Справа № 2а-537/09/0870
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/8085/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Запоріжжі
(далі - СДПІ)

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 18.03.2009

та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10.03.2011

у справі № 2а-537/09/0870

за позовом Запорізького державного
підприємства «Кремнійполімер» (далі -
Підприємство)

до СДПІ

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 18.03.2009,
залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 10.03.2011,
позов задоволено; визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення від 27.02.2008 №
/0 та від 26.03.2008 № /0.

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили з
того, що податковим органом не доведено
фактів використання платником
придбаної продукції поза межами
господарської діяльності, які
слугували підставою для формування
Підприємством податкового кредиту.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів вимогам підпункту 7.4.1
пункту 7.4, підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» СДПІ звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані судові рішення
попередніх інстанцій та відмовити у
позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог з урахуванням такого.

Як встановили суди, СДПІ було проведено
позапланові виїзні перевірки
Підприємства з питань достовірності
нарахування від'ємного значення ПДВ та
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування з ПДВ на
рахунок платника у банку за листопад 2007
року та грудень 2007 року.

За наслідками цих перевірок податковим
органом складено наступні акти: від
18.02.2008 № 22/08-03/00203625 та прийнято
податкові повідомлення-рішення: від
27.02.2008 № /0, згідно з яким
позивачеві зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ за листопад 2007 року
в розмірі 33690 грн.; від 18.03.2008
№34/08-03/00203625 згідно з яким позивачеві
зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ за грудень 2007 року
в розмірі 17009 грн.

Підставою для прийняття цих актів
індивідуальної дії став висновок
податкового органу про незаконне
віднесення позивачем до податкового
кредиту (який був включений до
розрахунку оспорюваної суми
бюджетного відшкодування) суми ПДВ в
ціні придбаної сировини, яка
використовувалась на виготовлення
готової продукції, частина якої в
подальшому була реалізована за цінами
нижче її собівартості, що було
розцінено податковим органом як
використання придбаних товарів в
операціях, не спрямованих на отримання
прибутку, тобто поза межами
господарської діяльності платника
(позивача у справі).

Втім суди цілком обґрунтовано не
погодилися із зазначеною правовою
позицією відповідача у справі.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 названого Закону податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За змістом підпункту 7.2.6 пункту 7.2 цієї
ж статті Закону підставою для
нарахування податкового кредиту є
податкова накладна, що видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Наведені законодавчі положення дають
підстави для висновку про те, що
визначальною умовою виникнення у
платника права на податковий кредит,
окрім належного документального
оформлення господарської операції та
наявності податкової накладної, є
реальність здійснення цієї операції в
рамках провадження господарської
діяльності платника.

Згідно з визначенням, що міститься у
пункті 1.32 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
господарська діяльність - це будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою. Під безпосередньою участю
слід розуміти зазначену діяльність
особи через свої постійні
представництва, філіали, відділення,
інші відокремлені підрозділи, а також
через довірену особу, агента або
будь-яку іншу особу, яка діє від імені
та на користь першої особи.

Таким чином, для цілей оподаткування
кваліфікуючою ознакою господарської
діяльності є її спрямованість на
отримання доходу, що, в свою чергу,
передбачає наявність у платника
відповідної мотивації при вступі у
господарські правовідносини з іншими
суб'єктами господарювання.

При цьому слід зазначити, що власне
збитковість господарської діяльності
не є ознакою відсутності розумних
цілей економічного характеру у
господарської операції. Податкове
законодавство не містить положень, що
дають можливість податковому органу
оцінювати здійснені платником витрати
по сплаті ПДВ у ціні товару з позиції їх
економічної доцільності,
раціональності та ефективності
господарських взаємовідносин, у
зв'язку з чим прибутковість або
збитковість конкретних господарських
операцій або діяльність платника в
цілому за один податковий період не
може слугувати підставою для висновку
про відсутність ділової мети або
спрямованості діяльності без мети
отримання прибутку, тобто для
одержання необґрунтованої податкової
вигоди.

У розгляді цієї справи судами
попередніх інстанцій встановлено, що
придбана сировина використовувалась
позивачем для виробництва хімічної
продукції, що є основним видом
діяльності Підприємства. При цьому
податковим органом не заперечувався
факт придбання цієї сировини та
правильність формування позивачем
податкового обліку за вказаний період.
Продаж частини виготовленої продукції
за ціною нижче собівартості обумовлено
проведенням позивачем гнучкої цінової
політики в умовах жорсткої конкуренції
у зв'язку з необхідністю збереження
ринків збуту, підтримання потужностей
виробництва, збереження робочих місць
тощо.

Податковим органом в свою чергу не
доведено, що сировина була придбана
позивачем з іншою ціллю, ніж для
здійснення його виробничої діяльності;
ДПІ не подано доказів фактичного
використання Підприємством спірної
продукції в операціях, які не є об'єктом
оподаткування ПДВ.

А відтак суди дійшли цілком
об'єктивного висновку про відсутність
підстав для кваліфікації оспорюваної
суми бюджетного відшкодування як
необґрунтовану податкову вигоду та
правомірно задовольнили позов.

Доводи касаційної скарги
досліджувалися у судах першої та
апеляційної інстанцій, цим доводам
було надано належну правову оцінку.

Порушення норм матеріального чи
процесуального права, які є підставою
для скасування оскаржуваних рішень
попередніх судових інстанцій, судом
касаційної інстанції не встановлені.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Запоріжжі відхилити.

2. Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 18.03.2009 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10.03.2011 у справі № 2а-537/09/0870 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько