкове
повідомлення-рішення, винесене за
результатами перевірки, суперечить
діючому податковому законодавству та
підлягає скасуванню.
У судовому засіданні представники
позивача підтримали позовні вимоги та
просили їх задовольнити у повному
Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
надав до суду письмові заперечення, в
яких зазначив, що висновки перевірки
відповідають фактичним обставинам
справи, та є цілком обґрунтованими,
тому винесене податкове повідомлення -
рішення є таким, що відповідає вимогам
діючого законодавства, а отже підстави
для задоволення позовних вимог
відсутні.

Заслухавши доводи представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення на них, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд доходить висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню, з
огляду на наступне.

Приватне підприємство «ПРМУ-98»
зареєстровано виконавчим комітетом
Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області 26.02.2008 року
та перебуває на обліку як платник
податків в Західно-Донбаській
об'єднаній державній податковій
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області.

Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20
Податкового кодексу України органи
податкової служби мають право
проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Підпунктом 75.1 статті 75 Податкового
кодексу України передбачено, що органи
державної податкової служби мають
право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки.

Відповідно до ст.75.1.2. статті 75
Податкового кодексу України (далі - ПК
України), документальною перевіркою
вважається перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

З матеріалів справи вбачається, що
працівниками Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
приватного підприємства «ПРМУ-98» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства України при визначенні
податку на додану вартість, податку на
прибуток по взаємовідносинам з ТОВ
«Лігран» () за період з
01.01.2010 року по 31.01.2013 року.

За результатами проведеної перевірки
складено акт № 2/22/5-35684530 від 28.03.2013 року,
висновками якого встановлено
порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.3
статті 198 Податкового кодексу України.

17.05.2013 року податковим органом на
підставі висновків Акту перевірки
винесено податкове
повідомлення-рішення №, яким
донараховано податкове зобов'язання з
податку на додану вартість у сумі 37581,00
грн. та застосовано штрафні санкції у
розмірі 25% на суму 9395,25 грн.

В порядку адміністративного
оскарження рішенням Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровської області №1407/10/10-25
від 29.07.2013 року дане податкове
повідомлення-рішення залишено без
змін, а скаргу - без задоволення.

Судом встановлено, що у період, який
перевірявся, позивач перебував у
господарських взаємовідносинах з ТОВ
«Лігран».

Так, 29.05.2012 року між позивачем та ТОВ
«Лігран» був укладений договір купівлі
- продажу № 290512.

Реальність господарських відносин
позивача з ТОВ «Лігран»
підтверджується наступними первинними
документами: договором купівлі -
продажу; видатковою накладною,
рахунком - фактурою, податковими
накладними.

При проведенні перевірки приватного
підприємства «ПРМУ-98» відповідачем
враховано обставини, викладені у акті
перевірки ДПІ у Бабушкінському районі
м. Дніпропетровська від 28.12.2012 року №
7250/224/34656476 про результати перевірки з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства ТОВ
«Лігран» з контрагентами.

Дніпропетровським окружним
адміністративним судом по справі
№ 804/1724/13-а винесено
постанову від 30.04.2013 року, якою визнано
протиправними дії ДПІ у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська які
полягали у проведенні перевірки ТОВ
«Лігран», в результаті якої був
складений акт від 28.12.2012 року №
7250/224/34656476. Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 18.12.2013 року постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду залишено без
змін.

Таким чином, суд доходить висновку, що
посадові особи податкового органу
зробили висновок про незаконність
віднесення позивачем витрат з
виконання договору до податкового
кредиту лише на підставі акту
перевірки підприємства контрагента,
який жодним чином не є доказом, та
проігнорували факт наявності
первинної документації, що підтверджує
податковий кредит.

У відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу(загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно з частиною першою ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Отже, підставами для визнання договору
недійсним є недотримання сторонами
при укладенні такого договору вимог ст.
203 Цивільного кодексу України,
недійсність такого договору прямо не
передбачена законом, а одна із сторін
або інша зацікавлена сторона вважає, що
договір укладений з порушенням ст. 203
ЦКУ, то такий договір може бути
визнаний недійсним тільки в судовому
порядку. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Суд зазначає, що відповідач, приймаючи
оскаржуване податкове повідомлення -
рішення, не міг керуватися лише
припущеннями щодо фіктивності
(нікчемності) укладених договорів.

Крім того, суд звертає увагу на принцип
персональної відповідальності
платника податку, згідно якого, право
на податковий кредит не може ставитись
у пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами.

Порушення постачальником товару
правил ведення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку про порушення покупцем товару
(робіт, послуг) вимог закону щодо
формування податкового кредиту та
валових витрат. За умови реального
здійснення господарської операції, яка
призвела до об'єктивної зміни складу
активів платника податків - покупця,
будь-які порушення постачальниками
товару податкового законодавства чи
правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
податковий кредит.

Таким чином, позивач не може нести
відповідальність за господарську
діяльність контрагентів.

Пунктом 135.1 ст. 135 Податкового кодексу
України передбачено, що доходи, що
враховуються при обчислені об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2, та
складаються з: доходу від операційної
діяльності та інших доходів, які
визначаються відповідно до п. 135.5, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.4 та у статті 136.

Відповідно п.137.1 ст. 137 Податкового
кодексу України, дохід від реалізації
товарів визначається за датою переходу
покупцеві права власності на такий
товар. Дохід від надання послуг та
виконання робіт визначається за датою
складання акта або іншого документа,
оформленого відповідно до вимог
чинного законодавства, який
підтверджує виконання робіт або
надання послуг.

У п. 135.2 ст. 135 Податкового кодексу
України вказано, що доходи
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують отримання
платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення (ч.1 ст. 9 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»).

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»).

Згідно з пунктом 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Виходячи з положень пп. 14.1.181. п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України,
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду.

Суд вважає, що будь-які документи
мають силу первинних документів лише
в разі фактичного здійснення
господарської операції. Визначальною
ознакою господарської операції є те,
що вона повинна спричиняти реальні
зміни майнового стану платника
податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладений з
контрагентами правочини мали на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними. Сторонами
господарських відносин були дотримані
вимоги чинного законодавства України у
спосіб передбачений законом, що в свою
чергу підтверджує здійснення
господарських операції та правомірно
сформований податковий кредит.

Таким чином, суд доходить висновку, що
правовідносини за означеними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Згідно п.198.1, п.198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт і
послуг), вартість яких відноситься до
складу витрат виробництва (обігу).
Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (робіт, послуг)
сум податку на додану вартість є факт
придбання товарів, послуг.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на придбання товарів
(робіт, послуг) до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за придбаний товар
(роботи, послуги) до складу податкового
кредиту необхідні належним чином
оформленні первинні документи.

З наведеного вбачається, що підставою
для формування податкового кредиту є
саме наявність у платника податку
належно оформленої податкової
накладної, та здійснення операцій з
метою досягнення господарської мети.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2. ст.198 Кодексу).

Виходячи з положень п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи (іншими подібними документами
згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 , є дата фактичного отримання
замовником результатів робіт
(оформлених актами виконаних робіт) за
такими договорами (контрактами).

У відповідності з п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в інформаційному листі від
20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалах Вищого адміністративного суду
України від 02.03.2009 року по справі №
К-21781/07 та від 06.11.2007 року.

Таким чином, наведеними нормами права
визначено підстави для формування
платником податкового кредиту і до
таких підстав віднесено: наявність
господарської операції, сплата
(нарахування) ПДВ, у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), факт
сплати податку на додану вартість має
підтверджуватися відповідними
податковими накладними, використання
придбаних товарів (робіт, послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Крім того, податковий орган зазначає
про відсутність у позивача товарно -
транспортних накладних, які б могли
підтвердити переміщення товару.

Проте, суд не погоджується з
вищевказаним твердженням відповідача,
оскільки підтвердження отримання
позивачем товарно-матеріальних
цінностей від його контрагентів, саме
товарно-транспортними накладними, не є
визначальною умовою для формування
валових доходів і витрат та отримання
права на податковий кредит, у зв'язку з
тим, що діючим законодавством не
передбачено ставлення в залежність
відсутність транспортних документів
на перевезення вантажу (товару) з
наслідками формування бази
оподаткування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, товарно-транспортна
накладна не може бути первинним
документом, який підтверджує
здійснення господарської операції з
поставки товарів, та відповідно
набуття права власності на нього,
оскільки не відображає відомості про
господарську операцію з поставки
товару, а відображає відомості про
господарську операцію перевезення. У
зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
безпідставним висновок відповідача
про те, що внаслідок відсутності
товарно-транспортних накладних
господарські операції з поставки
товарно-матеріальних цінностей не мали
місце (не здійснювалися).

За змістом п. 11.1 Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 14
жовтня 1997 року N 363, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 20 лютого
1998 р. за N 128/2568, товарно-транспортні
накладні та дорожні листи вантажного
автомобіля є основними документами на
перевезення вантажів. Однак, жодним
нормативно-правовим актом не
встановлено, що товарно-транспортні
накладні та дорожні листи є єдиними
документами, які підтверджують факт
поставки товару від продавця до
покупця.

Вищевказана позиція зазначена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 22.05.2013 року по справі №2270/10784/11.

Щодо твердження податкового органу про
ненадання позивачем до перевірки
документів, що підтверджують якість
товару, суд зазначає, що законодавством
про бухгалтерський та податковий облік
не передбачено, що сертифікат, паспорт
якості (відповідності) є обов'язковим
первинним документом, що підтверджує
здійснення між суб'єктами
господарювання операцій з поставки
товару. Таким чином, перелічені
документи не відносяться до тих, які є
підставою для формування валових
витрат та податкового кредиту, а тому
надання їх позивачем для проведення
перевірки не було обов'язковим.

Під час судового розгляду справи
позивачем надано первинну
документацію підприємства (договір
купівлі - продажу; специфікацію;
видаткову накладну, рахунок - фактуру,
податкові накладні, товарно -
транспортну накладну; копії виписок на
оплату платіжних доручень), що
підтверджує укладення та виконання
зазначеного договору.

Отже, висновки відповідача про те, що
позивач порушив положення Податкового
кодексу України є безпідставними, не
підтвердженими фактичними обставинами
справи, у зв'язку з чим, суд доходить
висновку про протиправність
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення.

Частиною першою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд дійшов висновку про задоволення
позовних вимог.

Відповідно до ст. 11 КАС України суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Відповідно до ст. 162 КАС України у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення.

В розрізі вказаних норм суд встановив,
що спосіб захисту, який пропонує
позивач, є недостатнім для повного
захисту його прав, свобод та інтересів,
а тому суд з метою захисту прав, свобод
та інтересів позивача виходить за межі
позовних вимог та додатково визнає
протиправним податкове повідомлення -
рішення № від 17.05.2013 р.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 71, 86, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Приватного
підприємства «ПРМУ - 98» - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Західно - Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області № від 17.05.2013 року.

Присудити Приватному підприємству
«ПРМУ - 98» здійснені ним документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету в сумі 939 грн. 53 коп.
(дев'ятсот тридцять дев'ять гривень
п'ятдесят три копійки).

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги в порядку,
встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови складений 26.05.2014
р.

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили 26.05.2014р. Суддя З
оригіналом згідно Помічник судді
П.О.Борисенко
П.О.Борисенко
І.В.Калита