Справа № 1915/11007/12
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/52896/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 25 вересня
2012 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 01 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Тернопільської районної державної
адміністрації про визнання
протиправними дій та зобов'язання
здійснити перерахунок виплати
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
Управління праці та соціального
захисту населення Тернопільської
районної державної адміністрації про
визнання неправомірними дій щодо
невиплати їй допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку відповідно до статті 15 Закону
України "Про державну допомогу сім'ям з
дітьми" в розмірі прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років за
період з 01.01.2012 по 30.06.2012; зобов'язання
відповідача нарахувати і виплатити
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
відповідно до частини першої статті 15
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми" в розмірі прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років за
період з 01.01.2012 по 30.06.2012.

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 25 вересня 2012 року,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 01 жовтня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 із
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати оскаржувані судові
рішення та постановити нове, про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню, з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що ОСОБА_2 згідно із
свідоцтвом про народження є матір'ю
ОСОБА_3, дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1;
перебуває на обліку в Управлінні праці
та соціального захисту населення
Тернопільської районної державної
адміністрації; отримує допомогу по
догляду за дитиною до досягненню нею
трирічного віку у розмірі 130 грн.
щомісячно.

Вказуючи на невідповідність розміру
отриманих сум допомоги розміру,
визначеному статтею 15 Закону України
"Про допомогу сім'ям з дітьми", ОСОБА_2
звернулась до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що у період виникнення спірних
правовідносин стаття 15 Закону України
"Про державну допомогу сім'ям з дітьми"
продовжувала діяти в редакції Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України", згідно з
якою допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі, що дорівнює
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленим для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
гривень. За вказаних обставин, суди
дійшли висновку про правомірність дій
відповідача із виплати допомоги у
зазначеному розмірі.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, не погоджується
із вказаними висновками судів
попередніх інстанцій.

Статтею 46 Конституції України
громадянам гарантовано право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ
і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення;
створенням мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними. Пенсії,
інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

До 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" від 28.12.2007
№107-VI, - правовідносини щодо виплати
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
регулювалися Законом України "Про
державну допомогу сім'ям з дітьми"
№2811-ХІІ (далі - Закон №2811-ХІІ), дія якого
поширювалася на осіб, не застрахованих
в системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування
(стаття 13), та Законом України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням" №2240-III (далі - Закон №2240-III),
який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб (стаття 42).

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України
"Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" від 28.12.2007
№107-VI (далі - Закон №107-VI) внесено зміни
до Закону №2811-ХІІ та Закону №2240-III.

Зокрема, змінами до статті 13 Закону
№2811-ХІІ його дію поширено на
застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III
було виключено статті 40-44.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 №10-рп/2008 визнано
неконституційними низку положень
Закону №107-VI, в тому числі й пункту 25
розділу II Закону № 107-VI щодо виключення
статей 40-44 Закону № 2240-III.

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону №107-VI було
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
від 22.05.2008 №10-рп/2008 положення Закону
№2240-III відновили свою дію.

У свою чергу, з 1 січня 2009 року відновили
свою дію статті 13, 15 Закону №2811-ХІІ,
якими передбачено, зокрема, що право на
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку за цим
Законом має не застрахована в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування особа (статті
13).

Таким чином, висновки судів попередніх
інстанцій про те, що положення пункту 23
розділу ІІ Закону №107-VI, яким внесено
зміни до статей 13, 15 Закону України "Про
державну допомогу сім'ям з дітьми"
№2811-XII, залишалися чинними у 2009, 2010, 2011
та 2012 роках, є неправильним, адже з
01.01.2009 свою дію відновили редакції цих
статей до внесення в них змін Законом
№107-VI.

Зазначена позиція суду узгоджується з
позицією Верховного Суду України,
викладеною в постанові від 11 грудня 2012
року у справі №21-300а12 та в постанові від
25 грудня 2012 року у справі №21-410а12.

Законом України "Про Державний бюджет
України на 2012 рік" інший ніж у Законах
№2811-ХII та №2240-III розмір допомоги не
встановлювався.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
дійшла висновку, що у 2011 та у 2012 роках
правовідносини з виплати допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку регулювалися,
відповідно, Законом №2811-ХII та Законом
№2240-III як нормативно-правовими актами
вищої юридичної сили у порівнянні із
постановами Кабінету Міністрів
України.

У той же час, суди попередніх інстанцій
при розгляді зазначеної справи не
встановили до якої категорії осіб -
застрахованих чи незастрахованих у
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
відноситься позивач.

За вказаних обставин, а також
враховуючи те, що у 2012 році виплата
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
застрахованим та незастрахованим
особам регулювалась різними
нормативно-правовими актами - Законом
№2811-ХII та Законом №2240-III , суди
попередніх інстанцій при вирішенні
спору мали встановити до якої
категорії осіб - застрахованих чи
незастрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, відноситься
позивач, та застосувати положення
відповідного нормативно-правового
акту у відповідній редакції.

Враховуючи викладене, зважаючи на
неповноту встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для скасування
судових рішень із направленням справи
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Згідно з частиною другою статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 25 вересня 2012 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 01 жовтня 2013
року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_2 до Управління
праці та соціального захисту населення
Тернопільської районної державної
адміністрації про визнання
протиправними дій та зобов'язання
здійснити перерахунок виплати
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
направити до суду першої інстанції на
новий судовий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: