Справа № 2а-14235/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/27060/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 06.12.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 06.04.2011 по
справі № 2а-14235/10/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Український
стандарт"

до Основ'янської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області

про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2010 року Товариством до суду
заявлений позов, про визнання
нечинними податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції від 18.10.2010 №
/0 та №/0, якими позивачеві
визначено податкові зобов'язання з
податку на прибуток у сумі 944 979,90 грн. (у
т.ч. 629 986,60 грн. за основним платежем та
314 993,30 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями) та з податку на додану
вартість (далі - ПДВ) у сумі 714 830,43 грн. (у
т.ч. 476 553,62 грн. за основним платежем та
238 276,81 грн. за штрафними санкціями) за
порушення вимог Закону України "Про
податок на додану вартість" та Закону
України "Про податок на додану
вартість". Позовні вимоги обґрунтовані
відсутністю з боку позивача порушень
вимог вказаних Законів.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено, визнано протиправними та
скасовано оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

При цьому відповідач у касаційній
скарзі зазначає, що позивач завищив
валові витрати та неправомірно включив
до податкового кредиту з ПДВ суми з
придбання товарів у контрагента ТОВ
"Млеко", який не подавав звітність та не
декларував податкових зобов'язань, та
який, крім того, відсутній за місцем
реєстрації. Зазначене на думку
контролюючого органу виключає право
Товарства на формування валових витрат
та податкового кредиту по
господарських взаємовідносинах з ТОВ
"Млеко".

Під час підготовки справи до
касаційного розгляду, враховуючи
заявлені вимоги у клопотанні про
заміну відповідача на правонаступника,
у відповідності до вимог ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд допустив заміну відповідача у
справі - Державну податкову інспекцію у
Комінтернівському районі м. Харкова на
його правонаступника - Основ'янську
об'єднану державну податкову інспекцію
м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
документальна невиїзна перевірка
Товариства з питань підтвердження
відомостей отриманих від особи, яка
мала правові відносини з податком
податків з ПДВ за період з 01.10.2007 по
01.04.2008, за підсумками якої складено акт
від 30.09.2010 № 4338/23-104/3270235.

У ході зазначеної перевірки
встановлено порушення позивачем пп. 7.2.6
п. 7.2, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України від
03.04.1997 № 198/97-ВР "Про податок на додану
вартість" (далі -Закон № 198/97-ВР), п. 18
Порядку заповнення податкової
накладної, затвердженого Наказом ДПА
України від 30.05.1997 №165, пп. 5.3.9 п. 5.3, пп.
5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України від 28.12.1994 №
334/94-ВР "Про оподаткування прибутку
підприємств" (далі - Закон № 334/94-ВР), в
результаті чого до податкового кредиту
з ПДВ безпідставно віднесено кошти в
сумі 476 553,62 грн. та занижено податок на
прибуток на суму 629 986,60 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого
органу вмотивовано тим, що ними було
отримано інформацію від Харківської
ОДПІ від 08.02.2010 № 546/7/23-417/319 про те, що
контрагент позивача ТОВ "Млеко" з
листопада 2007 року до податкової
інспекції не звітує та не знаходиться
за юридичною адресою (акт від 17.03.2008), а
отже, на думку контролюючого органу,
факт неподання податкових декларацій,
недекларування об'єкту оподаткування
та податкових зобов'язань контрагентом
позивача ТОВ "Млеко", свідчать про
відсутність у позивача правових
підстав для формування податкового
кредиту та валових витрат по
господарським операціям здійснених з
таким контрагентом.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки та вказаних висновків
відповідачем ухвалено оскаржувані
податкові повідомлення-рішення.

Так, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємства" валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку в грошовій,
матеріальній або нематеріальній формі,
здійснюваних як компенсація вартості
товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону передбачено, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Отже, за своїм змістом наведені норми
Закону № 334/94-ВР передбачають як
підставу для невключення до валових
витрат лише випадок повної відсутності
будь-яких розрахункових, платіжних та
інших документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємства сум, не підтверджених
будь-якими документами взагалі.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між позивачем та ТОВ
"Млеко" було здійснено господарські
операції по придбанню товару, належне
виконання яких та використання
придбаних товарів в межах
господарської діяльності позивача
підтверджується наявними в матеріалах
справи належно оформленими первинними
документами, які відповідно до Закону
№ 334/94-ВР необхідні для формування
валових витрат, зокрема, договір
купівлі - продажу, видаткові та
податкові накладні, оборотно-сальдові
відомості, витратні накладні на
поставку, накладні на повернення.

Відповідно до Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" власник або
уповноважений орган (посадова особа),
який здійснює керівництво
підприємством, повинен забезпечити
фіксування фактів здійснення всіх
господарських операцій у первинних
документах, які мають містити
визначені Законом обов'язкові
реквізити.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, операції по
придбанню товару позивачем у повній
мірі та належним чином відображені у
бухгалтерському обліку, що також
відповідає і вимогам п. 7.4 ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість".

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Положеннями пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР визначено, що датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на
додану вартість" (втратив чинність
01.01.2011) не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями. А відповідно до пп. 7.4.1 п.
7.4 ст. 7 зазначеного Закону покупець має
право відобразити сплачені
(нараховані) суми податку у податковому
кредиті за умови використання
отриманих товарів (послуг) в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності.

Отже, всі витрати господарюючого
суб'єкта мають бути здійснені в межах
господарської діяльності та
підтверджені відповідними первинними
документами. Це однаковою мірою
стосується як витрат із податку на
прибуток, так і сум податкового кредиту
з ПДВ.

Як вже зазначалось вище, між позивачем
та контрагентом фактично було
здійснено господарські операції,
обумовлені договором купівлі - продажу
товару, виконання яких підтверджується
наявними в матеріалах справи належно
оформленими первинними документами.

Крім того, судами попередніх інстанцій
також було встановлено, що податкові
накладні та розрахунки коригування
вартісних та кількісних показників до
податкових накладних, що були складені
та надані на адресу позивача
контрагентом, відповідають вимогам п. 2,
п. 5, п. 7, п. 18 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
Наказом ДПА України від 30.05.1997 № 165.
Також судами встановлено і те, що
зазначені податкові накладні та
розрахунки коригування вартісних та
кількісних показників до податкових
накладних, позивачем в повній мірі
відображено у реєстрі отриманих та
виданих податкових накладних у
відповідних періодах.

Також колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
зазначає, що позивач, як платник
податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність порушення
контрагентом правил здійснення
господарської діяльності, а тому
порушення правил ведення
господарської діяльності чи
податкового обліку контрагентом не є
підставою для не включення позивачем
до валових витрат, витрат понесених ним
у зв'язку із веденням господарської
діяльності, чи включення до
податкового кредиту сум сплачених в
ціні придбаних товарів, що
підтверджено відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами. Питання податкового
кредиту поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не ставить
цей факт у залежність від звітування чи
розрахунку з бюджетом третіх осіб, а
тим паче від знаходження чи
незнаходження їх за юридичною адресою.

Отже, висновки податкового органу щодо
порушення позивачем вимог Закону №
168/97-ВР та Закону № 334/94-ВР не
узгоджуються з нормами матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини, спростовуються
належними та допустимими доказами,
яким суди надали належний правовий
аналіз.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 06.12.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 06.04.2011 по
справі № 2а-14235/10/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К Голубєва

А.О. Рибченко