Справа № 826/14321/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 жовтня 2014 року 16:00
№ 826/14321/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Іщука І.О., суддів
Погрібніченко І.М., Шулежко В.П.
розглянув в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1

до 1. Державної реєстраційної
служби України, 2. Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Вовненко Оксани
Сергіївнипровизнання рішення
протиправним, скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної реєстраційної
служби України, Державного реєстратора
прав на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Вовненко
Оксани Сергіївни, в якому просить:

1. Визнати протиправним рішення
Державної реєстраційної служби
України щодо надання відмови у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, оформленого державним
реєстратором прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Вовненко Оксаною Сергіївною
від 18.06.2014 р. за № 13866397.

2. Скасувати рішення Державної
реєстраційної служби України від 18.06.2014
р. за № 13866397 про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень.

3. Зобов'язати Державну
реєстраційну службу України
зареєструвати право власності на
квартиру АДРЕСА_1, що складається з
трьох житлових кімнат, загальною
площею 59,60 кв.м., житловою площею 39,80
кв.м., за ОСОБА_1 (зареєстроване місце
проживання: АДРЕСА_4; реєстраційний
номер облікової картки платників
податків: НОМЕР_1).

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Державною реєстраційною службою
України прийнято протиправне рішення,
яким відмовлено позивачу у державній
реєстрації прав та обтяжень,
оформленого державним реєстратором
прав на нерухоме майно від 18.06.2014 р. №
13866397.

В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали та
просили суд задовольнити їх в повному
обсязі. В обґрунтування заявлених
позовних вимог зазначили, що позивачем
надано весь необхідний перелік
документів для здійснення державної
реєстрації прав на нерухоме майно, яке
перейшло до нього на підставі договору
іпотеки. При цьому наявність обтяжень,
які зареєстровані під час укладення
договору іпотеки або будь-які наступні
після цього обтяження, не можуть
створювати перешкод для реєстрації
права власності за іпотекодержателем.
Іпотекодержатель має переважене право
на задоволення забезпечених іпотекою
вимог перед всіма іншими особами.

Представник відповідача 1 в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце судового розгляду справи був
повідомлений належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.
Заяви про розгляд справи без його
участі або клопотання про відкладення
розгляду справи до суду не надходило.
Про причини неявки в судове засідання
не повідомив. Згідно наданих письмових
заперечень проти позову заперечує та
просить суд відмовити в його
задоволенні. Обґрунтовуючи
заперечення зазначає, що суд не
уповноважений законом перебирати на
себе функції державного реєстратора
речових прав на нерухоме майно.
Державна реєстраційна служба України в
силу положень чинного законодавства не
може впливати на прийняття державними
реєстраторами рішень щодо реєстрації
прав або відмови в ній.

Представник відповідача 2 в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце судового розгляду справи був
повідомлений належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.
Заяви про розгляд справи без його
участі або клопотання про відкладення
розгляду справи до суду не надходило.
Про причини неявки в судове засідання
не повідомив. Заперечень або пояснень
по суті заявлених позовних вимог суду
не надав.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди
для розгляду справи у судовому
засіданні, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, а також
зважаючи на відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, суд
дійшов висновку про можливість
розгляду справи у письмовому
провадженні.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2011 року між ОСОБА_3
(іпотекодавець) та ОСОБА_1
(іпотекодержатель) було укладено та
нотаріально посвідчено договір
іпотеки квартири АДРЕСА_1, яка належить
на праві власності ОСОБА_3

Вищевказаним договором забезпечується
належне виконання іпотекодавцем вимог
іпотекодержателя, що випливають з
договору позики грошей від 18 липня 2011
р., укладеного між ОСОБА_3 (позичальник)
та ОСОБА_1 (позикодавець), зокрема, щодо
повернення в строк до 18 листопада 2011
року суми позики, еквівалентної 37 200
доларів США.

Оскільки ОСОБА_3 не виконано
зобов'язання за вказаним договором
іпотеки та не повернуто суму позики,
ОСОБА_1 звернувся 24.04.2014 р. до ОСОБА_3 із
вимогою про усунення порушення
основного зобов'язання та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Проте вказану вимогу ОСОБА_3 не було
виконано, заборгованість у сумі 528 339,25
грн. не сплачено.

10.06.2014 р. ОСОБА_1 в порядку пп. 11.3.1 п. 11.3
договору іпотеки від 18.07.2011 р.,
звернувся до Державної реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м. Києві із заявою про державну
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Рішенням державного реєстратора прав
на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Вовненко
О.С. від 18.06.2014 р. за № 13866397 було
відмовлено у державній реєстрації
заявленого позивачем права власності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом, в якому просить скасувати
рішення та зобов'язати вчинити дії.

Аналізуючи доводи позивача, а також
вивчивши наявні у матеріалах справи
докази, суд приходить до наступних
висновків.

Згідно з частиною другою статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до Положення про Державну
реєстраційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року N 401/2011
(надалі - Положення N 401/2011) державна
реєстраційна служба України
(Укрдержреєстр) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра юстиції України та входить до
системи органів виконавчої влади.

Укрдержреєстр є головним органом у
системі центральних органів
виконавчої влади з питань реалізації
державної політики у сферах державної
реєстрації актів цивільного стану,
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, державної реєстрації
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, реєстрації (легалізації)
об'єднань громадян, інших громадських
формувань, статутів фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, якщо їх
реєстрація передбачена законами,
статуту територіальної громади міста
Києва, друкованих засобів масової
інформації та інформаційних агентств
як суб'єктів інформаційної діяльності.

Відповідно до п. 9 Положення N 401/2011
Укрдержреєстр у межах своїх
повноважень, на основі і на виконання
Конституції та законів України, актів і
доручень Президента України, актів
Кабінету Міністрів України, наказів
Міністерства юстиції України та
доручень Міністра юстиції України
видає накази
організаційно-розпорядчого характеру,
які підписує Голова Укрдержреєстру.

Положеннями Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року N 1952-IV (надалі - Закон N 1952-IV)
регулюються відносини, пов'язані з
державною реєстрацією прав на нерухоме
майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону N 1952-IV
державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Отже, вимоги Закону щодо заборони
втручання у діяльність державних
реєстраторів прав на нерухоме майно,
пов'язаної з проведенням державної
реєстрації прав, стосуються також
Державної реєстраційної служби
України незалежно від того, чи
перебувають державні реєстратори у
трудових відносинах з Укрдержреєстром.

Отже, Державна реєстраційна служба
України, як орган державної влади, в
силу положень чинного законодавства не
може впливати на прийняття державним
реєстратором рішень щодо реєстрації
прав або відмови у ній.

Статтею 15 Закону N 1952-IV визначено
порядок проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 цього Закону
Державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації;

4) внесення записів до Державного
реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону N 1952-IV
державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов'язкового
дотримання письмової форми правочину
та його нотаріального посвідчення (у
випадках, встановлених законом);

відповідність повноважень особи, яка
подає документи на державну реєстрацію
прав та їх обтяжень;

відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме
майно, зареєстрованих відповідно до
вимог цього Закону;

наявність факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав.

2) приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, про
відмову в державній реєстрації, про її
зупинення, внесення змін до Державного
реєстру прав.

Процедура проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень (далі - державна
реєстрація прав), перелік документів,
необхідних для її проведення, права та
обов'язки суб'єктів у сфері державної
реєстрації прав, а також процедуру
взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна регламентована
Порядком державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N 868.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону N 1952-IV
визначено підстави за яких у державній
реєстрації прав та їх обтяжень може
бути відмовлено:

1) заявлене право, обтяження не підлягає
державній реєстрації відповідно до
цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна розміщений на
території іншого органу державної
реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень звернулася
неналежна особа;

4) подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону;

51) заяву про державну реєстрацію
обтяжень речових прав на нерухоме
майно щодо попереднього правонабувача
подано після державної реєстрації
права власності на таке майно за новим
правонабувачем;

52) заяву про державну реєстрацію
речових прав, похідних від права
власності, подано за відсутності
державної реєстрації права власності,
крім випадків, установлених частиною
дев'ятою статті 15 цього Закону;

53) під час подання заяви про державну
реєстрацію права власності на
підприємство як єдиний майновий
комплекс, житловий будинок, будівлю,
споруду (їх окремі частини), що виникло
на підставі документа, за яким
правонабувач набуває також право
власності на земельну ділянку, не
подано заяву про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку;

54) після завершення п'ятиденного строку
з дня отримання заявником письмового
повідомлення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав не
усунено обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення;

55) заяву про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень під час вчинення
нотаріальної дії з нерухомим майном,
об'єктом незавершеного будівництва
подано не до нотаріуса, який вчинив
таку дію;

56) заяву про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень в електронній формі
подано особою, яка не є державним
кадастровим реєстратором або
державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи,
на підставі яких заявлене право та
обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав.

Отже, зазначений перелік підстав є
вичерпним.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону N 1952-IV
документи, що встановлюють виникнення,
перехід, припинення прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і подаються для
державної реєстрації прав, повинні
відповідати вимогам, встановленим цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону N 1952-IV
разом із заявою про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень у
паперовій формі подаються оригінали
документів, необхідних для державної
реєстрації прав та їх обтяжень, їх
копії, засвідчені в установленому
порядку.

Як вбачається позивачем, разом із
заявою про реєстрацію переходу права
власності на нерухоме майно, подано
наступні документи: дублікат договору
іпотеки; вимогу про усунення порушень,
копію довіреності, копію паспорту, що
підтверджується карткою прийому заяви
№ 13672159.

Державним реєстратором на нерухоме
майно Вовненко О.С. 18 червня 2014 р.
прийнято рішення № 13866397, яким
відмовлено позивачу у реєстрації права
власності на квартиру, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи у державній реєстрації
прав, відповідач послався на п. 46
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868, а
саме - встановив наявність
зареєстрованої заборони відчуження
нерухомого майна.

Однак, ч. 2 п. 46 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р.
№ 868 визначено, що наявність
зареєстрованої заборони відчуження
нерухомого майна, накладеної
нотаріусом під час посвідчення
договору іпотеки, на підставі якого
відбувається перехід права власності
на предмет іпотеки від іпотекодавця до
іпотекодержателя, а також
зареєстрованих після державної
реєстрації іпотеки прав чи вимог інших
осіб на передане в іпотеку нерухоме
майно не є підставою для відмови у
проведенні державної реєстрації права
власності за іпотекодержателем.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону
України «Про іпотеку» від 5 червня 2003
року N 898-IV (надалі - Закон N 898-IV) іпотека
виникає на підставі договору, закону
або рішення суду. До іпотеки, яка
виникає на підставі закону або рішення
суду, застосовуються правила щодо
іпотеки, яка виникає на підставі
договору, якщо інше не встановлено
законом.

Взаємні права і обов'язки іпотекодавця
та іпотекодержателя виникають з
моменту державної реєстрації іпотеки
відповідно до закону.

Іпотека має похідний характер від
основного зобов'язання і є дійсною до
припинення основного зобов'язання або
до закінчення строку дії іпотечного
договору (ч. 5 вказаної статті).

Відповідно до ст. 1 Закону N 898-IV іпотека -
вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

основне зобов'язання - зобов'язання
боржника за договорами позики, кредиту,
купівлі-продажу, лізингу, а також
зобов'язання, яке виникає з інших
підстав, виконання якого забезпечене
іпотекою;

пріоритет - переважне право однієї
особи відносно права іншої особи на те
ж саме нерухоме майно;

вищий пріоритет - пріоритет,
встановлений раніше будь-якого іншого
пріоритету стосовно одного и того ж
нерухомого майна;

нижчий пріоритет - пріоритет,
встановлений пізніше пріоритету
будь-якого іншого пріоритету стосовно
одного й того ж нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 572 Цивільного
кодексу України визначено, що в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи (ч.1 ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 589 Цивільного
кодексу України, у разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

У разі порушення іпотекодавцем
обов'язків, встановлених іпотечним
договором, іпотекодержатель має право
вимагати дострокового виконання
основного зобов'язання, а в разі його
невиконання - звернути стягнення на
предмет іпотеки (ч. 1 ст. 12 Закону N 898-IV).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 33 Закону N
898-IV у разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки. Право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» від 18 листопада
2003 року N 1255-IV (надалі - Закон N 1255-IV) на
підставі реєстрації встановлюється
пріоритет обтяження, якщо інші
підстави для виникнення пріоритету
невизначені цим Законом. Задоволення
прав чи вимог декількох обтяжувачів, на
користь яких встановлено обтяження
одного й того ж рухомого майна,
здійснюється згідно з пріоритетом,
який визначається в порядку,
встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 14 Закону N 1255-IV якщо
інше не встановлено цим Законом,
зареєстроване обтяження має вищий
пріоритет над незареєстрованими
обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих
обтяжень визначається у черговості їх
реєстрації, за винятками,
встановленими цим Законом. Обтяжувачі,
які зареєстрували обтяження одного і
того ж рухомого майна одночасно, мають
рівні права на задоволення своїх вимог.

Обтяжувач з вищим пріоритетом має
переважне право на звернення стягнення
на предмет обтяження.

Якщо відповідно до закону обтяжувач
вправі притримати рухоме майно, що
належить боржнику, для забезпечення
своєї вимоги, пріоритет такого права
притримання встановлюється з моменту
його реєстрації. Якщо право
притримання не було зареєстроване,
воно не має пріоритету над
зареєстрованими обтяженнями, але має
вищий пріоритет над незареєстрованими
обтяженнями.

Відповідно до ст. 40 Закону N 1255-IV
звернення стягнення на предмет
публічного обтяження здійснюється в
порядку, встановленому законом.

Якщо щодо предмета публічного
обтяження зареєстроване інше
обтяження з вищим пріоритетом, при
зверненні стягнення на предмет
публічного обтяження обтяжувач або
особа, на користь якої встановлено
публічне обтяження, зобов'язані
надіслати обтяжувачу з вищим
пріоритетом письмове повідомлення про
звернення стягнення за публічним
обтяженням у порядку, встановленому
статтею 27 цього Закону. У цьому разі
обтяжувач з вищим пріоритетом має
переважне право на звернення стягнення
на відповідне рухоме майно згідно з
положеннями розділу IV цього Закону.

Частиною шостою та сьомою ст. 3 Закону N
898-IV передбачено, що у разі порушення
боржником основного зобов'язання
відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно зареєстровані після державної
реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет
окремого права чи вимоги на передане в
іпотеку нерухоме майно виникає
відповідно до закону, таке право чи
вимога має пріоритет над вимогою
іпотекодержателя лише у разі його/її
виникнення та реєстрації до моменту
державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на
задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки
відносно зареєстрованих у
встановленому законом порядку прав чи
вимог інших осіб на передане в іпотеку
нерухоме майно виникає з моменту
державної реєстрації іпотеки.
Зареєстровані права та вимоги на
нерухоме майно підлягають задоволенню
згідно з їх пріоритетом - у черговості
їх державної реєстрації.

Обтяження нерухомого майна іпотекою
підлягає державній реєстрації
відповідно до закону (ч. 1 ст. 4 Закону N
898-IV).

Системний аналіз вищенаведених
правових норм свідчить про те, що у разі
порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки,
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно зареєстровані після державної
реєстрації іпотеки. Водночас
обов'язковою передумовою виникнення
права пріоритету у іпотекодержателя є
державна реєстрація нерухомого майна,
яка полягає у накладенні обтяження на
вказане майно.

Як встановлено судом, обтяження на
нерухоме майно - яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору
іпотеки від 18.07.2011 р. зареєстровано на
користь ОСОБА_1 18.07.2011 р. (реєстраційний
номер обтяження 11399700).

Разом з тим, згідно Витягу з Державного
реєстру прав на нерухоме майно від
08.08.2014 р. вбачається, що за об'єктом
нерухомого майна, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, 31.03.2014 р.
зареєстровано обтяження (номер запису
№ 5163253) - заборона на нерухоме майно.
Підставою обтяження є ухвала
Октябрського районного суду м. Полтави,
серія та номер: 554/3175/14-ц від 14.03.2014 р.
Обтяження вчинено в інтересах ОСОБА_5.

Крім того, 14.07.2014 р. на вищевказаний
об'єкт нерухомого майна (номер запису
6317922) Відділом державної виконавчої
служби Дніпровського районного
управління юстиції к м. Києві накладено
обтяження на майно ОСОБА_3 на підставі
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 10.07.2014 р. ВП № 43930986.

З урахуванням вищенаведеного, суд
дійшов висновку, що позивач має
пріоритет щодо звернення стягнення на
предмет іпотеки, яким є нерухоме майно -
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, враховуючи те, що судом
встановлено наявність підстав,
передбачених ст. 40 Закону N 1255-IV, суд
приходить до висновку, що позивач має
вищий пріоритет перед іншими
стягувачами, а тому має переважне право
на звернення стягнення на відповідне
нерухоме майно.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що відмова у державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
оформленого державним реєстратором
прав на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Вовненко
Оксаною Сергіївною від 18.06.2014 р. за №
13866397 є протиправною, а рішення
Державної реєстраційної служби
України від 18.06.2014 р. за № 13866397 про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині
зобов'язати Державну реєстраційну
службу України зареєструвати право
власності на квартиру АДРЕСА_1, що
складається з трьох житлових кімнат,
загальною площею 59,60 кв.м., житловою
площею 39,80 кв.м., за ОСОБА_1
(зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_4; реєстраційний номер облікової
картки платників податків: НОМЕР_1), суд
зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R
(80) 2 Комітету Міністрів державам-членам
стосовно реалізації адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень від 11.03.1980р. під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням
суд розуміє таке повноваження, яке
надає певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до положень Закону N 1952-IV,
обов'язок щодо реєстрації права
власності покладено на державного
реєстратора Державної реєстраційної
служби України.

За таких обставин суд, дотримуючись
принципів законності, поділу влади, а
також компетенції, визначеної
Конституцією та законами України, не
має права перебирати на себе
повноваження державної реєстраційної
служби щодо вирішення питання
реєстрації права власності.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого, суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч.3 ст.2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги частково
обґрунтованими, а позов таким, що
підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись положеннями статей 69-71, 94,
160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

2. Визнати протиправним рішення
Державної реєстраційної служби
України щодо надання відмови у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, оформленого державним
реєстратором прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Вовненко Оксаною Сергіївною
від 18.06.2014 р. за № 13866397.

3. Скасувати рішення Державної
реєстраційної служби України від 18.06.2014
р. за № 13866397 про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень.

4. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

5. Судові витрати в сумі 48,72 грн.
присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок
державного бюджету України.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її отримання особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді

І.М.Погрібніченко

В.П.Шулежко